cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Přelouč
Přelouč je mesto v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. V roku 2021 tu žilo 9 315 obyvateľov. Mesto sa nachádza na ľavom brehu rieky Labe.
História
vľavo|náhľad|226x226bod|Pohľad na Přelouč zo [[Železnice|železničnej trate v roku 1845.]] Přelouč je jedným z najstarších historicky doložených miest regiónu. Vo svojom znaku má čierny rošt v zlatom poli, ktorý je atribútom sv. Vavrinca, patróna opatovického kláštora, ktorému bola v roku 1086 kráľom Vratislavom I. venovaná. K tomuto roku sa vzťahuje aj prvá písomná zmienka o osade s chmeľnicou. Odvtedy sa význam Přelouče výrazne menil. Dňa 8. septembra roku 1261 bola pôvodná osada povýšená Přemyslom Otakarom II. na mesto a bolo jej udelené magdeburské súdne právo. Správa náležala zvláštné rychte. Medzi jej držiteľmi bol napríklad aj Jiří z Poděbrad. Ešte v 13. storočí sa mesto stalo významným strategickým tranzitným miestom pri labskom brode na spojnici Hradca Králové a Kutnej Hory. Roku 1421 bola Přelouč údajne dobytá a zničená katolíckym vojskom Jána Mesteckého z Opočna.
Roku 1518 pripojil Přelouč Vilém z Pernštejna k panstvu Pardubice. V druhej polovici 16. storočia dostala renesančnú podobu a roku 1580 sa stala kráľovským komorným mestom, keď tieto privilégiá potvrdil Rudolf II.. Zároveň bol mestu udelený mestský znak s roštom sv. Vavrinca. Za čias tridsaťročnej vojny bola ale znova zničená. V roku 1635 bolo mesto zasiahnuté ničivým požiarom av okolí operovalo nepriateľské saské vojsko, ktoré zničilo labský most na hlavnej spojnici medzi Sliezskom a centrálnou časťou Kráľovstva českého. Od roku 1639 bolo mesto opakovane poškodzované nepriateľskými aj cisárskymi regimentmi. Ďalší požiar zasiahol mesto v roku 1641. Rozkvet mestu priniesla až stavba železnice a cisárskej cesty v 1. pol. 19. storočí. Vďaka týmto stavbám sa Přelouč stala po Pardubiciach druhým ekonomicky najvýznamnejším mestom regiónu. V rokoch 1949 až 1960 bola mestom okresným. V celom meste je v súčasnosti registrovaných celkom 3563 domov a bytov a žije tu 9193 obyvateľov.
Aladár Wahlner
Aladár Wahlner (Walner) (* 1. február 1861, Betliar – † 11. august 1930, Budapešť) bol banský inžinier, právnik.
Jeho otec bol Karol Walhner a matka Júlia rod. Ščavnická.
Životopis
Od roku 1883 študoval na Baníckej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici, neskôr na právnickej akadémii v Košiciach, Ing. Od roku 1885 praktikant na banskom úrade v Sedmohradsku, od 1891 banský komisár v Banskej Bystrici, od 1896 hlavný banský komisár na Ministerstve financií v Budapešti. Významným podielom sa zúčastnil na príprave banských zákonov a na organizovaní banskej administratívy. Venoval sa najmä problémom banského práva, autor početných štúdií uverejňovaných v odborných časopisoch. Vydával ročenku banského a hutníckeho priemyslu Magyarország bánya. V roku 18991903 hovorca odbornej komisie pre prípravu banských zákonov; 1909 ministerský radca.
4278 Harvey
4278 Harvey je planétka s priemerom 23 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 22. septembra 1982.
Ellis Ferreira
Ellis Ferreira (* 19. február 1970, Pretória, Južná Afrika) je bývalý juhoafrický profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 18 turnajov ATP vo štvorhre.
Prostriedok
Prostriedok môže byť:
Melas (syn Porthaóna)
Melas je v gréckej mytológii syn Portaóna a jeho manželky Euryty.
Melas bol synom kalydónskeho kráľa Porthaóna a bratom Oinea, Agria, Alkathoa, Leukópea a Steropy, ktorá s riečnym bohom Achelóom, splodila Sirény. Keď na trón po Porthaónovi zasadol jeho syn Oineus, po krátkom kraľovaní ho Agrios so svojimi synmi zvrhol a zasadol na trón. Oinea však po rokoch oslobodil argejský kráľ Diomédes, ktorý po návrate z trójskej vojny Agria a jeho synov (s výnimkou Onchésta a Thersita, ktorí včas utiekli) pobil a Oineovi trón vrátil.
Trójskej vojny sa zúčastnil aj Melas. Po únose Heleny trójskym princom Paridom, sa ako mnohí iní Achájci aj on pridal k spartskému kráľovi Menelaovi, aby oslobodil jeho manželku. Pri brehoch Tróje sa vylodilo ohromné achájske vojsko a zaútočilo na trójske hradby, Trójania ale ich útok odrazili a Achájci boli nútení postaviť tábor a mesto obliehať. Aj keď vojsko Trójanov bolo spočiatku nepočetné, vďaka odvahe bojovníkov, ktorí neváhali položiť pri obrane mesta aj svoj život, mesto ubránili. Po spore medzi vrchným veliteľom achájskych vojsk Agamemnónon a hrdinom Achilleom sa v desiatom roku vojny podarilo Trójanom posilneným spojencami za pomoci bohov dobyť achájsku hradbu a priblížiť sa k achájskym lodiam. U Homéra jeho meno zaznie v štrnástom speve Iliady, keď sa Achájcom podarilo na čas zastaviť prienik trójskeho vojska.
Marocká hoľa
Nachádza sa v katastrálnom území obce Skároš v okrese Košice-okolie v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1950 a naposledy novelizované v roku 1986 na rozlohe 63,76 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: PR je vyhlásená na ochranu typických pralesovitých, vyše 130 ročných bukových porastov Miliča v Slanských vrchoch na andezitoch a andezitových tufoch, dôležitých z vedeckovýskumného, náučného a kultúrno-výchovného hľadiska.
Dielový potok
Dielový potok môže byť:
Samuel Walesch
Samuel Walesch (*  Slovensko) je medikováč.
Životopis
Medikováč v Banskej Bystrici. Prijatý za mešťana Banskej Bystrice (23. september 1820).
Appellova postupnosť
Appellova postupnosť, je v matematike ľubovoľná postupnosť polynómov, ktorá spĺňa vzťah a kde p_0(x) je nenulová konštanta. Takéto polynómy sa tiež nazývajú Appellove polynómy.
Najjednoduchšou Appellovou postupnosťou je postupnosť. Inými príkladmi sú Hermitove polynómy, Bernoulliho polynómy, či Eulerove polynómy. Každá Appellova postupnosť je zároveň Shefferovou postupnosťou, opačná inklúzia neplatí. Appellove postupnosti sú pomenované podľa matematika Paula Émila Appella.
Aunay-sur-Odon (obec)
Aunay-sur-Odon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rohovládova Bělá
Rohovládova Bělá je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 551 obyvateľov, z toho 261 mužov a 290 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,9 roka (muži 39,9 roka, ženy 39,9 roka).
Ktésios (syn Ormena)
Ktésios je v gréckej mytológii syn Ormena, kráľ na ostrove Syros.
Kráľ Ktésios vládol na malom ostrove Syros v súostroví Kyklád. Mal syna Eumaia, ktorého ešte mladého zajali fenickí piráti a predali ho do otroctva Laertovi, otcovi itackého kráľa Odysea. Aj keď to bolo pre jeho syna veľmi kruté, napokon sa so svojim osudom zmieril a žil potom spokojný v službách Laerta a neskôr jeho syna Odysea, ako pastier svíň.
Eumaios je sympatickou postavou Homérovej Odysey. Odyseovi verne slúžil a vždy mu zostal verný. Medzi ním a svojim pánom vznikol priateľský vzťah a medzi najdojímavejšie miesta v Homérových básniach patrí ich večerný rozhovor pri víne, kde svojmu pánovi hovorí o svojej vlasti. Spomína, že jeho otec Ktésios vládol ostrovu plnému slnka, ostrovu bohatému na stáda, na víno, plnému pšenice. Hladomor a aj choroby vždy obchádzali jeho ostrov a ľudia, ktorí už zostarli, zomierali v tichosti, zasiahnutí šípom boha Apolóna, alebo bohyne Artemidy.
4314 Dervan
4314 1979 ML3 je planétka s priemerom 26 km, ktorú objavil E. F. Helin, S. J. Bus 25. júna 1979.
Slnko
Slnko je centrálna hviezda slnečnej sústavy a jediná hviezda tejto planetárnej sústavy. Je to naša najbližšia hviezda a zároveň najjasnejšia hviezda na oblohe. Gravitačné pôsobenie Slnka udržiava na obežných dráhach okolo Slnka všetky objekty slnečnej sústavy vrátane planéty Zem. Jeho energia je nevyhnutná pre život na Zemi. Astronomický symbol pre Slnko je kruh s bodom vnútri (16px|☉).
Slnko je tvorené plazmou, v ktorej sú zastúpené jadrá všetkých chemických prvkov známych aj na Zemi, no s výraznou prevahou vodíka a hélia. Hmotnosť Slnka (2×1030 kg) predstavuje 99,87 % hmotnosti celej slnečnej sústavy. Slnko má približne 109-krát väčší priemer ako planéta Zem. Teplota na jeho povrchu dosahuje približne 5 500 °C a ostatné časti telesa a atmosféry Slnka sú ešte teplejšie. Slnko patrí medzi hviezdy hlavnej postupnosti, čo znamená, že v jeho jadre prebieha premena vodíka na hélium a že vďaka tomu zostáva dlhodobo stabilné. Jeho spektrálny typ je G2, čiže ide o žltú hviezdu.
Na všetky telesá Slnečnej sústavy dopadá elektromagnetické žiarenie zo Slnka, ktoré dosahuje celkový žiarivý výkon 3,826.1026 W. Všetky ostatné telesá v slnečnej sústave sú viditeľné len vďaka tomu, že odrážajú slnečné svetlo, alebo žiaria preto, lebo boli k žiareniu vybudené slnečnou energiou (napr. kométy alebo polárna žiara). Väčšina telies vrátane všetkých planét obieha Slnko v smere jeho rotácie. Tento smer sa nazýva aj priamy (prográdny) smer a je dedičstvom po rotácii pôvodnej pracho-plynovej hmloviny, z ktorej všetky telesá slnečnej sústavy vznikli.
Slovom slnko s malým s sa v niektorých prípadoch označuje aj hviezda alebo primárne hviezdne teleso, okolo ktorého obiehajú objekty.
Význam
Slnko je naša najbližšia hviezda. Svetlo z neho letí na Zem približne 8 minút a 20 sekúnd, pričom z našej druhej najbližšej hviezdy, Proxima Centauri, letí svetlo na Zem 4,2 roka. Intenzita svetla dopadajúceho zo Slnka je preto s intenzitou svetla, ktoré na Zem dopadá zo vzdialených hviezd, neporovnateľná. Vzdialenosť Zeme od Slnka sa mení v rozpätí od (perihélium) do  (afélium). Tieto zmeny však nespôsobujú veľké kolísanie teploty na Zemi a nie sú ani príčinou striedania ročných období. Slnečná energia je základom takmer všetkých procesov prebiehajúcich na povrchoch jeho planét a teda aj na Zemi. Žiarenie, ktoré je najintenzívnejšie v oblasti okolo zemského rovníka, zahrieva vzduch viac v rovníkových vrstvách ako vo vyšších zemepisných šírkach. Zahriaty vzduch sa z dôvodu svojej nižšej hustoty dvíha a prúdi do miest vzdialenejších od rovníka, kde sa ochladzuje a klesá. Táto cirkulácia umožňuje vznik globálnych tepelných režimov. Podobný proces prebieha aj v oceánoch, kde dochádza k výraznejšiemu zahrievaniu rovníkových vôd, ktoré sa potom pohybujú smerom k pólom. Od slnečnej energie teda nevyhnutne závisia podnebie, počasie a teplota na Zemi. Slapové sily Slnka spôsobujú slnečný príliv a odliv. Slnko priamo neovplyvňuje napríklad sopečnú a tektonickú aktivitu a mesačný príliv a odliv. Slnečná energia sa využíva aj v energetike a to buď priamo (cez solárne panely), alebo jej dôsledky (veterná energia, vodná energia, energia zo spaľovania produktov organizmov, ktoré ju zachytili fotosyntézou).
Zemská atmosféra neprepúšťa celé spektrum slnečného žiarenia, iba všetky vlnové dĺžky viditeľného svetla, časť ultrafialového žiarenia, časť infračerveného a časť rádiového žiarenia. Okrem najzákladnejších fyzikálnych a chemických procesov (napr. udržanie vody na Zemi v kvapalnom skupenstve) je slnečná energia nevyhnutná pre zrakovú orientáciu živočíchov a fotosyntézu rastlín, rias a fotoautotrofných mikróbov. Od produktov fotosyntézy sú priamo či nepriamo závislé takmer všetky ostatné živé organizmy na Zemi. Ultrafialové žiarenie navyše podmieňuje tvorbu vitamínu D v koži človeka, väčšinou však má nepriaznivé mutagénne účinky. Od zdanlivého pohybu Slnka sa odvodzuje tiež pravý slnečný čas, ktorého upravená hodnota – stredný slnečný čas – je základom merania času v bežnom ľudskom živote. Doba obehu Zeme okolo Slnka, jeden rok, je základom kalendára.
Vývoj predstáv o Slnku
Slnko bolo v staroveku v mnohých kultúrach uctievané ako božstvo. V starovekom Grécku bol bohom Slnka Helios. Tento boh cestoval každý deň po oblohe v zlatom voze. V starovekom Ríme to bol Sol a v starovekom Egypte sa boh Slnka nazýval aj Ré, Ra alebo Amon. V astrológii je okrem iného symbolom vitality. Vo viacerých kultúrach bolo Slnko symbolom života a znovuzrodenia.
Anaxagoras sa v roku 434 pred Kr. domnieval, že Slnko je kopa horiaceho kameňa, o málo väčšia než Grécko. Anaximandros si predstavoval vznik Slnka takto: látka plodiaca od večnosti teplo a chlad sa pri vzniku tohto sveta oddelila. Z nej okolo vzduchu, ktorý obklopuje Zem, vyrástla akási ohnivá guľa ako kôra okolo stromu. Keď sa potom táto guľa roztrhla a rozdelila do rozličných kruhovitých pásov, vznikli Slnko, Mesiac a hviezdy. ''Slnko je kruh dvadsaťosemkrát väčší než Zem, podobný vozovému kolesu; má dutý veniec bahrov plný ohňa, a na jednom mieste cez ústie ukazuje oheň akoby cez otvor mechu. (z Aetia)''
Podľa predstáv mnohých civilizácií Slnko obiehalo okolo Zeme a nie Zem okolo Slnka. Aristoteles vo svojom modeli vesmíru umiestnil Slnko medzi obežnú dráhu Mesiaca a Merkúra. Táto predstava sa udržiavala ešte veľmi dlho. Napriek tomu, že Aristarchos zo Samu zastával názor, že Zem obieha okolo Slnka, jeho heliocentrické predstavy sa neujali. Názor, že Zem je stredom vesmíru, pretrvával až do roku 1507, keď Mikuláš Kopernik predložil svoje prvé tézy o heliocentrizme. Vo výskume Slnka výrazne pomohol aj objav ďalekohľadu. Galileo Galilei pomocou neho pozoroval slnečné škvrny. Toto zistenie pobúrilo katolícku cirkev, pretože až dovtedy sa tradovalo, že Slnko sa skladá z „dokonalého, čistého éteru“ a teda nemôže obsahovať tmavé miesta. V nasledujúcich dvoch rokoch sa však vyskytli minimálne štyri ďalšie pozorovania slnečných škvŕn.
V 17. storočí jezuita Christoph Scheiner zistil, že Slnko rotuje okolo svojej osi podobne ako Zem. Tento objav urobil na základe pozorovania slnečných škvŕn. Ďalší pokrok v približovaní sa ku skutočnej podstate Slnka spravili Keplerove zákony a Newtonov gravitačný zákon. Vďaka nim sa zistilo, že Slnko je veľmi hmotné a všetky telesá Slnečnej sústavy obiehajú okolo neho. Veľkosť a vzdialenosť Zeme od Slnka boli po prvýkrát pomerne presne určené v roku 1672 Giovannim Cassinim a Johnom Flamsteedom.
V roku 1814 nemecký astronóm Joseph von Fraunhofer použil spektroskop pre analýzu slnečného svetla a zistil, že spektrum Slnka je prerušované tmavými absorpčnými čiarami. Tieto čiary boli pomenované Fraunhoferove čiary a zohrali veľkú úlohu pri poznávaní chemického zloženia Slnka.
Fyzikálne vlastnosti
Slnko je jednoznačne najväčšie nebeské teleso Slnečnej sústavy. Má približne 109-krát väčší priemer ako Zem a 1 300 000-násobne väčší objem. Je to obrovská rotujúca plazmová guľa s priemernou hustotou len o málo väčšou ako hustota vody. Smerom k jeho stredu hustota aj teplota narastá. Je to tiež pomerne obyčajná hviezda Galaxie patriaca k jej diskovej populácii. Jeho hmotnosť a svietivosť je však väčšia ako priemer hviezd nachádzajúcich sa v Mliečnej ceste, ktorý sa odhaduje na asi polovicu hmotnosti Slnka. Priemerne hmotnostné a svietivé hviezdy v Galaxii sú červené trpaslíky. V porovnaní s nimi je teda hmotnosť a svietivosť Slnka nadpriemerná, v porovnaní s hviezdami viditeľnými na oblohe voľným okom je však podpriemerná. Voľným okom totiž vidíme väčšinou len tie najväčšie a najžiarivejšie hviezdy (červené trpaslíky voľným okom nie sú pozorovateľné) v našom hviezdnom okolí. Zvláštnosťou Slnka je tiež to, že je to osamotená hviezda (netvorí dvojhviezdny alebo viacnásobný systém) a tiež nie je členom žiadnej hviezdokopy. Nachádza sa síce vo vnútri pohybovej hviezdokopy Collinder 285, ale nezdieľa pohyb jej členov a teda k nej nepatrí (členovia pohybovej hviezdokopy musia zdieľať podobný smer a rýchlosť pohybu).
Tvar Slnka
Slnko je takmer dokonalá guľa so sploštením približne 11 milióntin, čo znamená, že polárny priemer sa líši od rovníkového iba o. To je čiastočne preto, že odstredivý efekt slnečnej rotácie je 18 miliónkrát slabší ako príťažlivosť na povrchu (na rovníku).
Podobne ako Zem, aj Slnko má vlastnú súradnicovú sieť, ktorá slúži napríklad na určovanie polohy slnečných škvŕn. Táto sústava sa nazýva heliografická sústava súradníc a určuje sa na nej heliografická dĺžka a heliografická šírka. Heliografická šírka sa meria od slnečného rovníka, vzťažnou kružnicou pre heliografickú dĺžku je tzv. Carringtonov poludník.
Zloženie Slnka
Zloženie Slnka nie je presne známe. Sonda Genesis, ktorá mala odobrať vzorky hmoty unikajúcej zo Slnka, zlyhala v roku 2004, keď sa jej neotvoril padák pri vstupe do zemskej atmosféry. Množstvo informácií o chemickom zložení Slnka máme zo slnečného spektra. Všeobecne sa však udáva, že 92,1 % Slnka tvorí vodík a 7,8 % hélium (tieto percentá udávajú počet atómov, z hľadiska hmotnosti tvorí vodík 75 % a hélium 25 %). Samotný prvok hélium bol vďaka spektroskopii prvýkrát objavený práve na Slnku (z čoho pochádza aj jeho názov), až potom bol nájdený aj na Zemi. V jadre je zastúpenie hélia väčšie ako vo vonkajších vrstvách, pretože od jeho vzniku tu neustále prebieha premena vodíka na hélium. V jadre tvorí vodík už iba 34 % a hélium 64 %. Rozborom slnečného spektra sa tiež zistilo, že väčšinou v stopových množstvách Slnko obsahuje všetky chemické prvky známe aj na Zemi. Atómy Slnka prakticky nevytvárajú molekuly a pod vplyvom vysokej teploty sú spravidla silne ionizované.
Stavba Slnka
right|thumb|Vnútorná stavba Slnka Slnečné teleso a jeho atmosféra – heliosféra – sa delia na niekoľko vrstiev. Vrstvy Slnka od stredu na povrch sú nasledovné:
Jadro
Za jadro Slnka sa považuje oblasť, ktorá siaha do vzdialenosti 175 000 kilometrov od stredu. Má teplotu 14 000 000 K, tlak v strede 150×109 atmosfér. V jadre je sústredených až 49,9% celkovej slnečnej hmotnosti. Pri takejto teplote sú už atómy rozložené na jadrá a samostatne sa pohybujúce elektróny. Pod vplyvom obrovskej teploty a tlaku tu prebieha termonukleárna reakcia (nukleárna fúzia), premieňajúca ľahký vodík (prócium) na hélium. Slnečný typ reakcie má tri fázy a označuje sa ako protón-protónový cyklus. Každú sekundu sa premení okolo 8,9×1037 protónov (jadier vodíka) na jadrá hélia (inými slovami: 700 miliónov ton vodíka fúzuje na 695 miliónov ton hélia). Zo štyroch jadier atómov prócia vzniká jedno jadro hélia. Každú sekundu v jadre prebehne rádovo 1038 reakcií. Drvivá väčšina uvoľnenej energie má formu gama žiarenia a postupuje do radiačnej zóny. Fyzici sú schopní spustiť neriadenú termonukleárnu reakciu vo vodíkovej bombe.
Radiačná zóna
Je to priestor medzi jadrom Slnka a styčnou vrstvou. Má teplotu 2 000 000 K až 7 000 000 K. Je tvorená slnečnou plazmou s hustotou je 20 g/cm3 v spodných vrstvách a asi 0,2 g/cm3 na hornej hranici. Teplota tejto vrstvy už nedostačuje na prebiehanie termojadrových reakcií. Všetka energia vznikajúca v jadre sa cez túto oblasť prenáša žiarením. Vzhľadom na veľkú hustotu prostredia a neustále pohlcovanie fotónov žiarenie postupuje smerom k povrchu len veľmi pomaly. Zároveň vzrastá jeho vlnová dĺžka, čím klesá jeho energia. Energia, ktorú tieto fotóny klesaním vlnovej dĺžky strácajú, sa mení na tepelnú energiu častíc vrstvy žiarivej rovnováhy.
Tachoklína
Tachoklína je medzivrstva. Táto pomerne tenká vrstva bola objavená meraniami družice SOHO. Predpokladá sa, že tu sa generuje magnetické pole Slnka. Dochádza tu tiež k zmene rýchlosti prúdov plazmy a zmene rotačnej rýchlosti.
Fotosféra
Fotosféra je viditeľný povrch Slnka a najchladnejšia časť Slnka. Pochádza z nej všetko viditeľné žiarenie Slnka, ktoré v spodnejších vrstvách narážalo na prekážky. Občas sa označuje aj ako najspodnejšia časť atmosféry Slnka. Má hustotu 1023 častíc/m3 a teplota je asi 5 700 K. Jej hrúbka je asi 200 až. Celú fotosféru pokrývajú slnečné granuly – stúpajúce a klesajúce plazmové útvary s veľkosťou asi. Ich predĺžením vznikajú spikuly, niekoľko tisíc kilometrov vysoké plazmové útvary zasahujúce až do chromosféry. Ďalšie vertikálne pohyby vo fotosfére sa nazývajú supergranulácie, obrie cely a slnečné oscilácie. Slnečné oscilácie vznikajú vďaka zvukovým vlnám v konvektívnej vrstve Slnka. Ich skúmaním sa zaoberá helioseizmológia. Príležitostne sa v niektorých miestach fotosféry zjavujú tmavé miesta – slnečné škvrny – alebo naopak jasné fakulové polia.
Chromosféra
Chromosféra je vrstva silno ionizovanej plazmy hrubá asi, táto hodnota je však veľmi premenlivá. Je to spodná časť slnečnej atmosféry. Počas zatmenia Slnka ju je vidno ako červenkastý svetelný úkaz tesne pri okraji mesačného disku. Červenkastá farba je spôsobená tým, že maximum jej žiarenia sa nachádza vo vodíkovej čiare H-alfa, čomu zodpovedá vlnová dĺžka 656,7 nanometrov. Má hustotu plynu 10−15 g/cm3. Teplota so stúpajúcou výškou vzrastá a jej priemer je 20 000 K. V chromosfére pozorujeme úkazy zvané flokuly, fibrily, protuberancie a erupcie. Z fotosféry sem zasahujú spikuly, vrcholky konvektívnych prúdov (granúl).
Prechodová oblasť
Prechodová oblasť (v niektorých zdrojoch sa neuvádza) je tenká a nepravidelná vrstva slnečnej atmosféry, ktorá oddeľuje horúcu korónu od chladnejšej fotosféry. Teplota sa tu náhle mení z 20 000 K (na hranici s chromosférou) na 1 milión K (na hranici s korónou). Táto vrstva sa skúma hlavne v ultrafialovej časti spektra. Z pozorovaní vyplýva, že prechodová vrstva je skôr obálkou okolo nehomogenít, ako napr. spikuly, ako súvislou vrstvou. Jej priemerná výška nad pokojnými oblasťami Slnka je okolo  ±.
Koróna
right|thumb|[[Protuberancia na okraji slnečného disku]]
Koróna je hrubá od až 1 alebo 2 milióny km. Je to najvrchnejšia a najteplejšia vrstva slnečnej atmosféry. Možno ju pozorovať počas úplných zatmení Slnka alebo pomocou koronografu. Jej teplota dosahuje 1 000 000 K, čiže je asi stokrát teplejšia než fotosféra. Príčina vysokej teploty koróny dodnes nie je uspokojivo vysvetlená.
Je extrémne riedka, jej hustota dosahuje len 1011 častíc/m3. Aj v koróne sa vyskytujú erupcie a protuberancie. Rozpínaním koróny do okolitého priestoru vzniká slnečný vietor. Prúdenie tepla nastáva smerom z koróny do nižších oblastí Slnka. Toto tepelné rozhranie, kde sa teplota náhle mení z asi milióna kelvinov v spodnej koróne na asi 20 000 Kelvinov vo vrchnej chromosfére, je práve prechodová oblasť. Tvar koróny je premenlivý.
Bassas da India
Od roku 1897 patria Francúzsku (dnes sú súčasťou Îles Éparses) a nárok na ne si robí aj Madagaskar.
Slnko
Koróna
Hmota koróny neustále uniká do okolitého priestoru rýchlosťou asi milión ton každú sekundu. Toto množstvo sa zvyšuje až na miliardy ton pri slnečných erupciách. Náhle úniky hmoty sa nazývajú výrony koronálnej hmoty alebo ejekcia koronálnej hmoty (po anglicky coronal mass ejection, skratka CME). V užšom zmysle siaha koróna do vzdialenosti niekoľkých slnečných polomerov, v širšom zmysle za vrchnú časť koróny možno považovať celú oblasť, kam siaha slnečný vietor, až po heliopauzu.
Bruville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Bassas da India
Keďže najvyšší bod má výšku iba, za prílivu ostrovy tvoria plytčinu, ktorá ohrozuje námornú dopravu. Podkladom je skala sopečného pôvodu. Na ostrove nie je žiaden prístav a nevykonáva sa tu žiadna hospodárska činnosť.
Bruville
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Slnko
Slnečná energia
Termojadrové reakcie v strede Slnka produkujú energiu 4,26 milióna ton hmoty (podľa E = m × c2) alebo energiu výbuchu okolo 9,1×1016 ton TNT za sekundu. Táto termojadrová energia je zdrojom všetkej energie Slnka. left|thumb|Fotografia slnečnej [[chromosféra|chromosféry vytvorená sondou Hinode (Solar-B) 12. januára 2007]] Energia vzniká vo forme fotónov gama žiarenia a neutrín. Na povrch Slnka, do fotosféry, sa energia dostáva prostredníctvom konvekcie, absorpcie a emisie a opúšťa ho v podobe elektromagnetickej radiácie a neutrín (a v malej miere tiež ako kinetická a termálna energia slnečného vetra a ako energia magnetických polí). Všetko elektromagnetické, čiže aj viditeľné svetlo, opúšťa Slnko cez fotosféru. Každú sekundu vyžiari Slnko toľko energie, že by to stačilo pokryť potreby celého sveta na viac než 1 000 rokov.
Tlak žiarenia, ktoré sa dostáva na povrch Slnka, je obrovský, a vyrovnáva pôsobenie gravitačnej sily, ktorou sú všetky časti Slnka priťahované k jeho stredu. Vďaka tomu sa Slnko pod vplyvom svojej obrovskej gravitácie nezmenšuje, ani sa nerozpína pod vplyvom tlaku žiarenia. Hovoríme, že Slnko je v hydrostatickej rovnováhe.
Bruville
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Slnko
Slnečná energia
Slnečné neutrína možno detegovať pomocou neutrínových detektorov. Sledovanie slnečných neutrín nám môže poskytnúť informácie o jadre Slnka v takmer reálnom čase na rozdiel od fotónov, ktorým cesta do fotosféry trvá státisíce až milióny rokov. Neutrína totiž s hmotou reagujú len veľmi slabo a vysoká hustota vnútra Slnka ich teda nezdržuje v ceste do kozmu. Súčasný počet pozorovaných slnečných neutrín je však asi trikrát menší ako počet neutrín predpovedaných teóriou. Tento rozdiel medzi predpokladaným a skutočným počtom neutrín sa dlho nepodarilo uspokojivo vysvetliť. Meranie neutrínového detektora Subdury Neutrino Observatory však potvrdilo predpokladanú teóriu, že neutrína majú nenulovú hmotnosť a že počas svojej cesty zvnútra Slnka k Zemi neutrína oscilujú medzi elektrónovým neutrínom, miónovým neutrínom a tauónovým neutrínom. Detektory používajúce chlór alebo gálium však mohli zachytiť len elektrónové neutrína, čiže len tretinu celkového počtu slnečných neutrín. .
Od svojho vzniku už Slnko spotrebovalo polovicu svojich zásob vodíka. Ďalších približne 5 miliárd rokov bude ešte v Slnku prebiehať termonukleárna reakcia, až kým sa neminú zásoby vodíka v jadre. Vtedy sa na krátky čas poruší hydrostatická rovnováha. V konečnom dôsledku narušenia rovnováhy sa vonkajšie vrstvy Slnka nafúknu do rozmerov tzv. červeného obra, čím pravdepodobne pohltia niektoré vnútorné planéty našej sústavy.
Magnetické pole Slnka
Slnko má silné magnetické pole. Celkové magnetické pole Slnka má hodnotu približne 10−4 tesla, lokálne polia slnečných škvŕn dosahujú až 10−1 T. Väčšina útvarov na jeho povrchu, ako aj slnečná aktivita, úzko súvisia s magnetickým poľom. Slnko je magneticky premenná hviezda. Polarita jeho poľa a orientácia jeho siločiar sa mení spolu s 11-ročným slnečným cyklom. V maxime slnečného cyklu je magnetické pole Slnka veľmi zložité, v minime je najviac zastúpený dvojpólový moment.
Celkové magnetické pole vzniklo v pôvodnom magnetizme plynno-prachovej slnečnej hmloviny, z ktorej sa sformovalo Slnko a ostatné objekty Slnečnej sústavy. Toto pole sa podľa posledných meraní vyskytuje všade na Slnku. Ďalšia zložka celkového magnetického poľa sú tzv. lokálne magnetické polia. Sú veľmi premenlivé a najsilnejšie sa nachádzajú v miestach tzv. aktívnych oblastí. Vznik tohoto magnetického poľa, ako aj vznik a vývoj fotosférických, chromosférických a koronálnych objektov, nevieme zatiaľ celkom vysvetliť.
Rotácia
Ako všetky hviezdy, aj Slnko rotuje. Plazma, z ktorej je Slnko zložené, umožňuje, aby sa toto teleso neotáčalo okolo osi rovnakou rýchlosťou v celom svojom objeme. Na rovníku rotuje rýchlejšie ako vo vyšších heliografických šírkach. Takáto nerovnomerná rotácia sa nazýva diferenciálna rotácia a okrem hviezd je typická aj pre plynné planéty. Kvôli tomuto rozdielu je magnetické pole Slnka deformované a tvarom pripomína silotrubicu. Táto deformácia magnetického poľa tiež spôsobuje erupcie a spúšťa vytváranie slnečných škvŕn a protuberancií.
Slnko rotuje okolo svojej osi v porovnaní s inými hviezdami hlavnej postupnosti pomaly. Na rovníku sa otočí raz za 25,38 dňa, na póloch raz za 36 dní. Vnútro Slnka sa otáča ako tuhé teleso jednotnou rýchlosťou jedna otáčka za 27 dní. Toto je synodická doba rotácie, čiže rotácia, ktorá berie do úvahy aj pohyb Zeme okolo Slnka.
Obeh Slnka
Slnko sa voči Zemi a ostatným telesám Slnečnej sústavy takmer nepohybuje. Napriek tomu ako každá hviezda vykonáva v priestore pohyb. Hlavným pohybom je obeh okolo jadra Galaxie. Slnko obehne stred Galaxie vo vzdialenosti od 25 000 do 28 000 svetelných rokov za 226 MY (226 miliónov rokov). Slnko neobieha stred Galaxie po kruhovej alebo eliptickej dráhe, ale vykonáva zvláštny pohyb po tzv. galaktických epicykloch. Galaktický epicyklus je elipsa, ktorej stred obieha okolo stredu Galaxie po kružnici. Jeden obeh Slnka okolo stredu Galaxie sa nazýva galaktický rok. Slnko má zhruba 15 až 20 galaktických rokov, čiže od svojho vzniku absolvovalo už 15 až 20 obehov.
Slnečná aktivita
Slnečná aktivita je komplex dynamických javov, ktoré sa v obmedzenom čase a priestore vyskytujú na slnečnom povrchu alebo tesne pod ním. Následkom týchto procesov je zmena magnetického poľa a zmena množstva vyvrhovaných častíc do okolitého priestoru. Elektricky nabité a neutrálne častice opúšťajúce korónu a s nimi súvisiace žiarenie a elektromagnetické polia sa nazývajú slnečný vietor. Častice slnečného vetra sa pohybujú po zakrivených špirálovitých dráhach. Je to preto, lebo sledujú siločiary slnečného magnetického poľa, ktoré v dôsledku svojej rotácie deformuje magnetické pole do tvaru tzv. Archimedových špirál. Tie planéty slnečnej sústavy, ktoré majú magnetické pole, väčšinu častíc slnečného vetra od seba odkláňajú. Množstvo slnečného vetra závisí nielen od slnečnej aktivity, ale aj od miesta na povrchu Slnka, skadiaľ ho opúšťa. Najväčšie množstvá slnečného vetra sa uvoľňujú cez tzv. koronálne diery. Každú sekundu Slnko opustí asi 1 milión ton slnečnej plazmy. Od svojho vzniku až dodnes však takto Slnko stratilo len 0,1 % svojej hmoty. left|thumb|Vzplanutie v slnečnej fotosfére zaznamenané v oblasti extrémneho [[ultrafialové žiarenie|ultrafialového žiarenia]] V perióde slnečného cyklu sa mení tiež celkové množstvo jeho žiarenia – celkové vyžarovanie, nazývané tiež nesprávne aj slnečná konštanta. Táto hodnota však nie je konštantná. Každý štvorcový meter slnečného povrchu vyžiari za sekundu do priestoru 62,86×106, celý povrch Slnka 3,826×1026 J. Na Zem z toho dopadá asi 2×10 17 J, ale asi polovicu z tejto hodnoty odráža a rozptyľuje zemská atmosféra.
V blízkosti Zeme dosahuje slnečný vietor rýchlosť od 300 do /h. Množstvo slnečného vetra sa zvýši aj vtedy, keď dôjde k výronu koronálnej hmoty v dôsledku slnečnej erupcie. Výron koronálnej hmoty má nepriaznivý vplyv na družice a astronautov na obežnej dráhe. Na Zemi spôsobuje geomagnetické búrky, ktoré majú za následok poruchy navigácie, výpadky bezdrôtového spojenia, prípadne výpadky elektrického prúdu. Slnečná aktivita sa mení v závislosti od slnečného cyklu. Stredná dĺžka slnečného cyklu je 11 rokov. Tento cyklus má asymetrický tvar: nábeh cyklu do maxima trvá približne 4 roky, jeho pokles k minimu je pomalší – 7 rokov. Jeho najviditeľnejším prejavom sú slnečné škvrny. V čase slnečného minima sa na Slnku takmer nevyskytujú, v maxime je ich zase veľké množstvo. Maximá výskytu škvŕn nie sú rovnaké, pretože ich prekrýva druhý, 80-ročný slnečný cyklus. Ďalším prejavom slnečnej aktivity sú protuberancie. Protuberancie sú gigantické výrony plynu do slnečnej atmosféry, ktoré môžu nadobudnúť tvar slučiek.
Obiehajúce telesá
Slnko je jednoznačne dominantné teleso Slnečnej sústavy. Má 745-krát väčšiu hmotnosť ako všetky jej planéty spolu s Plutom dokopy. Slnko obiehajú planéty, asteroidy, meteoroidy, kométy a prach. Nie všetky objekty prechádzajúce Slnečnou sústavou sú gravitačne zachytené na obežných dráhach okolo Slnka, ale tieto výnimky sú zriedkavé a ich hmotnosť je malá. Medzihviezdne častice prechádzajúce slnečnou sústavou majú priemernú rýchlosť /s a ich rozmery len zriedka presiahnu jeden mikrometer.
Obežné dráhy telies sú vo veľkej väčšine prípadov eliptické. Ich pohyb okolo Slnka popisujú Keplerove zákony. Na to, aby teleso opustilo obežnú dráhu okolo Slnka vo vzdialenosti 1 AU, musí vyvinúť minimálne tretiu kozmickú rýchlosť.
Vznik a vývoj
Zásoby hélia v jadre však tiež nie sú večné. Po ich minutí opäť dôjde k zastaveniu jadrových reakcií a tentoraz už nebude mať čo zabrániť jadru Slnka v gravitačnom kolapse. Jadro skolabuje, scvrkne sa a zmení sa na bieleho trpaslíka – malú hustú horúcu hviezdu svietiacu však iba z nažiarených zásob. Vonkajšie vrstvy Slnka sa oddelia a vytvoria pomaly sa zväčšujúcu planetárnu hmlovinu. Biely trpaslík napokon vychladne. Hmlovina sa rozptýli a môže slúžiť ako časť materiálu pre vznik novej hviezdy a planetárnej sústavy.
Zdanlivý pohyb Slnka po oblohe
thumb|Zdanlivý denný pohyb Slnka po oblohe na 50. stupni severnej [[zemepisná šírka|zemepisnej šírky, čo je blízke zemepisnej šírke Slovenska]] Zem obieha okolo Slnka a zároveň rotuje okolo svojej osi. Vďaka rotácii Zeme smerom zo západu na východ sa Slnko zdanlivo pohybuje opačným smerom – z východu na západ. Azimut jeho východu a západu sa mení v závislosti od ročného obdobia. V rámci zemepisnej šírky ostáva rovnaký len uhol, pod ktorým vychádza a zapadá. Na 48° severnej zemepisnej šírky (južné časti Slovenska) Slnko vychádza aj zapadá pod uhlom 42°. Na rovníku Slnko vychádza a zapadá pod uhlom 90°. Na póloch je uhol jeho východu nulový – nad a pod obzor ho vynáša len zdanlivý pohyb Slnka po ekliptike. Uhol, pod ktorým Slnko vychádza, ovplyvňuje aj dĺžku súmraku. Tá je najmenšia na rovníku a najväčšia na póloch.
Obeh Zeme okolo Slnka spôsobuje zdanlivý pohyb Slnka po ekliptike. Tento pohyb sa deje proti smeru zemskej rotácie. Preto je slnečný – synodický deň o štyri minúty dlhší ako hviezdny – siderický. Slnko postupne prechádza zvieratníkovými súhvezdiami a znameniami zvieratníka. Dvakrát za rok prejde Slnko svetovým rovníkom a to v čase rovnodennosti. Od svetového rovníka sa nikdy nevzdiali na väčšiu vzdialenosť ako 23,5° (sklon rotačnej osi Zeme). Tým sa mení maximálna výška Slnka nad južným bodom horizontu. Na 48. rovnobežke sa jeho výška mení od 18,5° (zimný slnovrat) do 65,5° (letný slnovrat). Od výšky Slnka nad obzorom závisí hrúbka atmosféry, cez ktorú jeho žiarenie prechádza. Čím hrubšiu vrstvu atmosféry musí slnečné žiarenie prekonať, tým viac sa ho pohltí a tým menej ho dopadne na povrch. Preto je v zime, keď je Slnko nízko, omnoho chladnejšie ako v lete, keď Slnko stojí vysoko. Na obeh Zeme okolo Slnka sa vzťahujú ekliptikálne súradnice. Nakoľko Zem obieha Slnko nerovnomernou rýchlosťou, Slnko nekulminuje každý deň presne o dvanástej, resp. v letnom čase o jednej hodine. Tieto rozdiely medzi pravým slnečným časom a stredným slnečným časom vyrovnáva časová rovnica. Odfotografovaním každodennej polohy Slnka o tom istom čase dostaneme krivku s názvom analema.
Zatmenie Slnka
left|thumb|Úplné [[zatmenie Slnka. Na tejto fotografii je dobre viditeľná fotosféra, koróna aj protuberancie.]]
Zatmenie Slnka je jav, pri ktorom sa Slnko, Mesiac a Zem dostanú do jednej priamky. Stane sa to vtedy, keď je Mesiac v nove a zároveň v blízkosti roviny ekliptiky. Na určitých miestach pri pohľade zo Zeme Mesiac dočasne zakryje Slnko. Zhodou okolností je pre pozemského pozorovateľa uhlová veľkosť Slnka približne rovnaká ako uhlová veľkosť Mesiaca, takže mesačný disk môže Slnko úplne zakryť. Vtedy hovoríme o úplnom zatmení. Úplné zatmenie Slnka sa prejaví len na úzkom páse, ktorý sa nazýva pás totality. Mimo tohto pásu je oveľa širšia oblasť, z ktorej možno pozorovať čiastočné zatmenie. Pri čiastočnom zatmení Mesiac zakryje len časť slnečného disku a takýto pokles jasnosti väčšinou nie je voľným okom pozorovateľný. V miestach úplného zatmenia Slnka dôjde k ochladeniu, zotmeniu a najjasnejšie hviezdy sa stanú viditeľnými. V minulosti sa v niektorých kultúrach tomuto prírodnému javu prisudzovali náboženské a mystické významy. Niekedy sa zatmenia využívali aj na vojenské účely. Pre astronómov mali úplné zatmenia Slnka veľký význam, pretože len počas nich bolo možné pozorovať slnečnú atmosféru a telesá v tesnej uhlovej blízkosti Slnka, ktoré boli inak prežiarené. Hoci v súčasnosti možno určité javy v slnečnej atmosfére pozorovať aj mimo zatmení pomôckou zvanou koronograf, slabšie vrstvy koróny a telesá v tesnej blízkosti Slnka sa mimo zatmenia zo Zeme pozorovať nedajú. Pri prstencovom zatmení Mesiac nezakryje Slnko celkom, ale po okrajoch zostáva viditeľný úzky prstenec slnečného kotúča.
Amatérske pozorovanie
Slnko má na oblohe zdanlivý uhlový priemer asi 0,5°, presnejšie 31 oblúkových minút 59,2 sekundy v čase strednej vzdialenosti od Zeme. Je to jediná hviezda, na ktorej povrchu sú pozorovateľné nejaké detaily a tiež jediná hviezda, ktorú môžeme (bez využitia špeciálnej optiky) pozorovať ako kotúčik. Pozorovanie Slnka voľným okom je však nebezpečné. Aj letmý pohľad na Slnko môže vážne poškodiť zrak. Bezpečné nie je ani pozorovanie cez zadymené sklo. Na pozorovanie Slnka, či už voľným okom alebo ďalekohľadom, sa odporúča používať špeciálne slnečné filtre. U ďalekohľadov je oveľa bezpečnejšie použiť objektívové filtre ako okulárové. Okulárové filtre sa môžu používať len pri refraktoroch a hrozí ich nečakané prasknutie alebo poškodenie zraku. Okulárové filtre tiež veľmi zaťažujú optiku ďalekohľadu.
Ďalší spôsob pozorovania Slnka je projekcia. Tú je takisto možné robiť len cez refraktor, najlepšie triéder. Projekcia je premietanie obrazu Slnka cez neclonený ďalekohľad na podložku, napr. papier. Výhodou tejto metódy je, že takto môže Slnko pozorovať viacero pozorovateľov naraz a tiež je to jedna z najbezpečnejších metód pozorovania Slnka. Ďalekohľadom je možné pozorovať Slnko tiež fotograficky. right|thumb|Študenti pri pozorovaní slnečných škvŕn metódou projekcie Prakticky jediný útvar, ktorý sa dá na povrchu Slnka vidieť voľným okom, je slnečná škvrna, častejšie je však na ich pozorovanie potrebný aspoň malý ďalekohľad. Za dobrých podmienok sú ďalekohľadom pozorovateľné aj póry a fakulové polia. Pri úplnom zatmení Slnka alebo za použitia špeciálneho ďalekohľadu je však možné vidieť aj pôsobivé protuberancie, chromosféru a korónu. Tieto útvary sa dajú pozorovať aj mimo zatmenia koronografom, ktorý však neumožňuje vidieť napríklad celú korónu, pretože slnečné svetlo rozptýlené v zemskej atmosfére je intenzívnejšie ako svetlo vzdialenejších častí koróny.
Pri vedeckom pozorovaní pozorovateľ vypĺňa pozorovací protokol, do ktorého zaznačí orientáciu kresby, miesto pozorovania, dátum a čas, pozorovacie podmienky, použitý filter a intenzitu viditeľnosti jednotlivých škvŕn. Pri zakresľovaní slnečných škvŕn cez ďalekohľad sa musia pridať údaje o heliografickej dĺžke stredu disku, heliografickú dĺžku centrálneho meridiánu, pozičný uhol rotačnej osi Slnka a číslo Carringhtonovej otočky v čase pozorovania.
Najväčšie slnečné observatóriá
Astronómovia sledujú Slnko buď veľkými zrkadlovými ďalekohľadmi, neutrínovými detektormi, slnečnými rádioteleskopmi, rádiointerferometrami, rádiopolarimetrami alebo rádiospektrografmi. Zrkadlové ďalekohľady umožňujú sledovať napríklad slnečnú fotosféru a javy prebiehajúce na nej. Neutrínové detektory zachytávajú slnečné neutrína, patrí medzi ne napríklad Slnečné observatórium Kamiokande (Japonsko). Rádioteleskopy zhromažďujú rádiové žiarenie Slnka pomocou jednej alebo niekoľkých parabolických antén. Rádiointerferometer je zariadenie skladajúce sa z dvoch alebo väčšieho počtu antén, ktoré sú elektricky spojené. Rádiopolarimeter meria polarizáciu slnečného rádiového žiarenia a rádiospektrograf zaznamenáva okamžité rozdelenie spektrálnej intenzity slnečných rádiových úkazov.
Významné slnečné sondy
right|thumb|Umelecká predstava observatória [[TRACE na zemskej orbite]] Slnečné sondy sú zamerané na výskum Slnka, čomu je prispôsobené aj ich prístrojové vybavenie. Môžu byť umiestnené na zemskej orbite alebo obežnej dráhe okolo Slnka. Špeciálnym typom obežnej dráhy okolo Slnka je umiestnenie sondy v libračnom bode L1, čo je bod ležiaci na priamke medzi Slnkom a Zemou, v ktorom sa gravitačné sily Slnka a Zeme vyrovnávajú.
Eguisheim
Eguisheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Adam Wallisch
Adam Wallisch (*  Kremnica) bol cinár.
Životopis
Pôsobil ako remeselník-cinár v Banskej Bystrici. Banskobystrické meštianskej právo získal (26. mája 1628). Jeho výrobky sa nachádzajú v Stredoslovenskom múzeu v Banskej Bystrici.
Bezpečnostný prepad
thumb|Bezpečnostný prepad priehrady [[Llyn Brianne vo Walese]] thumb|Bezpečnostný prepad v tvare lievika priehrady [[Monticello Dam v USA]] Bezpečnostný prepad je objekt vodného diela, ktorý slúži ako ochrana pred preliatím hrádze. Umožňuje bezpečný odtok prebytočnej vody cez hrádzu, napríklad pri povodni. Prepad sa podľa typu skladá z prepadovej hrany (hradenej alebo nehradenej), spadiska, odpadu, sklzu a vývariska. Aby sa predišlo prípadnému upchaniu, stavia sa pred prepadovú hranu mreža.
Typy prepadov
Prepad sa nachádza na vrchu priehradného múru. Existujú dva hlavné typy prepadov:
Préria
thumb|Préria thumb| Préria je veľká trávnatá plocha s nízkym reliéfom, step, v Severnej Amerike.
Sajf Saíd Šáhín
Zmena občianstva
Od roku 2003 je reprezentantom Kataru.
Klinkový potok
Klinkový potok je potok na dolnej Orave, vo východnej časti okresu Dolný Kubín. Je to ľavostranný prítok Ráztok, meria 2,5 km a je tokom VI. rádu.
Prameň
Pramení v Skorušinských vrchoch (geomorfologický podcelok Kopec) na západnom svahu vrchu Blato (1 138,1 m n. m.) v nadmorskej výške približne 975 m n. m.
Opis toku
Na hornom toku tečie západným smerom, pričom sa esovito stáča. Na strednom toku sa stáča smerom na ZSZ a vteká do geomorfologického celku Oravská vrchovina. Na dolnom toku sa už stáča na severozápad a v katastrálnom území obce Chlebnice, na severnom úpätí vrchu Hrb (771 m n. m.) a severovýchodne od obce Chlebnice, sa v nadmorskej výške cca 624 m n. m. vlieva do Ráztok.
Klinkový potok preteká neobývaným územím a nepriberá žiadne stále prítoky.
Buissoncourt
Buissoncourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
South African Open 1982
South African Open 1982 bol tenisový turnaj mužov, ktorý sa konal v dňoch od 22. do 28. novembra 1982  na otvorených dvorcoch s tvrdým povrchom v juhoafrickom Johannesburgu. Titul v dvojhre získal Američan Vitas Gerulaitis, ktorý vo finále porazil Argentínčana Vilasa. Bol to jeho 23. titul v dvojhre na okruhu ATP. Titul vo štvorhre získali Američan Brian Gottfried a Juhoafričan Frew McMillan, ktorí vo finále porazili izraelsko-americký pár Šlomo Glickstein, Andrew Pattison.
Rokytno (okres Pardubice)
Rokytno je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 826 obyvateľov, z toho 437 mužov a 389 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,8 roka (muži 37,2 roka, ženy 40,6 roka).
South African Open 1982
Dvojhra mužov
🇺🇸 Vitas Gerulaitis vs. 🇦🇷 Guillermo Vilas 7-6 6-2 4-6 7-6
Štvorhra mužov
🇺🇸 Brian Gottfried / 🇿🇦 Frew McMillan vs. 🇮🇱 Šlomo Glickstein / 🇺🇸 Andrew Pattison 6-2 6-2
Pieria (mytológia)
Pieria je v gréckej mytológii manželka élidskeho kráľa Oxyla.
Pieria sa vydala za élidskeho kráľa Oxyla a stala sa matkou dvoch synov, Aitóla a Laia. Aitólos, zomrel mladý a pochovali ho neďaleko Olympie a Laias zdedil po otcovi élidský trón.
4364 Shkodrov
4364 Shkodrov je planétka s priemerom 19 km, ktorú objavil E. F. Helin, S. J. Bus 7. novembra 1978.
Kunpcho
right|thumb|Kunpho v provincii Kjonggi-do right|thumb|Poloha provincie Kjonggi-do Kunpcho (kórejsky 군포) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v severozápadnej časti územia, v provincii Kjonggi-do (경기도). Na území s rozlohou 36 km² tu žije približne 274 000 obyvateľov (údaj z roku 2007). Kunpcho spolu s ďalšími okolitými mestami v provincii, s metropolitným mestom Inčchon (인천) a s hlavným mestom Soul (서울) tvorí tzv. Veľký Soul, čo je metropolitná oblasť s rozlohou 1 570 km² a s 23 miliónmi obyvateľov.
Administratívne rozdelenie
Mesto Kunpcho je rozdelené na 11 mestských obvodov nazývaných "dong" (동).
Michel Chasles
Michel Floréal Chasles (* 15. november 1793, Épernon, Francúzsko – † 18. december 1880, Paríž) bol francúzsky matematik. Zaoberal sa predovšetkým projektívnou geometriou, ale aj algebraickou geometriou a mechanikou.
Jeho meno sa nachádza na zozname 72 vedcov na Eiffelovej veži.
1937
Narodenia
thumb|upright|[[Vanessa Redgrave (* 30. január)]] thumb|upright|[[Valentina Tereškovová (* 6. marec)]] thumb|upright|[[Jack Nicholson (* 22. apríl)]] thumb|upright|[[Madeleine Albrightová (* 15. máj)]] thumb|upright|[[Morgan Freeman (* 1. jún)]] thumb|upright|[[Dustin Hoffman (* 8. august)]] thumb|upright|[[Jane Fondová|Jane Fonda (* 21. december)]] thumb|upright|[[Anthony Hopkins (* 31. december)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[George Gershwin († 11. júl)]] thumb|upright|[[Pierre de Coubertin († 2. september)]] thumb|upright|[[Tomáš Garrigue Masaryk († 14. september)]]
Préria (román)
Préria (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) je dejovo piatym, a teda posledným dielom románovej historicko-dobrodružnej pentalógie Príbehy Koženej pančuchy od amerického spisovateľa Jamesa Fenimora Coopera. Román vznikol v roku 1827 ako tretí príbeh, hoci podľa dejovej nadväznosti je až posledným dielom pentalógie. Príbeh sa odohráva približne v roku 1805.
Obsah diela
Život Nattyho Bumppa sa pomaly chýli ku koncu. Čingačgúk, jeho syn Uncas a mnohí ďalší z jeho priateľov už zomreli, a tak ostal sám. Celý život prežil v lesoch a medzi Indiánmi, kde našiel svoj druhý domov, no neúprosne postupujúca civilizácia ho vyhnala z lesov na šíru prériu, ktorá mu však neprirástla k srdcu tak, ako veľkolepé lesy, v ktorých prežil svoju mladosť i väčšinu najlepších rokov života. Bieli kolonisti osídľujú neobývané kraje, klčujú lesy, no toto správanie je pre starého zálesáka a lovca nepochopiteľné. Bráni sa neodvratným zmenám, bojuje proti nim, no napokon ostáva sám postavený zoči-voči tvrdej realite. Jeho jediným spoločníkom je pes Hector. Zdá sa, že obaja prežijú posledné roky života v mieri a pokoji, bez lovu, vojen a vzrušení. Natty sa však najprv dostáva do sporu s rodinou usadlíka, ktorý uteká pred zákonom a spravodlivosťou, neskôr sa nechá zatiahnuť i do bojov medzi Siouxami a Pawneeami. Svoje posledné chvíle života sa napokon rozhodne prežiť práve medzi Pawneeami, kde si ho vážia nielen pre jeho šediny a vysoký vek, ale tiež i pre bezúhonný a čistý život, odvahu a skúsenosti, ktoré vždy úprimne obdivovali i samotní Indiáni, žijúci svoj drsný, prostý život v lone prírody.
Pradžňápáramitá
Pradžňápáramitá (sanskr. प्रज्ञापारमिता) je dokonalosť poznania, najvyššie poznanie, múdrosťou sprevádzaný život v cnosti, jeden zo šiestich aspektov osobnosti bódhisattvu.
Sútry dokonalého poznania alebo pradžňápáramitá sútry je žáner mahájánovej literatúry, ktorý sa zaoberá dokonalým poznaním. Najstaršia z nich pochádza asi z doby okolo roku 100 a je jednou z prvých mahájánových sútier. Na pradžňápáramitové písomníctvo nadväzuje Nágárdžuna.
Ako stelesnenie praždňápáramitá sútier býva v budhistickej ikonografii zobrazovaný ženský bódhisattva. .
2. slovenská futbalová liga 2012/2013
2. slovenská futbalová liga 2012/13 bol 20. ročníkom druhej najvyššej futbalovej ligy na Slovensku. Organizoval ju Slovenský futbalový zväz spoločne s Úniou ligových klubov.
Nováčikmi súťaže boli FK DAC 1904 Dunajská Streda, ktorá vypadla z Corgoň ligy a víťazi dvoch skupín 3. ligy FK Slovan Duslo Šaľa a Partizán Bardejov. Do súťaže sa neprihlásil MFK Ružomberok B, nahradil ho víťaz baráže FC ŠTK 1914 Šamorín. Pred začiatkom súťaže sa odhlásila FK Bodva Moldava nad Bodvou, ktorú nahradil neúspešný z baráže TJ Baník Ružiná
Víťazom s právom postupu do Corgoň ligy sa stal FK DAC 1904 Dunajská Streda, do 3. ligy vypadli posledné dva celky MFK Dolný Kubín a TJ Baník Ružiná.
Miličská skala
Miličská skala je prírodná pamiatka v správe štátnej ochrany prírody Prešov.
Elbach
Elbach je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Miličská skala
Nachádza sa v katastrálnom území obce Skároš v okrese Košice-okolie v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1990 na rozlohe 11,6 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.