cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talianska literatúra
Renesancia
Veľké intelektuálne hnutie, na ktoré svitalo veľmi dlho, možno pocítiť v Taliansku v 15. storočí. Vyskytlo sa množstvo pracovitých, neúnavných učencov, každý z nich sústredený na jedno veľké dielo. Medzi nimi boli Niccolò Niccoli, Giannozzo Manetti, Palla Strozzi, Leonardo Bruni, Francesco Filelfo, Poggio Bracciolini, Carlo d'Arezzo a Lorenzo Valla. Manetti sa pohrúžil do kníh, spával iba niekoľko hodín, nikdy nevychádzal von a trávil čas prekladmi z gréčtiny, štúdiom hebrejčiny a komentovaním Aristotela. Palla Strozzi šiel na vlastné náklady do Grécka, aby hľadal staroveké knihy a zlý Plutarch a Plato poňho poslali. Poggio Bracciolini šiel na snem v Constance a našiel sa v kláštore v zaprášených Cicerovych Orations. Ručne kopíroval Quintiliána, objavil Lucretia, Plauta, Plínia a mnohých ďalších latinských autorov. Guarino sa vydal na východ hľadať kódexy. Giovanni Aurispa sa vrátil do Benátok so stovkami rukopisov. Aká vášeň to zachvátila týchto autorov? Čo hľadali? Čo ich zaujalo? Títo Taliani len podávali ďalej čestnú tradíciu, ktorá, hoci sčasti latentná, bola hlavnou informáciou o talianskej stredovekej histórii a nakoniec sa stala triumfálne úspešnou. Súčasťou tejto tradície bola rovnaká pretrvávajúca a posvätná pamiatka Ríma, rovnaké uctievanie jeho jazyka a inštitúcií, ktoré raz spomalili vývoj talianskej literatúry a teraz vštepili starú latinskú vetvu starovekého klasicizmu do prekvitajúcej rukoväte talianskej literatúry. Toto všetko je len pokračovaním fenoménu, ktorý existoval po celé veky. Je to pamiatka Ríma, ktorá vždy ovládala Talianov, myšlienka, ktorá sa znovu objavuje od Boetia po Danteho, od Arnolda z Brescie po Cola di Rienzi, ktorý naberá silu s Francescom Petrarcom a Boccacciom a nakoniec triumfuje v literatúre aj v živote, pretože moderný duch sa živí klasickými prácami. Ľudia sa vracajú k prírode; svet už viac nie je prekliaty ani znenávidený; pravda a krása idú ruka v ruke; znovuzrodí sa človek; a ľudský rozum nájde svoje práva. Všetko, jednotlivec aj spoločnosť sa zmení pod vplyvom nových faktov.
Najskôr sa vytvorila ľudská individualita, ktorá chýbala v stredoveku. Ako povedal Jakob Burckhardt, človek sa zmenil na individualitu. Začal cítiť a udržiavať si vlastnú osobnosť, čo neustále nadobúdalo plnšie uskutočnenie. Ako dôsledok toho vznikla myšlienka slávy a túžba po nej. Sformovala sa veľmi kultúrna trieda, v modernom zmysle slova, a vznikla koncepcia (dovtedy úplne neznáma), že hodnota človeka nezávisela vôbec od jeho pôvodu, ale od jeho osobnostných kvalít. Poggio vo svojom dialógu De nobilitate vyhlasuje, že úplne súhlasí s účastníkmi konverzácie, ktorými sú Niccolo Niccoli a Lorenzo di Medici v názore, že nie je inej urodzenosti než vlastnej zásluhy. Vonkajší život vo všetkých častiach prekvital; vznikol spoločenský človek; vytvorili sa pravidlá civilizovaného života; prehlbovala sa túžba po plnších a umeleckých zážitkoch. Stredoveká myšlienka existencie sa obrátila naruby; ľudia, ktorí dovtedy svoje myšlienky obracali len k nebeským veciam a verili výlučne v božskú spravodlivosť teraz začínali myslieť na skrášlenie a obšťastnenie svojej pozemskej existencie a znovu začali veriť vo svoje ľudské práva. To bol veľký pokrok, ale niesol so sebou semä mnohých nebezpečenstiev. Koncepcia morálnosti sa postupne oslabovala. Rabelaisov fay ce que vouldras (Rob čo chceš) sa stal prvým životným krédom. Nábožnosť otupela, oslabila sa, zmenila sa, stala sa znova pohanskou. Nakoniec sa Taliansko stalo najvýznamnejším reprezentantom výšok a hlbín, cností a zlyhaní ľudskosti. Korupcia sa spájala so všetkým, čo bolo životným ideálom; najhlbší skepticizmus sa zmocnil ľudských myslí; neschopnosť rozlíšiť medzi dobrom a zlom dosiahla vrcholu.
Okrem toho viselo nad Talianskom veľké literárne nebezpečenstvo. Hrozilo, že humanizmus potopí jeho mladistvú národnú literatúru. Niektorí autori sa doslova snažili vniesť do taliančiny latinské tvary, znovu urobiť, po čase Danteho nebezpečestva, čo Guittone d'Arezzo tak nešťastne urobil Taliansku v 13. storočí. Provinčné dialekty sa snažili znovu presadiť v literatúre. Veľkí autori 14. storočia – Dante, Petrarca, Boccaccio, boli mnohými ľuďmi zabudnutí alebo znenávidení.
Bola to Florencia, ktorá zachránila literatúru tým, že harmonizovala klasické modely s moderným cítením, Florencia, ktorá úspešne spojila klasické tvary s ľudovým umením.
Stále čerpajúc energiu a eleganciu z klasicizmu, ťahajúc zo starovekých fontán všetko dobré a užitočné, čo môžu poskytnúť, bola schopná zachovať jej skutočný život, udržať svoje národné tradície a viesť literatúru cestou, ktorú jej otvorili spisovatelia minulého storočia. Vo Florencii písali aj najoslavovanejší humanisti ľudovým jazykom a komentovali Danteho a Petrarcu a obraňovali ich pred nepriateľmi. Leone Battista Alberti, grécky a latinský učenec, písal v nárečí a Vespasiano da Bisticci, hoci neustále zahĺbený do gréckych a latinských rukopisov, napísal Vile di uomini illustri, cenenú za historický obsah a priamosťou a jednoduchosťou sa radiacu medzi najlepšie práce 14. storočia. Andrea da Barberino napísal prekrásnu prózu o Reali di Francia, v ktorej dal rytierskym romancám farbu romantizmu. Belcari a Benivieni nás zanesú späť do mystického idealizmu skorších čias.
Práve v Lorenzovi de Medici môžeme vidieť vplyv Florencie na renesanciu. Jeho myseľ formovali starovekí: navštevoval hodiny Gréka Argyropulosa, sedával na Platonických banketoch, podstupoval útrapy pri zbieraní kódexov, sôch, váz, obrazov, šperkov a nákresov aby ozdobil záhrady San Marco a vytvoril knižnicu neskôr nazvanú jeho menom. V sieňach jeho Florentského paláca, v jeho vilách v Careggi, Fiesole a Anibra, stáli prekrásne truhlice, ktoré Dello pomaľoval príbehmi Ovídia, Herkula od Pollaiuola, Pallas od Botticelliho, prácami Filippina a Verrocchia. Lorenzo de Medici žil úplne v klasickom svete; a predsa, keď čítame jeho básne, vidíme len človeka jeho doby, obdivovateľa Danteho a starých toskánskych poetov, ktorý sa necháva inšpirovať od populárnych múz a úspešne dáva svojej poézii farby najvyslovenejšieho realizmu ako aj najvyššieho idealizmu, ktorý prechádza z platónskeho sonetu do vášnivých triol Amori di Venere, z grandiozity Salve k Nencia a k Beoni, od Canto carnascialesco k Lauda. Cítenie prírody je v ňom raz sladké a melancholické, inokedy energické a hlboké, sťaby ozvena pocitov, žiaľov, ambícií tohto hlboko pohnutého života. Rád sa pozeral do vlastného srdca prísnym okom, ale bol tiež schopný sa vyliať s turbulentnou plnosťou. S umeleckosťou Florenťana, ktorý čítal Anacreonta, Ovídia a Tibulla, ktorému sa žiadalo užívať si života, ale aj ochutnať nuansy umenia.
Vedľa Lorenza nachádzame Poliziana, ktorý tiež zjednotil, s väčším umením, staroveké a moderné, populárny a klasický štýl. V jeho Rispetti a jeho Ballate je čerstvosť obrazov a plastickosť tvaru nenapodobniteľná. Tento grécky učenec písal talianske verše s oslňujúcimi farbami; najčistejšia elegancia gréckych zdrojov pretkávala jeho umenie všetkými spôsobmi, v Orfeovi ako aj Sianze per la giostra.
Ako dôsledok intelektuálneho hnutia smerom k renesancii vznikli v Taliansku v 15. storočí tri akadémie – vo Florencii, Neapole a v Ríme.
Florentskú akadémiu založil Cosimo de' Medici. Potom, ako počul chvály platónskej filozofie, ktoré spieval Gemistus Pletho, ktorý bol v roku 1439 vo florentskom sneme, si tieto názory tak obľúbil, že čoskoro naplánoval literárny kongres obzvlášť na diskusiu o nich. Marsilius Ficinus opísal zamestnania a kratochvíle týchto akademistov. Tu, ako povedal, sa mladí muži vo voľnom čase učili princípom spôsobov a vyjadrovania; tu dospelí muži študovali vládu republiky a rodiny; a starci sa zverovali svojou vierou v budúcnosť sveta. Akadémia bola rozdelená do troch tried: triedy patrónov, ktorí boli členmi Mediciho rodiny; triedy poslucháčov, medzi ktorými sedeli najznámejší ľudia tých čias ako Pico della Mirandola, Angelo Poliziano, Leon Battista Alberti; a triedy prívržencov, ktorí boli mladí a chceli sa presadiť vo filozofických smeroch. Je známe, že platónska akadémia túžila šíriť – čo sa týka umenia – druhé a intenzívnejšie obrodenie staroveku.
Rímsku akadémiu založil Giulio Pomponio Leto s cieľom šíriť hľadanie a skúmanie starovekých pamiatok a kníh. Predstavovala istý chrám náboženstva klasicizmu zmiešaného s učením a filozofiou. Platina, oslavovaný autor života prvej stovky pápežov k nej tiež patril.
V Neapole bola zriadená akadémia známa ako Pontaniana. Jej zakladateľom bol Antonio Beccadelli, domácky nazývaný Il Panormita, a po jeho smrti bol hlavou Il Pontano, podľa ktorého dostala meno a ktorého myseľ ju oživila.
Romantické básne splodil morálny skepticizmus a umelecký vkus 15. storočia. Taliansko nikdy nemalo skutočnú epickú poéziu v období jej literárneho zrodu. Ešte ťažšie sa nejaká mohla vyskytnúť počas renesancie. Malo však mnohé básne zvané Cantari pretože obsahovali príbehy, ktoré sa spievali ľudu; a okrem nich existovali romantické básne ako Buovo d'Antona, Regina Ancroja a iné. Ale prvým, kto do tohto štýlu priniesol eleganciu a nový život bol Luigi Pulci, odrastenec Mediciovcov, ktorý napísal Morgante Maggiore na žiadosť Lucrezie Tornabuoni, matky Lorenza Nádherného. Materiál pre "Morgante" je takmer úplne prebraný z neznámej rytierskej básne 15. storočia, podľa nedávneho objavu profesora Pia Rajnu. Na tomto základe Pulci vztýčil svoju vlastnú štruktúru, často zosmiešňujúc predmet, parodujúc postavy, zavádzajúc množstvo dejových odbočiek, raz impulzívnych, raz vedeckých, raz teologických. Pulciho prínos pozostáva z toho, že ako prvý povýšil romantickú epiku, ktorá bola po dvesto rokov v rukách rozprávačov príbehov na umeleckú prácu a v tom, že zjednotil vážne a komické, čím šťastne zobrazil spôsoby a pocity tej doby.
S vážnejším zámerom Matteo Boiardo, knieža zo Scandiano, napísal svoje Orlando innamorato, v ktorom, ako sa zdá, sa snažil obsiahnuť celú oblasť Karolínskych legiend; ale túto úlohu nesplnil. Obsahujú príliš hrubú žilu humoru a paródie. Ferrarese je však stále poetom, ktorý vykreslil romantický svet s hlbokou oddanosťou rytierskym spôsobom a pocitom, čiže láske, oddanosti, hrdinskosti a štedrosti. Treťou romantickou básňou 15. storočia bola Mambriano od Francesca Bella (Cieco di Ferrara). Čerpal z Karolínskeho cyklu, z romancí Okrúhleho stola, z klasického staroveku. Bol básnikom nezvyčajného génia a promptnej predstavivosti. Vykazoval vplyv Boiarda, obzvlášť v niečom z fantastickosti, ktorú používal vo svojej práci.
Po Petrarcovi sa idyla stala druhom literatúry, ktorý veľmi tešil Talianov. V nej je však pastiersky prvok jediný zjavný, pretože v nej nie je nič z dedinského života. Taká je Arcadia Jacopa Sannazzara z Neapola, autora únavnej latinskej básne De Partu Virginis a niektorých rybárskych idýl. Arcadia sa delí na desať idýl, v ktorých sa opisujú slávnosti, hry, obety a spôsoby kolónie pastierov. Sú písané elegantným veršom, ale bolo by zbytočné v nich hľadať akékoľvek známky dedinského života. Na druhej strane, aj v tomto štýle bol Lorenzo de Medici nadradený. Jeho Nencia da Barberino bola, ako hovorí moderný spisovateľ, sťaby novou a jasnou reprodukciou ľudových piesní florentskej oblasti pretavených do jedinej majestátnej vlny octave stanzas" (stanca). Lorenzo sa niesol v duchu čistého realizmu dedinského života. Je výrazný kontrast medzi touto prácou a konvečným sedliactvom Sannazzara a iných. Mediciho rivalom v tomto štýle, hoci nedosahoval jeho kvalít, bol Luigi Pulci v jeho Bear da Dicomano''.
Lyrická poézia o láske tohto storočia nebola významná. Namiesto toho vidíme vznikať celkom nový štýl, Canto carnascialesco. Bol to istý druh chórovej piesne sprevádzanej ''ballate'; a zväčša sa kládli do úst skupine pracujúcich mužov a obchodníkov, ktorí, neveľmi čestne, ospevovali svoje umenie. Tieto víťazstvá a pretvárky riadil sám Lorenzo. V podvečer vyrazili do ulíc veľké skupiny na koňoch, hrali a spievali tieto piesne. Niektoré sú od samotného Lorenza, ktoré prekonávajú všetky ostatné v umeleckom aspekte. Pieseň s názvom Bacco de Arianna je najznámejšia.
Girolamo Savonarola, ktorý prišiel do Florencie v roku 1489 povstal, aby bojoval proti literárnemu a sociálnemu hnutiu renesancie. Niektorí sa snažili navrhnúť, že Savonarola Nábožný bol apoštolom slobody, iní, že bol predčasnou reakciou reformácie. Popravde však nebol Savonarola ani jedným ani druhým. V jeho boji s Lorenzom de Medici viedol svoj útok proti proklamátorovi klasických štúdií, patrónom pohanskej literatúry namiesto proti politickému tyranovi. Povzbudený záhadnou túžbou dosiahnuť cieľ sa vybral cestou proroka kážuceho proti príťažlivým autorom, proti tyranii Mediciovcov a volajúceho po vláde ľudu. To však nerobil z túžby po občianskej slobode, ale pretože Savonarola videl v Lorenzovi a jeho dvore svoju najväčšiu prekážku v návrate ku katolíckej doktríne, túžbe jeho srdca; zatiaľ, čo si myslel, že tento návrat bude ľahko uskutočniteľný, ak sa pri páde Mediciovcov dostane Florentská republika do rúk jeho prívržencov. Môže byť spravodlivejšie pozerať sa na Savonarolu ako predchodcu reformácie. V tom prípade by to bolo viac, ako zamýšľal. Ferrarský kňaz nikdy nemal v úmysle útočiť na pápežskú dogmu a vždy vyhlasoval, že mieni zostať s rímskou cirkvou. Nemal žiadne z veľkých ambícií Luthera. Iba opakoval sťažnosti a vyzývanie sv. Kataríny zo Sieny; žiadal reformáciu spôsobov, výlučne spôsobov, nie doktríny. Pripravil pôdu pre nemecké a anglické náboženské hnutia 16. storočia, ale nevedomky. V histórii talianskej civilizácie predstavuje krok späť, zrušenie veľkej renesancie a návrat k stredovekým myšlienkam. Jeho pokus presadiť sa v opozícii svojej doby, zadržať vývoj udalostí, vrátiť ľudí na starú vieru, vieru že všetko sociálne zlo pochádza od Mediciho a Borgiu, neschopnosť vidieť historickú realitu, ambície založiť republiku s Ježišom Kristom ako jej kráľom, to všetko ukazuje, že Savonarola bol viac fanatikom ako mysliteľom. Nemá ani veľké zásluhy ako spisovateľ. Napísal talianske kázania, hymny (laudi), asketické a politické materiály, ale ich podanie je hrubé a významné iba na objasnenie jeho myšlienok. Nábožné básne Girolama Benivieniho sú lepšie ako jeho, a čerpajú z rovnakých inšpirácií. V týchto textoch, niekedy sladkých, vždy nábožne vrelých, nás Benivieni a s ním Feo Belcari nesú späť do literatúry 14. storočia.
História nemala v 15. storočí veľa, ani veľmi dobrých študentov. Jej oživenie patrilo do nasledujúcej doby. Zväčša sa písalo v latinčine. Leonardo Bruni Dejiny, Arezzo dejiny Florencie, Gioviano Pontano Dejiny Neapola, Bernardino Corio napísal Dejiny Milána v ľudovej taliančine.
Leonardo da Vinci písal o maľbe, Leon Battista Alberti jednu prácu o sochárstve a architektúre. Ale mená týchto dvoch mužov sú významné, nie tak, ako autorov týchto spisov, ale ako stelesnení iných charakteristík obdobia renesancie, zručnosti génia, sily prevedenia mnohými a rôznymi spôsobmi a výnimočnosti vo všetkom. Leonardo bol architekt, básnik, maliar, hydraulický inžinier a významný matematik. Alberti bol hudobník, študoval filozofiu práva, bol architekt a kresliar a preslávil sa v literatúre. Mal hlboké cítenie prírody a takmer jedinečnú schopnosť prijať všetko, čo videl a počul. Leonardo a Alberti predstavujú všetku intelektuálnu energiu obdobia renesancie, ktorá sa v 16. storočí začala rozvíjať po svojich jednotlivých častiach, čím umožnili to, čo niektorí nazvali zlatý vek talianskej literatúry.
Vývoj renesancie
Základnou charakteristikou literárnej epochy nasledujúcej po renesancii je to, že každý druh umenia sa zdokonalil, obzvlášť v zjedotení talianskeho charakteru jazyka s klasicizmom štýlu. Toto obdobie trvalo od roku 1494 do 1560; a, hoci to znie čudne, práve toto obdobie plodnosti a literárneho významu začalo od roku 1494, ktorý znamenal s vpádom Karola VIII. do Talianska začiatok jeho politického úpadku a cudzej nadvlády. Ale nie je náročné vysvetliť to.
Najslávnejší z mužov prvej polovice 16. storočia boli vzdelaní v predchádzajúcom storočí. Pietro Pomponazzi sa narodil v roku 1462, Marcello Vergilio Adriani v roku 1464, Castiglione v roku 1468, Machiavelli v roku 1469, Bembo v roku 1470, Michelangelo Buonarroti a Ariosto v roku 1474, Nardi v roku 1476, Trissino v roku 1478, Guicciardini v roku 1482. Preto je jednoduché pochopiť ako literárna činnosť, ktorá sa prejavila od konca 15. storočia do polovice 16. storočia, bola výsledkom politických a sociálnych podmienok doby, v ktorej sa tieto mysle formovali a nie tých, v ktorej sa ukázala ich sila.
Macchiavelli, Giuccardini a Nardi – historici
Niccolò Machiavelli a Francesco Guicciardini boli hlavnými pôvodcami historickej vedy. Machiavellliho hlavné práce sú Istorie florentine, Discorsi sulla prima deca di Tito Livio, Arte delia guerra a Principe (Vladár). Jeho prínos spočíva v tom, že bol tvorcom experimentálnej vedy o politike s tým, že pozoroval fakty, študoval dejiny a vyvodzoval z nich dôsledky. Zvláštnosťou Machiavelliho génia bolo, ako bolo povedané, v umeleckom cítení pri pojednávaní o politike pre seba samú, bez ohľadu na okamžitý cieľ, v jeho schopnosti abstrahovať sa od nepodstatných výskytov v prechodnej prítomnosti, aby sa mohol lepšie zmocniť večného a vrodeného kráľovstva.
Popri Machiavellim ako historikovi aj ako štátnikovi stojí Francesco Guicciardini. Guicciardini bol veľmi pozorný a zanietený pre redukciu svojich pozorovaní na vedu. Jeho Storia d'Italia, ktorá pokrýva obdobia od smrti Lorenza de Medici do roku 1534 je plná politickej múdrosti, je zručne rozdelená do častí, dáva živý obraz o charaktere osôb o ktorých pojednáva a je písaná grandióznym štýlom. Ukazuje hlboké vedomosti o ľudskom srdci a pravdivo zobrazuje temperament, schopnosti a zvyky rôznych európskych národov. Vracajúc sa späť k príčinám udalostí hľadal vysvetlenia rôzniacich sa záujmov princov a ich vzájomnej žiarlivosti. Fakt, že sám bol svedkom mnohých udalostí, o ktorých rozprával a zúčastnil sa ich, pridáva k vierohodnosti jeho slov. Politické reflexie sú vždy hlboké; v Pensieri, ako hovorí G. Capponi, sa zdá, že si kladie za cieľ vybrať najpodstatnejších reprezentantov pozorovaných vecí a tým túži vytvoriť čo najadekvátnejšiu politickú doktrínu vo všetkých jej častiach. Machiavelliho a Guicciardiniho môžeme považovať nie len za významných historikov, ale aj za zakladateľov historickej vedy založenej na pozorovaní.
Menej dôležitými, ale stále hodnými povšimnutia boli Jacopo Nardi (spravodlivý a verný historik a čestný muž, ktorý bránil práva Florencie proti Mediciovcom pred Charlesom V.), Benedetto Varchi, Giambattista Adriani, Bernardo Segni; a, mimo Toskánska, Camfflo Porzio, ktorý rozprával o Congiura de baroni a talianskych dejinách od roku 1547 do 1552, Angelo di Costanza, Pietro Bembo, Paolo Paruta a iní.
Ariosto
Ariostov Zúrivý Roland bol pokračovaním Boiardovho Innamorato. Jeho charakteristikou je, že asimiloval rytiersku romancu do klasicistického štýlu a modelov. Lodovico Ariosto bol umelcom len pre jeho lásku k umeniu; jediným cieľom jeho epiky bolo vytvoriť romancu, ktorá by potešila Ariosta a generáciu, v ktorej žil. Jeho Orlando nemá žiaden vážny účel; naopak, vytvára fantastický svet, v ktorom sa básnik bezcieľne potuluje, uspokojuje svoje rozmary a občas sa usmieva nad vlastnou prácou. Jeho veľkou túžbou je zobraziť všetko s najvernejšou dokonalosťou; kultivovaný štýl je to, čo ho najviac zamestnáva. V jeho rukách sa štýl stáva nádherne plastický v každej koncepcii, či nízkej alebo vznešenej, vážnej alebo hravej. Octave stanza v ňom dosiahla najvyššej dokonalosti elegancie, variácie a harmónie.
Historická epická poézia
Medzitým, po boku s romantickou, prebiehali snahy o historickú epiku. Gian Giorgio Trissino z Vicenzy zostavil báseň zvanú Italia liberala dai Goti. Plná učenosti a starovekých pravidiel, na ktorých sa on sám formoval, s cieľom ospevovať výpravy Belisaria; povedal, že sa prinútil dodržiavať všetky Aristotelove pravidlá a že napodobňoval Homéra. V tomto môžeme opäť vidieť prejav renesancie, a hoci Trissinova práca je chudobná na originalitu a bez akéhokoľvek pôvodného básnického podfarbenia, aj tak pomáha lepšie pochopiť stav mysle 16. storočia.
Lyrická poézia
Medzi týchto básnikov sa radí aj množstvo skvelých dám ako Vittoria Colonna, (ktorú miloval Michelangelo), Veronica Gambara, Tullia d'Aragona, Giulia Gonzaga, veľmi jemné poetky a géniom nadradené mnohým spisovateľom ich čias.
Dráma
16. storočie malo nemálo tragédií, ale všetky sú slabé. Dôvodom bola morálna a náboženská apatia. Talianskym tragédiám chýbajú silné vášne a energické postavy. Prvým, ktorý zaujal miesto na tragickom javisku bol Trissino s jeho Sofonisba, svedomito sledujúc umelecké pravidlá, ale písané chorými veršami a bez tepla pocitov. Oreste a Rosmunda Giovanniho Rucellai neboli lepšie, ani Antigona Luigiho Alamannis. Sperone Speroni vo svojom Canace a Giraldi Cintio v jeho Orbecche sa pokúšali stať inovátormi tragickej literatúry, ale uspeli len v jej zosmiešnení. Rozhodne nadradený im bol Torrismondo Torquata Tassa, obzvlášť významný svojimi refrénmi, ktoré pripomínajú refrény gréckych tragédií.
Talianska komédia 16. storočia bola takmer úplne postavená na latinskej komédii. Takmer vždy boli rovnaké v zápletke, v postavách starca, sluhu a čakajúceho dievčaťa a spor bol často ten istý. Lucidi of Agnolo Firenzuola a Vecchio amoroso Donata Giannottiho boli postavené na Plautových komédiách, ako aj Sporta od Gelliho, Marito od Dolceho a iné. Zdá sa, že medzi všetkými spisovateľmi komédií sa vyznačovali iba traja – Machiavelli, Ariosto a Giovan Maria Cecchi. Machiavelli vo svojej Mandragore vytvoril komédiu postavy, vytvoril typy, ktoré sa aj dnes zdajú živé, pretože ich odkopíroval z reality videnej okom vynikajúceho pozorovateľa. Ariosto sa zasa odlišoval zobrazovaním zvyklostí svojej doby, obzvlášť ferrarskej šľachty.
Checci zasa zanechal vo svojich komédiách poklad hovoreného jazyka, ktorý nám dnes umožňuje najnádhernejším spôsobom sa oboznámiť s touto dobou. Pietro Aretino sa tiež radí medzi najlepších spisovateľov komédie.
V 16. storočí nebolo málo didaktických prác. Giovanni Rucellai sa vo svojej básni Api blíži dokonalisti Vergília. Jeho štýl je jasný a ľahký a na zaujímavosti jeho knihy pridávajú časté zmienky o udalostiach jeho doby. Ale z didaktických prác presahujúcich významom ostatné spomeňme Cortigiano Baldassara Castiglioneho, v ktorom si predstavuje rozhovor v paláci vojvodov z Urbina medzi rytiermi a dámami o tom, čo má byť dar dokonalého dvorana. Táto kniha sa cení ako zobrazenie intelektuálneho a morálneho stavu najvyššej talianskej spoločnosti v prvej polovici 16. storočia.
Román
Zo spisovateľov románov 16. storočia sú dvaja najvýznamnejší Anton Francesco Grazzini a Matteo Bandello, prvý z nich ako hravý a bizarný a druhý vážny. Nesmieme zabudnúť, že historicky bol Bandello dominikánsky kňaz a biskup, ale napriek tomu boli jeho romány voľné v téme a často zosmiešňujú inovercov.
V čase, kedy bol obdiv kvality štýlu a túžba po klasickej elegancii taká silná ako v 16. storočí, sa prirodzene kládol veľký dôraz na prekladanie gréckych a latinských autorov. Medzi veľmi početné preklady, ktoré sú stále slávne, patrili Aeneida a Idyly Longusa Sofistu od Annibala Cara; ako aj preklad Ovídiovych Metamorfóz od Giovanniho Andreu dell Anguillare, Apuleiovho "Zlatého osla" od Firenzuola a Plutarchovych Životov a Moralia od Marcella Adrianiho.
Torquato Tasso
Historici talianskej literatúry sú na pochybách, či by mal byť Tasso zaradený do obdobia najväčšieho rozvoja renesancie alebo tvoriť obdobie sám o sebe, obdobie prechodné medzi týmto a nasledujúcim. Iste je v hlbokom rozpore so storočím, v ktorom žil. Jeho náboženská viera, vážnosť charakteru, hlboká melanchólia v jeho srdci, neustála honba za dokonalosťou, všetko toto ho radí mimo literárnej epochy reprezentovanej Machiavellim, Ariostom a Bernim. Ako výstižne povedal Carducci, Tasso je plnoprávnym dedičom Danteho Alighieriho: verí, a dôvodí svoju vieru filozofiou; miluje, a komentuje svoju lásku učeným štýlom; je umelcom, a píše dialógy učeneckých špekulácií, ktoré by radi boli platonické.
Mal iba 18 rokov, keď v roku 1562 skúsil epickú poéziu a napísal Rinaldo, v ktorom povedal, že skúšal dodržať Aristotelovské pravidlá s Ariostovymi obmenami. Potom napísal Aminta, pastiersku drámu nevýslovnej elegancie. Ale práca, ku ktorej dlho obracal svoje myšlienky, bola hrdinská báseň a tá spotrebovala všetky jeho sily. Sám vysvetľuje, aký bol jeho zámer v troch Discorsi, ktoré napísal, kým zostavoval Gerusalemme: vybral si veľký a slávny námet, nie taký staroveký aby už nebol zaujímavý, nie taký nedávny, aby zabránil básnikovi okrášliť ho vymyslenými okolnosťami; mienil ho urobiť prísne podľa pravidiel jednoty činnosti, ktoré odpozoroval v gréckych a latinských básňach, ale s oveľa väčšími obmenami a nádherou epizód, aby v tomto nebol ukrátený o romantickú báseň; a nakoniec ho chcel napísať inteligentným a zdobeným spôsobom. Toto urobil Tasso v Gerusalemme liberata, ktorého predmetom je oslobodenie pohrebnej komory Ježiša Krista v 11. storočí Godfreyom z Bouillonu. Básnik nenasleduje verne všetky historické fakty, ale predkladá ich podstatné príčiny, vnášajúc nadprirodzené intervencie Boha a satana. Gerusalemme liberata je najlepšia hrdinská báseň, ktorou sa Taliansko môže pýšiť. Približuje sa klasickej dokonalosti. Jej epizódy sú nadovšetko krásne. Obsahuje hlbokú myšlienku a všetko odráža melanchóliu duše básnika. Čo sa týka štýlu sa však Tasso nepridržiava tak úzkostlivo klasických modelov a nie je možné prehliadnuť nadmerné použitie metafor, antitéz a nadmernej pýchy; a obzvlášť v tomto smere historici umiestnili Tassa do literárneho obdobia zvaného Secentismo, a iní, striedmi v kritike, povedali, že preň pripravil cestu.
Obdobie dekadencie-Secentismo
Približne od roku 1559 začalo v talianskej literatúre obdobie dekadencie. Španielska nadvláda utláčala a ničila polostrov. Mysle ľudí postupne strácali silu; každý vznešený pokus bol potlačený. Lásku k vlasti už nebolo cítiť, keď vlasť bola otrokom cudzinca. Podozrievaví vládcovia spútali slobodu myslenia a slova; mučili Campanella, upálili Bruna, vynaložili všetko úsilie, aby vykorenili všetky vznešené presvedčenia, túžby po dobre. Cesare Balbo hovorí, že ak štastie más pozostáva z mieru bez priemyslu, ak urodzenosť pozostáva v tituloch bez moci, ak princov uspokojí prijatie ich vlády bez skutočnej nezávislosti, bez suverenity, ak spisovatelia a umelci spokojne píšu, maľujú a budujú so súhlasom ich súčasníkov, ale bez uznania nasledovníkov, ak je celý národ jednoducho šťastný bez cti a s pokojným postupom korupcie, potom žiadne obdobie nebolo pre Taliansko také šťastné ako stoštyridsať rokov od dohody Cateau Cambrésis do Vojny o španielske dedičstvo. Toto obdobie je v histórii talianskej literatúry známe ako secentismo. Jeho spisovatelia zbavení sentimentu, vášne, myšlienok, uchýlení k preháňaniu; skúšali dosiahnuť výsledok každým druhom zanietenia, bombastizmom, najčudnejšími metaforami, v skutočnosti tým, čo sa v umení nazýva manierizmus, barokizmus. Nevýslovná chudoba predmetu sa snažila skryť pod entuziazmom formy. Zdalo sa, ako by sa spisovatelia predbiehali v tom, kto dokáže najviac zaťažiť svoje umenie samoúčelnými metaforami, frázami, veľkoústymi slovami, zanietením, hyperbolou, podivnosťami, všetkým, čo by mohlo upútať pozornosť na vonkajšiu formu a odpútať ju od podstatného prvku myšlienky.
Hlavou školy secentistov bol Giambattista Marini z Neapola, narodený v roku 1569, obzvlášť známy svojou dlhou básňou Adone. Jeho cieľom bolo vzbudiť údiv novotvarmi; preto môžeme v jeho knihách nájsť najextravagantnejšie metafory, najnásilnejšie antitézy, najnafúknutejšie prázdne slová. Obzvlášť antitéze pripisoval význam pre dosiahnutie najväčšieho efektu. Niekedy zreťazuje jednu za druhou, takže zaplnia celé stanze bez prerušenia. Achillini z Bologne kráčal v Mariniovych stopách. Bol však menej geniálny a preto boli jeho zvláštnosti extravagantnejšie, čím sa stávali naozaj úplne smiešnymi. Vo všeobecnosti môžeme povedať, že básnici 17. storočia boli viac-menej infikovaní Marinizmom. Preto Alessandro Guidi, hoci sa nesnaží o preháňanie ako jeho majster, je prázdne bombastický, nafúknutý, kým Fulvio Testi je umelý a zanietený. A predsa Guidi ako aj Testi cítili vplyv iného básnika, Gabriella Chiabrera narodeného v Savone v roku 1552. V ňom nadobudlo secentesimo iný charakter. Ako povedal, bol zaľubený do Grékov, vyrábal nové metre, obzvlášť v imitácii Pindara, kde sa zaoberal náboženskými, morálnymi, historickými a ľubostnými témami. Nie je ľahké pochopiť, že pindarický štýl poézie 17. storočia nemohol skončiť inak, ako celkom umelý, bez dostatku formy sa ukazuje ako prázdny v predmete a v zbytočnom úsilí skryť prázdnotu sa uchýlil k básnickym ornamentom každého druhu. Tieto zasa sa v ňom stali čerstvým nedostatkom. Napriek tomu značí Chiabrerova škola v dekadencii 17. storočia zlepšenie; a niekedy sa ukazuje, že mal lyrické schopnosti, ktoré by v lepšom literárnom prostredí boli priniesli vynikajúce ovocie. Napríklad, keď spieva o víťazstvách toskánskych galér nad Turkami a pirátmi Stredomoria, vzlieta k veľkým obrazom a zdá sa byť úplne iným básnikom.
Filicaja Florentský je čiastočne lyrický, obzvlášť v piesňach o Viedni obliehanej Turkami, čo ho stavia vyššie ako ostatných nad zlo toho času; ale aj v ňom jasne vidíme rečnícku umelosť a samoľúbu falošnosť. Vo všeobecnosti môžeme povedať, že lyrická poézia 17. storočia trpela rovnakými poruchami, hoci v rozličných stupňoch, čo môžeme zhrnúť ako nedostatok citu a preháňanie vo forme. Neexistovala viera; neexistovala láska; a tak sa umenie stalo cvičením, kratochvíľou, luxusom pre servilných a skorumpovaných.
Obnovenie v 18. storočí
Hoci politické a sociálne podmienky v Taliansku 17. storočia boli také, že sa zdalo, že každý nádych inteligencie, každá iskra slobody boli uhasené, na polostrove sa zjavili symptómy zákona reakcie obnovenia, ktorý do veľkej miery sprevádza udalosti v ľudskej histórii. Niektorí veľkí a nezávislí myslitelia ako Bernardino Telesio, Giordano Bruno, Tommaso Campanella, Lucilio Vanini, ktorí vrátili filozofiu do čerstvých koľají a otvorili cestu vedeckým výdobytkom Galilea Galileiho, veľkého súčasníka Descarta vo Francúzsku a Bacona v Anglicku. Galileo nebol iba významným vedcom, ale zaujal významné miesto aj v histórii listov. Zdalo sa, že oddaný Ariostov študent do svojej prózy prenášal kvality tohto veľkého básnika, jasnú a vernú slobodu prejavu, nádherné umenie vedieť všetko povedať presne a jasne a zároveň elegantne. Možno je to najlepšia próza akú kedy Taliansko malo; je jasná, ide priamo k veci, je bez rečníckych ozdôb a vulgárnych pokĺznutí, umelecká bez toho, aby taká vyzerala.
Iný symptóm obnovy, znak rebelstva proti zlu talianskeho sociálneho života, prichádza v satire a obzvlášť v tej od Salvatora Rosa a Alessandra Tassoniho. Salvator Rosa, narodený v roku 1615 blízko Neapola, bol maliar, hudobník a básnik. Ako básnik ukázal, že cítil smutný stav jeho krajiny, že s ňou smútil a tento pocit ventiloval (ako povedal iný satirik, Giuseppe Giusti) v "Generosi rabbuffi". Jeho presviedčanie talianskych básnikov, aby obrátili svoje myšlienky na zbedačenú krajinu ako predmet piesní, krajinu, ktorá trpela pod rukami tyranov, isté pasáže, kde lamentuje nad zženštilosťou talianskych zvykov, silná apostrofa voči Rímu, robia Salvatora Rosa predchodcom patriotickej literatúry, ktorá začala obnovu v 18. storočí.
Tassoni, dosť výnimočný muž tohto storočia bol Rosovi ešte nadradený. Ukázal nezávislý úsudok v strede všeobecnej servility a jeho Secchia Rapita ukázala, že bol významným spisovateľom. Je to hrdinská komická báseň, ktorá je zároveň epos aj osobnostná satira. Bol dosť drzý na to, aby zaútočil na Španielov vo svojej Filippiche, kde naliehal na vodcu Karla Emanuela Savojského, aby pokračoval vo vojne proti nim.
Potom, ako sa z väčšej časti oslobodilo od španielskej nadvlády v 18. storočí, nové politické podmienky Talianska sa začali zlepšovať. Proklamátormi tohto zlepšenia, ktoré sa ukázalo v mnohých občianskych reformách, boli Jozef II., Leopold I. a Karol I. Títo princovia svoju prácu odkopírovali od filozofov, ktorí zasa pocítili vplyv všeobecného ideového hnutia, ktoré potichu pracovalo v mnohých častiach Európy, a ktoré bolo reprezentované francúzskymi encyklopedistami.
V rovnakom duchu, ktorý rozhýbal Vicove filozofické výskumy, sa zrodil odlišný druh výskumu – zdrojov talianskej občianskej a literárnej histórie. Lodovico Antonio Muratori potom, ako zozbieral jednu celú kroniku (Rerum Italicarum scripteres) zápiskov, biografií, listov a denníkov talianskej histórie od roku 500 do 1500, potom, ako prediskutoval najzáhadnejšie historické otázky v Antiquitates Italicae inedii aevi, napísal Annali d Italia, kde detailne rozpisoval fakty odvodené z autentických zdrojov. Muratoriho partnermi v jeho hsitorických výskumoch boli Scipione Maffei z Verony a Apostolo Zeno z Benátok. Prvý z nich vo svojom Verona ilustrata zanechal nielen poklad učenia, ale aj vynikajúci exemplár historickej písomnosti. Druhý z nich pridal mnoho k erudícii literárnej histórie, vo svojich Dissertazioni Vossiane a in poznámkach k Biblioteca dell eloquenza italiana monsignora Giusta Fontaniniho. Girolamo Tiraboschi a gróf Giovanni Maria Mazzuchelli z Brescie sa oddali literárnej histórii.
Kým duch doby viedol ľudí k skúmaniu historických zdrojov, viedol ich tiež k skúmaniu mechanizmov a sociálnych zákonov. Francesco Galiani písal o mene; Gaetano Filangieri napísal Scienza della legislazione. Cesare Beccaria, v jeho treatise dei delitti e delle pene, prispel k reforme trestného práva a presadzoval zrušenie mučenia.
Muž, ktorý nadovšetko stelesňuje obnovu literatúry v 18. storočí je Giuseppe Parini. Narodil sa v lombardskej dedinke v roku 1729, bol vzdelaný predovšetkým v Miláne a ako mladík bol známy medzi arkádskymi básnikmi pod menom „Darisbo Elidonio“. Aj ako arkádčan však Parini vykazoval známky odlišné od bežného typu. V zbierke básní, ktorú publikoval v dvadsiatich troch rokoch pod pseudonymom „Ripano Eupilino“, sú pastierske sonety, v ktorých ukazuje, že mal schopnosť vybrať scény z reálneho života a aj satirické časti, v ktorých vykazuje do istej miery drzú opozíciu dobe. Tieto básne sú možno založené na pozostatkoch Berniho, ale určite indikujú rozhodné odhodlanie hrubo porušovať všetky literárne konvencie, ktoré autora obklopovali. To však bolo iba začiatkom boja.
Parini žil v časoch veľkej sociálnej krízy. Urodzení a bohatí sa všetci oddávali komfortu a prihlúplej zdvorilosti, trávili svoje životy smiešnymi kratochvíľami alebo nehanebným sebaukájaním, mrhali sebou na nemorálne "cicisbeismo" a ponúkali najbiednejší obraz slabosti mysle a charakteru. Boli to sociálne podmienky, proti čomu smerovali Pariniho múzy. Už pri vylepšovaní básní zo svojej mladosti sa ukázal ako inovátor svojich textov, naraz odmietajúci petrarchizmus, secentesimo aj arkádiu, tri choroby, ktoré oslabovali talianske umenie v predchádzajúcich storočiach, a vyberal si témy zo skutočného života, ktoré by mohli pomôcť viesť jeho súčasníkov. Už v Odi počuť satirický tón. Ale silne sa prejavil až v básni Del giorno, v ktorej si predstavuje, že vyučuje mladého milánskeho patricija všetkým zvykom a spôsobom galantného života; odhalí všetky jeho smiešne frivolnosti a s jemnou iróniou demaskuje zbytočnosti aristokratických zvykov. Rozdeliac deň do štyroch častí – Mattino, Mezzogiorno, Vespero a Notte – opisuje kratochvíle každej z nich, a tak kniha nadobúda historickú hodnotu najväčšieho významu.
Parini satirizujúci svoju dobu sa vrátil k pravde a konečne prinútil umenie slúžiť účelu občianskeho moralizovania. Ako umelec sa vracia priamo ku klasickým formám, pokúšajúc sa imitovať Vergília a Danteho otvoril cestu dobrej škole, ktorú čoskoro uvidíme vznikať, školu umelcov ako Vittorio Alfieri, Ugo Foscolo and Vincenzo Monti. Ako umelecké dielo je Giorno nádherné sokratickou zručnosťou, s ktorou neustále udržiava jemnú iróniu, vďaka ktorej sa zdá, že chváli to, čo v podstate viní. Verš má nové harmónie; niekedy je trochu tvrdý a lámaný, nie bez zámeru, ale ako protest proti arkádskej monotónnosti. Celkovo plynie majestátne, ale bez Frugónskej monotónnosti ohlušujúcej ucho, ktorá necháva srdce chladným.
Iným satirickým spisovateľom prvej polovice 18. storočia je Giuseppe Baretti z Turína. V denníku zvanom Frusta letteraria sa podujal neľutostne bičovať práce, ktoré boli dovtedy publikované v Taliansku. Mnoho sa naučil cestovaním; a obzvlášť jeho dlhý pobyt v Anglicku prispel k nezávislému charakteru jeho mysle a pomohol mu často dobre súdiť ľudí a veci. Je pravda, že jeho odsudky nie sú vždy správne, ale Frusta letteraria bola prvou knihou nezávislej kritiky cielenej obzvlášť proti arkádistom a pedantom.
Všetko smerovalo k zlepšeniu, a charakter reformy bol odhodiť konvenčné, falošné, umelé a vrátiť sa k pravde. Dráma pocítila vplyv doby. Apostolo Zeno a Metastasio (arkádsky pseudonym Pietra Trapassiho, rímskeho rodáka) túžili spojiť melodrámu a rozum. Druhý z nich obzvlášť uspel v pridaní čerstvého výrazu zanieteniu, prirodzeného obratu k dialógu a určitej zaujímavosti v zápletke; a ak by sa nebol uchýlil k neustálej neprirodzenej prílišnej rafinovanosti a neopodstatnenému pátosu a častých anachronizmov, mohol by byť považovaný za prvého dramatického reformátora 18. storočia.
Táto česť patrí Benátčanovi Carlovi Goldonimu. Zistil, že komédia bola buď úplnou klasickou imitáciou alebo zavedená do extravagancie, do coups de theatre, najneusporiadanejšej postupnosti nepravdepodobných situácií, alebo inak poňatá komickými hercami, ktorí recitovali impromptu na danú tému, ktorej obrysy sledovali. V tejto starej populárnej forme komédie s maskami bláznivého starca (pantalone), doktora, harlekýna, Brighella a i. našiel Goldoni najsilnejšie prekážky svojej reformy. Ale nakoniec vyhral, stvoriac komédiu charakteru. Bezpochyby mu pri tom pomohol Moliérov príklad. Goldoniho postavy sú vždy skutočné, ale často mierne povrchné. Študoval charakteristiky, ale neponoril sa do psychologických hĺbok. Vo väčšine jeho výtvorov sa zobrazuje vonkajšok skôr ako vnútro. V tomto stojí až za Moliérom. Na druhej strane ho predbieha v živosti dialógu a v zručnosti, s ktorou nachádza dramatické situácie. Goldoni napísal mnoho, v skutočnosti príliš veľa (viac ako stopäťdesiat komédií), a nemal čas opraviť, vyleštiť, zdokonaliť svoje práce, ktoré sú všetky neopracované. Ale čo sa týka komédie charakteru musíme ísť priamo od Machiavelliho Mandragory k nemu. Goldoniho dramatické schopnosti zvláštne zvýrazňuje fakt, že takmer všetky svoje typy berie z benátskej spoločnosti a predsa im je schopný vdýchnuť nevyčerpateľnú rôznosť. Množstvo z jeho komédií je písaných v benátskom dialekte a sú to asi tie najlepšie.
Myšlienky, ktoré si razili cestu francúzskou spoločnosťou v 18. storočí a potom priniesli Veľkú Francúzsku revolúciu v roku 1789 uviedli taliansku literatúru druhej polovice 18. storočia na zvláštnu cestu. Láska pre ideál a slobodu, túžba po rovnosti, nenávisť k tyranii vrátili taliansku literatúru k národným cieľom, hľadaniu klasicizmu s cieľom zlepšiť stav krajiny jej oslobodením od politického a náboženského despotizmu. Ale toto všetko bolo spojené s inou tendenciou. Taliani, ktorí chceli politické vykúpenie verili, že to je neoddeliteľné od intelektuáleho obnovenia a zdalo sa im, že je to možné znova dosiahnuť iba znovuzjednotením so starovekým klasicizmom, inými slovami, priblížiť sa starovekým gréckym a latinským spisovateľom. Tým sa zopakovali, čo sa stalo v prvej polovici 15. storočia.
17. storočie môže v skutočnosti byť považované za nový taliansky stredovek bez oceľovej tvrdosti tých čias, ale skorumpovaný, morálne oslabený, preplnený Španielmi a Francúzmi, vek, ktorým sa rušila dovtedajšia civilizácia. Proti tomuto historickému obdobiu bolo treba reakciu, rekonštrukciu krajiny a civilizácie z jej ruín. Už predtým sa vyskytli lastovičky tohto hnutia – s Parinim na ich čele. Teraz je potrebné dielo dokončiť a potrebnú silu treba hľadať v starovekej literatúre dvoch klasických národov.
Patriotizmus a klasicizmus vtedy boli dvoma princípmi, ktoré inšpirovali literatúru započatú Vittoriom Alfierim. Uctieval grécku a rímsku myšlienku ľudovej slobody v zbrani – proti tyranom. Témy svojich tragédií z roku 1803 čerpal takmer neustále z histórie týchto dvoch národov, robil neustále apostrofy voči despotom, nechal svoje staroveké postavy hovoriť ako revolucionárov svojej doby; nerobil si starosti ani nemyslel na pravdivosť charakteru: stačilo mu, že hrdina mal rímske meno, že bolo treba zabiť tyrana a že sloboda na konci triumfovala. Ale ani to Alfieriho neuspokojilo. Pred ním a okolo neho bola arkádska škola s jej bláznivou výrečnosťou, prázdnou hojnosťou epitetov, s idylizovaním tém bez občianskeho významu vyvolávajúcim nevoľnosť. Voči tomuto všetkému bolo potrebné vyzbrojiť patriotickú múzu.
Ak arkádisti nevynímajúc nenávideného Metastasia riedili svoju poéziu oslabujúcou jemnosťou, ak sa vylievali toľkými slovami, ak stavali také frázy, iba si to žiadalo, aby ich opozícia bola stručná, výrečná, silná, ostrá a zaoberala sa obdivuhodným na rozdiel od nízkeho a idylického. Tým sme vyjadrili dobro a zlo Alfieriho. Túžil po politickej reforme pomocou listov; zachránil literatúru od arkádistických prázdností, viedol ju k národnostnému; vyzbrojil sa patriotizmom a klasicizmom aby vyhnal rúhačov z chrámu umenia. Ale v podstate bol skôr patriotom ako umelcom. V každom prípade, výsledky nového literárneho hnutia boli početné.
Ugo Foscolo bol horlivý patriot, ktorý priviedol k životu teplo najnespútanejšej vášne a do svojho umenia skôr rečnícke spôsoby, ale vždy inšpirované klasickými modelmi.
Lettere di Jacopo Ortis, inšpirované Goetheho Wertherom, je ľubostný príbeh s prímesou patriotizmu; sú násilným protestom proti zmluve z Campo Formio a výlev Foscolovho vlastného srdca o jeho nešťastnej afére. Jeho vášne boli náhle a divé; skončili sa tak nečakane ako sa začali; boli víchricou, ktorá sa skončila za štvrťhodinu. Jednej z týchto vášní ďakuje za existenciu aj Ortis, a je asi najlepším a najvernejším z jeho diel. Aj v ňom je občas pompézny a rečnícky, ale vždy oveľa menej ako napríklad v Dell origine e dell ufficio della letteratura. Celkovo je Foscolova próza nafúknutá a zanietená a odráža charakter muža, ktorý sa vždy pokúšal stať, dokonca aj pred sebou samým, v dramatických situáciách. Toto bolo skutočne dôsledkom Napoleonskej epochy; všetko bežné, jednoduché a prirodzné naháňalo hrôzu; všetko muselo byť podľa modelu hrdinu, na ktorého s údivom hľadel celý svet; všetko muselo zaujať hrdinskú formu. Vo Foscolovi je táto snaha nadmerná; a nie zriedka sa stalo, že v túžbe hrať sa na hrdinu sa ten výnimočný muž, malý Napoleon dámskych spální stal falošným a zlým vo svojom umení, zlým vo svojom živote. V Sepolcri, jeho najlepšej básni, bol podnecovaný vznešenými pocitmi a umenie veršovania je majstrovské. Asi vďaka tomuto majstrovstvu vďačí Sepolcri za všetko, čo je na nej obdivuhodné. Sú v nej najčudnejšie pasáže, čo sa týka ich zmyslu, akoby si autor sám nesformuloval jasnú myšlienku. Nechal neúplné celé tri hymny na Graces, v ktorých spieval o kráse ako zdroji dobrých spôsobov, všetkých kvalít a šťastia. Tu zasa najviac vzbudzuje obdiv harmónia a ľahké veršovanie.
Medzi jeho prozaickými prácami zaujíma výsostné postavenie jeho prekladu Sentimental Journey Laurenca Sterna, spisovateľa, vďaka ktorému človek môže ľahko pochopiť, ako ním bol Foscolo hlboko nadšený. Odišiel do exilu do Anglicka a tam aj zomrel. Napísal pre anglických čitateľov niektoré eseje o Petrarcovi, o textoch Dekameronu a o Dantem, ktoré sú významné pre dobu, v ktorej boli napísané a je možné povedať, že začal v taliansku nový druh literárnej kritiky. Foscolo je stále veľmi obdivovaný a nie je to bez dôvodu. Jeho diela vzbudzujú lásku po domove a ľudia, ktorí začali revolúciu v roku 1848 boli zväčša odrastení na ňom.
Panovala nad ním nejedna hlboká vášeň, skôr je možné povedať, že jeho charakteristikou je nemennosť jeho vášní, ale každá z nich bola novou formou patriotizmu, ktorá zaujala miesto starej. Videl nebezpečenstvo svojej krajiny vo Francúzskej revolúcii a napísal Pellegrino apostolico, Bassviliiana aFeroniade; Napoleonove víťazstvá ho primäli napísať Pronreteo a Musagonia; v jeho Fanatismo a Superstizione útočí na pápežstvo; následne ospevuje Rakúšanov. Tak každá veľká udalosť zmenila jeho myslenie s neuveriteľnou priehľadnosťou, ktorú však ľahko vysvetliť. Monti bol nadovšetko umelec; jeho umenie bolo skutočné, jeho jediná nemenná vášeň; všetko ostatné v ňom bolo premenlivé. Predstavivosť bola jeho tyranom a pod jej vplyvom nemal čas zdôvodňovať a vidieť biedny aspekt svojich zmien politického postoja. Bolo to diktátorské božstvo, ktoré mu vládlo a pod jej diktátom písal. Pius VI., Napoleon, Francis II. boli preňho iba pomíjajúcimi tieňmi, ktorým ťažko venoval pozornosť hodinu; to, čo pretrváva, čo je preňho večné je samotné umenie. Bolo nespravodlivé obviniť Montiho z povrchnosti. Ak povieme, že príroda urobila básnika bohatého a človeka chudobného tým, že mu dala iba jedinú schopnosť, budeme hovoriť pravdu. Ale básnik bol skutočne bohatý. Hoci vedel málo z gréčtiny, podarilo sa mu urobiť prekad Iliady, ktorý je významný svojim homérskym poňatím a v jeho Bassvilliana stojí na úrovni Danteho. V ňom klasická poézia ožila v celej svojej kvetnatej veľkosti.
Monti sa narodil v roku 1754, Foscolo v roku 1778; o štyri roky neskôr sa narodil ďalší poet rovnakej školy, Giambattista NI 1, Niccolini. V literatúre bol klasicista; v politike Ghibelline, zriedkavá výnimka v Guelfovskej Florencii, jeho rodisku. Jeho spôsob písania pripomínajúci prekladanie, možno povedať imitovanie Aeschyla, ako aj napísanie Discorsi sulla tragedia greca, a o udivujúcom Michelangelovi Nicoolini ukazoval svoju nadšenú oddanosť starovekej literatúre. V jeho tragédiách sa oslobodil od nadmernej tuhosti Afieriho a sčasti sa priblížil anglickým a nemeckým tragickým autorom. Takmer vždy si vybral politickú tému túžiac udržať pri živote v jeho spolupatriotoch lásku po slobode. Tými sú Nabucco, Antonio Foscarini, Giovanni da Procida, Lodovico il Moro, a i. Zaútočil na pápežský Rím v Arnaldo da Brescia, dlhom a tragickom diele nevhodnom pre javisko a epickom skôr ako dramatickom. Niccoliniho tagédie ukazujú bohatý lyrický prameň skôr ako dramatického génia. V každom prípade mu patrí zásluha za bránenie liberálnych myšlienok a za otvorenie novej cesty talianskej tragédii.