cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vitráže Katedrály svätého Martina v Bratislave
Pravá loď
Trojdielne okno vpravo má rovnako bohatú figurálnu výzdobu, ktorej dominuje postava svätej Cecílie držiacej v rukách tradičný atribút – organ, medzi dvojicou anjelov. Pod svätou Cecíliou je poprsie biblického kráľa Dávida s lýrou (Dávid je považovaný za patróna hudobníkov a spevákov). Z nemeckého textu v spodnej časti vitráže vyplýva, že okno dal Karolovi Heillerovi, ako svojmu predsedovi, opátovi, jubilujúcemu mestskému farárovi a veľkému podporovateľovi chrámovej hudby vyhotoviť Cirkevný hudobný spolok.
Cirkevný hudobný spolok v Bratislave bol najstarším, najväčším a jedným z najdlhšie existujúcich hudobných spolkov v Uhorsku. Jeho účinkovanie je ohraničené rokmi 1828 – 1953. Medzi jeho členmi nachádzame mnohých významných mestských predstaviteľov, ktorých mená poznáme aj z ďalších vitráži v katedrále – okrem Karola Heillera, ktorý spolku svojho času predsedal, cirkevným protektorom bol ostrihomský arcibiskup Ján Simor, pokladníkom bol Teodor Edl st. Významný kapelníkom spolku v rokoch 1921 – 1948 bol Alexander Albrecht. Podľa historických záznamov mal spolok v roku 1873 štyristo sedemdesiatsedem členov.
Ľavá loď
left|thumb|Zoznam učiteľov školy, tzv. normálky, ktorí venovali vitráž nachádzajúcu sa nad oltárom svätého Ondreja v severnej lodi katedrályPočtom skromnejšie zastúpenie vitráží v severnej lodi katedrály reprezentujú tri okná; v smere od svätyne je to okno venované barónom Františkom Horeczkým, okno venované učiteľmi bratislavskej školy – normálky a okno Jozefa Pantocseka.
Prvé okno (nachádzajúce sa tesne pri kaplnke svätého Jána Almužníka), podľa torza erbu v spodnej časti stredného poľa, Dómu venoval kanonik Bratislavskej kapituly František Horeczký, ktorého meno sa objavuje aj na zozname kanonikov-magistrov kapituly na jednej z vitráží v presbytériu. Prvá tabuľka okna obsahuje logo Československej obchodnej banky, jedného zo sponzorov reštaurátorských prác v chráme v 90-tych rokoch 20. storočia, tretia tabuľka má na štíte zachovanú časť pôvodného votívneho nápisu s datovaním 1874.
Z hľadiska dejín školstva a školských zariadení na území mesta je zaujímavé okno, ktoré v roku 1874 vzniklo z podpory bratislavskej školy – normálky – a jej učiteľov. Na štyroch textových tabuľkách vitráže, umiestnenej nad oltárom svätého Ondreja, je okrem votívneho nápisu uvedený abecedne usporiadaný zoznam dvadsiatich ôsmich osôb – učiteľov vzdelávacieho ústavu, ktorý pripravoval budúcich učiteľov na nižšom stupni škôl. V Bratislave v druhej polovici 19. storočia popri cirkevných ľudových školách pôsobila škola, tzv. normálka (Normalhauptschule) s nižšou reálkou (Realschule) pri svätom Martinovi, tri hlavné školy (pri svätom Ladislavovi, Imrichovi a Štefanovi), dve chlapčenské ľudové školy a dve dievčenské ľudové školy na predmestiach (Nové mesto a Mesto Márie Terézie).
Spomedzi osôb uvedených na zozname okennej vitráže sú najvýznamnejšie prvé dve mená – Ján Bolla a Anton Brandl. Ján Bolla (1806 – 1881), pochádzajúci zo zemianskej rodiny, sa okrem pedagogickej činnosti významne zaslúžil o výskum flóry okolia Bratislavy. Bol spoluzakladateľom Bratislavského lekársko-prírodovedného spolku a neskôr predsedom jeho botanickej sekcie. Anton Normann Brandl (1817 – 1893) pôvodom z českého Litomyšlu sa v roku 1845 usadil v Bratislave a prežil tu zvyšok života. Bol sochárom a reštauratérom, patril k významným pedagógom výtvarného umenia na niekoľkých bratislavských školách. Dodnes z jeho prác možno obdivovať napr. sochu Štefana I., umiestnenú v priečelnej nike kapucínskeho kostola svätého Štefana na Kapucínskej ulici v Bratislave.
Južná predsieň
Trojdielna vitráž v južnej predsieni je jediným oknom presvetľujúcim tento priestor. Stredná časť obsahuje postavu žehnajúceho Krista, pod ktorým je latinský citát z Biblie: ''„Pacem religio vobis, pacem meam do vobis, non guomodo mundus dat, ego do vobis. Joan. XIV. 27“'' (Jn 14,27). Obe krajné tabuľky obsahujú úryvky v maďarčine z Matúšovho evanjelia.
Kaplnka svätej Anny
right|thumb|Motív svätého Juraja s drakom zdobí vitráž v kaplnke svätej AnnySeverná kaplnka svätej Anny obsahuje tri vitrážové okná. Kým dve vitráže v jej závere majú iba jednoduchú ornamentálny výzdobu, na najväčšom okne priamo oproti vchodu je vyobrazený archanjel Michal v zbroji, zadupávajúci draka do pekelného ohňa. V ľavej ruke drží štít, na ktorom čítame latinský nápis, ktorý je prekladom hebrejskej pôvodiny archanjelovho mena QUIS ET DEUS? (Kto je Boh?).
Donátorom okna bol Michal Gervay, ktorý v postave archanjela Michala nechal vyobraziť svojho osobného patróna.
Veža
Za protipól vitráže v závere presbytéria sa považuje okno vo veži umiestnen za chorom. Jeho tri polia obsahujú ako ornamentálnu tak aj figurálnu výzdobu. V strednej časti je žehnajúci Kristus, držiaci v ľavej ruke otvorenú knihu na stránkach s písmenami gréckej abecedy ? (alfa) a ? (omega), t. j. počiatok a koniec (slová zo Zjavenia svätého Jána: „Ja som Alfa i Omega, počiatok i koniec, prvé i posledné“ (Zj 22,13)). Pod jeho nohami je text zo 115. žalmu: NON NOBIS DOMINE, NON NOBIS SED NOMINI TUO DA GLORIAM (Nie pre nás Pane, nie pre nás, ale pre slávu Tvoju a Tvojho mena).
Pozlátený vek
náhľad|The chess players (1876), olejomaľba Thomasa Eakinsa, ktorá metaforicky zachycuje atmosféru života veľkých podnikateľov počas pozláteného veku Pozlátený vek je historické obdobie v dejinách Spojených štátov, ktoré trvalo približne od 70. rokov 19. storočia do začiatku 20. storočia (pre rôzne chronologické členenia pozri kapitolu Datovanie). Počas tohto obdobia zažila krajina hospodársky rozmach, ktorý pretvoril jej prevažne agrárny a rurálny charakter na vysoko urbanizovanú priemyselnú veľmoc, čím prekonala dovtedajšieho priemyselného lídra Spojené kráľovstvo. Technologický pokrok spolu s nárastom objemu výroby v relatívne silne konkurenčnom prostredí vyústil do zvýšenia životnej úrovne a nástupu fenoménu voľného času u širokých spoločenských vrstiev.
Industrializácia so sebou zároveň priniesla sociálne problémy charakterizované štrajkovými hnutiami za lepšie pracovné podmienky. Politici čelili novým výzvam spojeným so stálym prílevom imigrantov a silnejúcim emancipačným hnutím žien, černochov a Indiánov. Obzvlášť negatívnym javom bol rozširujúci sa lobizmus na federálnej úrovni, ktorý sa popri trustoch využíval ako účinný nástroj netrhovej likvidácie konkurencie.
Názov
náhľad|[[Mark Twain|Markovi Twainovi sa v súvislosti s Gilded Age často pripisuje výrok: „Zlatý odlesk pozláteného povrchu skrýva lacnotu samotného kovu.“ ]] V dôsledku svojich kontroverzných stránok sa pre toto obdobie v americkej historiografii zaužíval termín The Gilded Age (pozlátený vek), adaptovaný z románu Marka Twaina a Charlesa Dudleyho Warnera The Gilded Age: A Tale of Today (1873), ktorým satiricky kritizovali politický život vo Washingtone D.C., najmä prítomnú korupciu. Twain metaforicky vyjadril, že pod „zlatým leskom“ sa skrýval „nános“ korupcie, pochybných obchodných praktík, politických škandálov a narastajúceho materializmu. Avšak pôvodne týmto referoval k prezidentovaniu Ulyssesa S. Granta a súčasný význam ako označenie historického obdobia získal Gilded Age až neskôr, aj zásluhou vtedajších historikov.
Menej frekventovaným obdobným pomenovaním tejto éry je názov The Great Barbecue, ktorý uviedol historik Vernon Louis Parrington prirovnávajúc lobizmus k hostine, na ktorej vláda ako hostiteľ udeľovala rôzne výhodypozemky, subvencie, colnú ochranu pred zahraničnou konkurenciou a pod.
V spojitosti s pozláteným vekom sa používa aj pojem druhá priemyselná revolúcia, ktorý sa ale týka technologického rozmachu v rokoch 18701914 (s predvojom od 50. rokov 19. storočia) v širšom kontexte Spojených štátov a západnej Európy.
Datovanie
Chronologické ohraničenie Gilded Age je v americkej historiografii diskutabilné. Niektorí historici ho vymedzujú ako obdobie od konca občianskej vojny (1865) do vypuknutia španielsko-americkej vojny (1898), zatiaľ čo iní sa sústreďujú na osoby dvoch kľúčových prezidentov, na základe ktorých považujú za počiatok tejto epochy atentát na Abrahama Lincolna (1865) a za záver nástup Theodora Roosevelt do prezidentského úradu z pozície viceprezidenta zavraždeného Williama McKinleya (1901).
Emeritný profesor histórie Vincent P. DeSantis, ako aj viacerí ďalší historici, kladie začiatok pozláteného veku do roku 1877, v ktorom sa končí povojnová éra obnovy (Reconstruction era). Historik Thomas Adams Upchurch oproti tomu určil za počiatočný medzník rok 1869, kedy sa po škandále „čierneho piatku“ presunula pozornosť verejnosti z rasových a politických problémov Juhu na celonárodné politicko-ekonomické záležitosti. Ako ďalší dôvod pre výber tohto medzníka uvádza, že: „dokončenie transkontinentálnej železnice v tom istom roku malo obrovský dopad na spôsob, akým Američania nazerali na seba a na svoju krajinu – kolektívne vedomie národa sa začalo presúvať od občianskej vojny, obnovy, [...] k technickému pokroku, hospodárskemu rastu, expanzii na západ, jednotnému cieľu a národnej hrdosti.“
Hospodársky vývoj
Dôležitým determinantom hospodárskeho rozvoja bola železničná doprava, od ktorej záviselo územné rozširovanie komoditného a spotrebiteľského trhu. Železničné spoločnosti sa stali prvými veľkými podnikmi, objektom veľkých investícií a vďaka výstavbe nových tratí aj veľkým odberateľom železa, ocele, dreva a potrieb pre stavebných robotníkov.
Nárast železničnej siete
náhľad|The Last Spike (1881), maľba Thomasa Hilla zobrazuje ceremóniu zatĺkania zlatého klinca v Promotory Point po dokončení transkontinentálnej železnice. Uprostred davu stojí Leland Stanford, prezident spoločnosti CP
V 60. rokoch 19. storočia prepájalo 48 000 km tratí najmä štáty východného pobrežia a stredozápadu, pričom chýbalo účinné spojenie na západ cez rieky Hudson a Ohio. V roku 1862 prijal Kongres zákon, ktorým poveril novovzniknuté akciové spoločnosti Union Pacific Railroad Company (UP) a Central Pacific Railroad Company of California (CP) výstavbou transkontinentálnej železnice zo Sacramenta v Kalifornii do Omahy v Nebraske. Na tento účel boli vyčlenené federálne pozemky v šírke 122 m pre samotnú trať, ďalšia pôda na umiestnenie skladov a tiež bola povolená ťažba dreva z priľahlých lesov. Federálna vláda udelila pôžičky na každú míľu položenej trate v závislosti od náročnosti terénu16 000 USD pri rovine, 32 000 USD pri priemernom teréne a 48 000 USD v hornatých oblastiach. Celý projekt bol slávnostne dokončený 10. mája 1869, keď sa UP stavajúca od východu a CP zo západu stretli v lokalite Promontory Point na brehu Veľkého soľného jazera v Utahu.
So stavbou transkontinentálnej železnice sa spájal prvý veľký prípad sprenevery verejných zdrojov, odhalený v roku 1872, ktorý spočíval v tom, že štatutári UP založili dcérsku spoločnosť Crédit Mobilier of America, ktorá figurovala ako subdodávateľ UP a účtovala mu prehnané čiastky za prácu na výstavbe. Vďaka umelo navýšeným nákladom získal UP podstatne viac zdrojov od federálnej vlády, než bolo potrebných na dokončenie železnice. Z takto vytvoreného mechanizmu profitovali aj niektorí vysoko postavení Republikáni, vrátane viceprezidenta Schuylera Colfaxa, predsedu Snemovne reprezentantov Jamesa G. Blaina a budúceho prezidenta Jamesa A. Garfielda. Podľa zistení vyšetrovacieho výboru Snemovne reprezentantov došlo k sprenevere 23 miliónov USD.
Naproti tomu väčšina železničných tratí bola financovaná zo súkromných zdrojov, prostredníctvom emitovaných cenných papierov obchodovaných hlavne na Newyorskej burze cenných papierov (New York Stock Exchange). Spoločnosti, ktoré získali štátnu dotáciu, museli vláde zaručiť právo na prepravu pošty za nízke ceny a byť neustále k dispozícii na presun vojsk. Výhodou bola možnosť spolupráce s telegrafnými spoločnosťaminapr. Western Union ponúkala telegrafnú službu zdarma výmenou za možnosť postaviť telegrafné stĺpy popri železničných tratiach. Zavedenie telegrafu železniciam umožnilo bezpečnejšiu a efektívnejšiu dopravu.
V 70. a 80. rokoch zažila výstavba železníc rapídny nárastz 150 400 km (1870) vzrástla dĺžka tratí na 267 200 km (1880) a následne na 318 400 km (1890). Samotný rozsah železníc ale nebol jediným faktorom ovplyvňujúcim hospodársky vývoj, keďže v dôsledku veľkého množstva dopravcov, a s tým súvisiacim nejednotným štandardom rozchodu koľají, bol pri preprave tovaru na dlhšie vzdialenosti nutný prechod viacerými prekládkovými stanicami, čo vyúsťovalo do vyšších nákladov. Historik John F. Stover popisuje, že: ''„prekážky plynulej doprave neboli spôsobené len chýbajúcim celkovým plánovaním, ale tiež silnými lokálnymi ekonomickými záujmami. Majitelia hostincov, pohoniči a nosiči boli spokojní, že ani jeden vlak prichádzajúci do Richmondu alebo Philadelphie fyzicky nemohol prejsť na ďalšiu trať vedúcu z mesta.“''
Vznik Vanderbiltovho „železničného impéria“
náhľad|vľavo|Cornelius „Komodor“ Vanderbilt Zatiaľ čo federálna unifikácia rozchodu koľají narážala na odpor niektorých kongresmanov, na trhu dochádzalo akvizíciami k budovaniu veľkých železničných spoločností. Najúspešnejším v tejto oblasti bol Cornelius Vanderbilt, ktorý získal skúsenosti a kapitál 11 mil. USD už pred občianskou vojnou v parníkovej doprave, vďaka čomu si vyslúžil prezývku Komodor (Commodore). Do roku 1869 sériou burzových operácií získal kontrolu nad traťami New York Central Railroad (NYC RR), Hudson River Railroad a New York & Harlem Railroad, čím skonsolidoval trasu z New Yorku do Buffala. Jeho snaha ovládnuť aj konkurenta Erie Railroad (ER) viedla ku konkurenčnej „vojne“, v ktorej prezident ER Daniel Drew nadhodnocoval akcie vlastnej spoločnosti, aby tak neutralizoval Vanderbiltovu snahu získať túto železnicu prostredníctvom skúpenia jej akcií. To viedlo nielen k veľkým finančným stratám na Vanderbiltovej strane, ktorý od svojho zámeru upustil, ale zanechalo aj negatívnu stopu na finančnom trhu, keďže Drewov úspech v odrazení agresívnej akvizície inšpiroval ďalšie spoločnosti, ktoré následne začali využívať manéver nadhodnocovania akcií. Koncom 60. rokov takýmto spôsobom 28 železničných spoločností zvýšilo svoje imanie z 287 mil. na 400 mil. USD.
Pod Vanderbiltovym vedením sa NYC RR podarilo zvýšiť efektivitu dopravymnohé železnice spoločnosti boli prebudované z jednokoľajových na dvojkoľajové a všetky boli renovované. Zároveň dbal na znižovanie nákladov, napr. zákazom ozdobných náterov lokomotív. Vďaka tomu bola spoločnosť schopná vyplácať akcionárom ročnú dividendu vo výške 68 % a bez škôd prestála aj veľkú depresiu (18731879) po krachu viedenskej burzy. Vo vedení spoločnosti pokračoval jeho syn William Henry Vanderbilt, ktorý postupnou expanziou na Severovýchode vytvoril z NYC RR najväčšiu železničnú spoločnosť v USA. Podobný zlučovací proces prebiehal aj v iných častiach krajiny, až v roku 1900 dve tretiny všetkých železníc (cca 212 267 z 318 400 km) vlastnilo sedem spoločností.
Dopad rozvoja železníc na hospodárstvo
Budovanie a zefektívňovanie železníc je v americkej historiografii vnímané ako kľúčový faktor pri rozvoji priemyslu. Avšak v 60. rokoch 20. storočia ekonomický historik Robert W. Fogel spochybnil ich nezastupiteľnú úlohu prostredníctvom ním vyvinutého kliometrického modelu social savings. Na základe výsledkov svojho výskumu určil, že prínos železničnej dopravy do roku 1890 činil cca 2,7 % hrubého národného produktu (HNP)z hľadiska nižších prepravných nákladov voči alternatívnemu použitiu splavných kanálov a skvalitnenej cestnej siete. Tento prístup si vyžiadal značnú kritiku akademickej obce. Napr. profesor histórie Julius Rubin na jednej strane ocenil komplexnosť Fogelovho výskumu, ale zároveň vytkol podcenenie neekonomických faktorov rozvoja železnícsociálne, psychologické a politické následky, ktoré ovplyvnili dlhodobý hospodársky rast. Za tie považuje najmä technické zručnosti získané pri stavbe tratí, výrobe lokomotív, rýchlejšie cestovanie a taktiež nové prístupy v podnikovom hospodárstve a finančníctve, keďže železnice boli prvými veľkými modernými korporáciami. Čiastočne nadväzujúc na Fogelov výskum, ekonómovia Dave Donaldson a Richard Hornbeck prišli k záveru, že železničná doprava mala rozhodujúci význam pre distribúciu výrobkov poľnohospodárskeho sektora, pre ktorý by absencia železníc znamenala stratu vo výške 3,4 % HNP, pričom kanálová doprava by bola schopná nahradiť len cca 13 % strát a zlepšená cestná sieť cca 20 % strát.
Samotné rozširovanie železničnej siete bolo len jedným z charakteristických čŕt amerického hospodárstva v tomto období. Technologické inovácie a investície sa prejavovali aj v priemysle a službách. Situáciu naprieč celým ekonomickým spektrom vystihuje David Ames Wells, zvláštny komisár pre štátne príjmy: „V posledných piatich rokoch [1864 – 1869] sa [...] vyrobilo viac ocele, vyťažilo sa viac uhlia, medi a dreva [...] postavilo sa viac domov, obchodov a dielní [...] a bolo vyťažené, spracované a vyvezené väčšie množstvo ropy než počas akéhokoľvek porovnateľného obdobia v dejinách tejto krajiny.“ Podľa štatistík vzrástol nominálny HNP z 9,12 mld. v roku 1877 na 12,14 mld. USD v roku 1880 (o 25 %) a do konca obdobia pozláteného veku si aj napriek miernemu výkyvu v polovici 90. rokov udržiaval stúpajúcu tendenciu a na prelome storočí dosiahol vyše dvojnásobok pôvodného stavu z roku 187719,40 mld. USD (1900).
Z indexu priemyselnej produkcie USA ekonóma Josepha H. Davisa vyplýva, že objem priemyselnej výroby (vrátane ťažobného priemyslu) vzrástol v rokoch 18771900 takmer štvornásobne. Nárast sa najviac prejavil v hutníctve (8-násobok výroby), strojárstve (5,6-násobok), potravinárstve (4,7-násobok) a petrochemickom priemysle (4,4-násobok).
Petrochemický priemysel
náhľad|Prvá rafinéria spoločnosti Standard Oil v Clevelande v roku 1889 Vzostup petrochemického priemyslu súvisel s tým, že v 50. rokoch 19. storočia výrazne klesla ponuka veľrybieho oleja, ktorý sa používal ako hlavné palivo do svietidiel. Petrolej získavaný z povrchových ložísk nestačil uspokojovať rastúci dopyt, preto sa pristúpilo k hľadaniu veľkých, podzemných nálezísk. Prelom nastal v roku 1859, keď Edwin L. Drake narazil na bohaté podzemné ložiská ropy v Oil Creek Valley na severozápade Pensylvánie. Ako uvádzajú historici George B. Tindall a David E. Shi: „Hospodársky význam pensylvánskej naftovej horúčky v šesťdesiatych rokoch zďaleka prevýšil význam kalifornskej zlatej horúčky päťdesiatych rokov.“
V roku 1862 vstúpil do tohto rodiaceho sa odvetvia John D. Rockefeller, ktorý spolu so svojim obchodným partnerom Mauricom B. Clarkom vložili kapitál 4 000 USD do malej rafinérie chemika Samuela Andrewsa, vďaka ktorého odborným znalostiam v spracovávaní ropy sa ich investícia niekoľkonásobne zhodnotila. Len v rozpätí troch rokov dokázala ich spoločnosť zdvojnásobiť objem výroby petroleja a získala tak dominantné postavenie v Clevelande, centre petrochemického priemyslu. Následne Rockefeller a jeho spoločníci zlúčili svoje podnikateľské aktivity do Standard Oil Company of Ohio, založenej v roku 1870 s kapitálom 1 mil. USD. Nadchádzajúcu hospodársku krízu (1873) využili na lacné skúpenie krachujúcich rafinérii v Pennsylvánii a New Yorku.
Spoločnosť sa zamerala na horizontálnu integráciu petrochemického priemysluzisk monopolného postavenia. Na tento účel Rockefeller spolu so svojimi spolupracovníkmi vytvorili schému, podľa ktorej mali byť zásielkam rafinérií Standard Oil, sprostredkovaným cez South Improvement Company, poskytované tajné rabaty na železniciach, zatiaľ čo ich konkurencii mali byť ponechané pôvodné poplatky. Zisky plynúce z tejto dohody boli z väčšej časti vyplácané South Improvement Company,
pričom železniciam bola zaručená stála objednávka na prepravu veľkého množstva ropy. Navyše mali železniční dopravcovia denne informovať o konkurenčných zásielkach a sprístupniť svoje účtovnícke záznamy. Samotnú realizáciu tohto plánu prekazila rýchla mobilizácia ťažiarov a spracovateľov ropy, ktorí sa zišli po prudkom zdvihnutí železničných poplatkov za prepravu ich zásielok, sformovali Zväz producentov petroleja (Petroleum Producers' Union) a požadovali okamžitý zásah úradov. Aj napriek tomu, že bola celá schéma po zverejnení rozpustená, Rockefeller využil túto situáciu na odkúpenie niektorých konkurenčných rafinérií.
Na skoordinovanie podnikania právnici Standard Oil využili angloamerický právny inštitút trustu. V roku 1882 zverilo všetkých 37 akcionárov rôznych rafinérií svoje akcie deviatim poverencom, výmenou za trustové certifikáty zaručujúce dividendu, pričom stratili rozhodovaciu právomoc. Po tom, čo Najvyšší súd Ohia v roku 1892 nariadil rozpustenie tohto trustu, bola Standard Oil reorganizovaná ako holdingová spoločnosť. Trust ako forma organizácie štruktúry podnikania sa následne uplatnil aj v ostatných odvetviach. Častý negatívny vplyv trustov na voľnú trhovú súťaž ako aj rozšírený lobizmus viedli k prijatiu Shermanovho antitrustového zákona 2. júla 1890. Táto prvá americká antimonopolná legislatíva posudzovala snahu o monopolizáciu obchodu ako zločin, za ktorý mohol súd uložiť korporácii pokutu do výšky 100 mil. USD.
Hutníctvo
náhľad|vľavo|Andrew Carnegie uviedol na americký trh oceľ ako odolnejší stavebný materiál než železo Po petrochemickom priemysle druhú významnú zložku hospodárstva tvorilo hutníctvo, ktorého rozvoj nastal najmä po aplikovaní Bessemerovho procesu, moderného spôsobu výroby ocele. Z Británie tieto znalosti doviezol železničný investor Andrew Carnegie keď sa na jednej zo svojich služobných ciest v roku 1872 stretol s vynálezcom technológie, Henrym Bessemerom. Po návrate do USA Carnegie založil podnik Carnegie, McCandless & Company a dal postaviť dovtedy najväčší oceliarsky závod na sveteJ. Edgar Thomson Steel Works v Pennsylváii. Na rozdiel od Rockefellera zvolil Carnegie stratégiu vertikálnej integráciepôsobnosť spoločnosti rozšíril na ťažobu železnej rudy, železničnú a lodnú dopravu atď., čím eliminoval svoju závislosť na externých dodávateľoch a posilnil pozíciu na trhu. V roku 1901, po tom čo sa rozhodol odísť z podnikania, predal svoju spoločnosť za 480 mil. USD investičnému bankárovi Johnovi Pierotovi Morganovi, ktorý fúziou s ďalšími oceliarňami vytvoril U. S. Steel, prvú spoločnosť s kapitálom vyše miliardy USD.
Elektroenergetika
Vrchol americkej hospodárskej a technologickej dominancie predstavoval rýchly nástup nového odvetviaelektroenergetiky a výroby s tým súvisiacich elektrotechnických spotrebičov, najmä žiaroviek. Za množstvami týchto vynálezov stál Thomas Alva Edison, ktorého Edison Illuminating Company v roku 1882 dodávala elektrickú energiu z elektrárne Pearl Street Station 85 spotrebiteľom v New Yorku. Keď v roku 1888 Edisonov najväčší konkurent George Westinghouse zdokonalil motor na striedavý prúd, elektrina našla široké využitie ako nový zdroj energie v priemysle.
Inovátorského ducha pozláteného veku vystihuje aj štatistika Patentového úradu USA, ktorý zatiaľ čo v období 18611865 zaregistroval 20 725 patentov, v posledných piatich rokoch storočia sa ich počet zvýšil na 112 188.
Imigrácia
Obdobie intenzívnej industrializácie sa výrazne odrazilo na demografickej štruktúre Spojených štátov. Spočiatku tvorili väčšinu továrenských robotníkov prisťahovalci z vidieka, bývalí farmári, ktorí odišli do miest za vidinou lepšieho uplatnenia alebo z finančných dôvodov. Zvyšujúci sa dopyt po lacnejšej pracovnej sile lákal stále väčšie množstvo imigrantov. Z tohto dôvodu mnohé veľké spoločnosti, najmä železnice, zriaďovali v Európe náborové stanice a finančne zabezpečovali cestu ich budúcich zamestnancov do USA.
Prvou výraznou prisťahovaleckou skupinou boli Číňania z mesta Kanton, ktorí sa do veľkej miery podieľali na výstavbe prvej transkontinentálnej železnice. V 80. rokoch tvorili devätinu obyvateľstva Kalifornie, pričom museli čeliť rasovým predsudkom aj nenávisti zo strany odborov a robotníkov, ktorí ich vinili pre ochotu pracovať za nižšie mzdy. Dôsledkom bolo prijatie zákona o pozastavení čínskej imigrácie v roku 1882.
Avšak najväčšie množstvo imigrantov bolo európskeho pôvodu. V období rokov 1871 až 1900 sa do USA prisťahovalo 10 562 761 Európanov, najviac z Nemecka, Írska, Talianska, Rakúsko-Uhorska, Spojeného kráľovstva a Ruska. Motívom bol útek pred politickou perzekúciou, hospodárskou krízou, náboženským prenasledovaním (napr. u Židov z Ruska), ale aj vidina dobrého zárobku v rozvíjajúcom sa priemysle. Imigranti mali tendenciu usádzať sa blízko práce a vytvárali etnické resp. krajanské kolónie. V roku 1870 tvorili až tretinu všetkých robotníkov. Keďže spravidla prichádzali z horšieho ekonomického prostredia boli ochotní pracovať za nižšie mzdy, napr. v oceliarstve zarábal imigrant cca 12 USD týždenne, zatiaľ čo rodený Američan pracoval za 22 USD týždenne. Taktiež z dôvodu, že boli často spolu s černošskými robotníkmi často využívaní ako záložní pracovníci, odbory lobovali za obmedzenie imigrácie. Napokon v roku 1885 Kongres vyhovel ich žiadosti a zakázal prisťahovalectvo prostredníctvom náborových stredísk.
Pracovné podmienky a životná úroveň
Negatívnou stránkou života továrenských robotníkov boli najmä náročné pracovné podmienky a vysoká úrazovosť, čo sa týkalo hlavne hutníckych závodov. Napr. pracovný čas v Carnegiho oceliarňach bol 12 hodín denne, 6 dní v týždni, pričom robotníci pracovali v blízkosti roztaveného železa. Ich priemerný ročný zárobok činil 490 USD. Avšak do konca storočia nominálne hodnoty miezd zaznamenali nárast o 10 %, pričom sa následkom znižovania cien tovarov a zlatého štandardu v monetárnej politike zvýšila aj ich reálna hodnota.
Literatúra
Syntézy
Monografie a časti monografií
Články a štúdie
Krúžok
Krúžok môže byť:
Klient
Klient môže byť:
La Bastide-Clairence (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Filologická kritika
Filologická kritika je textová kritika, jazykový rozbor a vysvetlenie textu. Klasická filologická kritika sa zapodievala interpretáciou textu a filologickou kritikou v užšom zmysle slova čiže hodnotením prameňov a vymedzovaním pôvodného textu.
Quinéville
Quinéville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Yerres
Yerres je mesto v juhovýchodnej časti metropolitnej oblasti Paríža vo Francúzsku v departemente Essone a regióne Île-de-France. Má 25 000 obyvateľov.
Vývoj počtu obyvateľov
Počet obyvateľov
Zeler
Zeler (nárečovo alebo zastarano: celer, zastarano: mirík ) môže byť:
Bohuslávky
Bohuslávky sú obec v okrese Přerov. Jej katastrálne územie má rozlohu a žije tu  obyvateľov ().
Atómový hríb
náhľad|Atómový hríb nad [[Nagasaki (Nagasaki)|Nagasaki]] Atómový hríb sa nazýva oblak prachu a dymu, ktorý vzniká po výbuchu atómovej bomby. Tento efekt nastáva vytvorením extrémneho tepla, pri ktorom v okamihu explózie (1) dochádza k prudkému rozpínaniu vzduchu v mieste výbuchu a následným vznikom vákua na tomto mieste, čo je sprevádzané implóziou (2) al. „vcucnutím“ oblaku do seba.
Púšť
thumb|[[Sahara|Saharská púšť.]] thumb|[[Atacama|Atacamaská púšť.]] thumb|[[Negevská púšť]] Púšť je krajinná forma alebo región, na ktorom sa vyskytuje veľmi málo vodných zrážok – menej než 250 mm ročne. 14% Zeme tvoria púšte. Púšte majú povesť, že je na nich veľmi málo života. V porovnaní s vlhšími regiónmi to môže byť pravda, ale v skutočnosti sa na púšťach často vyskytuje bohatý život, ktorý zvyčajne ostáva skrytý (hlavne počas denného svetla), aby si zachoval vlhkosť. Približne jednu tretinu zemského povrchu tvoria púšte.
Delenie púští
Podľa veľkosti púštneho materiálu rozoznávame:
Život
Kaktusy ako aj iné rastliny, ktoré sa vyskytujú na púštiach majú korene veľmi hlboko v pôde, na zachytávanie spodnej vlhkosti. Rastú od seba vo väčších vzdialenostiach aby mohli čo najlepšie využiť vodu (resp. aby sa o ňu nemuseli deliť s ostatnými rastlinami).
Iné projekty
.
Lesparrou
Lesparrou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 240 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Filozofická kritika
Filozofická kritika je podobná lekárskemu umeniu: lieči a oslobodzuje myslenie od chorôb, ktoré mu spôsobila metafyzická špekulácia (Wittgenstein).
Zoznam planétok 106251 – 106500
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Stod
Stod je mesto v Česku v okrese Plzeň-juh v Plzenskom kraji. 3. júla 2006 tu žilo 3620 obyvateľov, pričom priemerný vek v obci je 41,4 rokov (muži 40,1 rokov, ženy 42,8 rokov).
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Fluminense FC
Fluminense FC je brazílsky športový klub so sídlom v Rio de Janeiro. Klub bol založený začiatkom 20. storočia a jeho najpopulárnejším oddielom je futbal.
Letún (rozlišovacia stránka)
Letún alebo menej vhodne letúň môže byť:
Letúň môže byť aj:
Letún môže byť zastarano aj: letec
Letúny alebo menej vhodne letúne môže byť:
Pontské vrchy
Pontské vrchy sú sústavou alpínskych pohorí tiahnúcich sa v dĺžke asi  pozdĺž čiernomorského pobrežia Turecka. Možno ich považovať za predĺženie balkánskej vetvy Srednogorie. Ich nadmorská výška postupne rastie od západu k východu, najvyšším vrcholom je Kaçkar Dağı v Doğu Karadeniz Dağları (Východočiernomorské vrchy). Pri turecko-gruzínskych hraniach na nich nadväzuje Malý Kaukaz. Na juhu susedí s centrálnou Anatólskou plošinou, od ktorej sú oddelené Severoanatólskym zlomom. Na juhovýchode prechádzajú v Arménsku vysočinu.
Jaromír Korčák
Prof. RNDr. Jaromír Korčák, DrSc., bol český predstaviteľ geografie, demografie a štatistiky, nositeľ Radu práce (1965). Sám o sebe uvádzal, že pracuje v obore mesológie (humánnej geografie).
Kliknutie
Kliknutie alebo klik je proces rýchleho stlačenia (click) a pustenia tlačidla na myši s kurzorom umiestneným (point) v pokoji na jednej pozícii. Môže sa používať aj iné zariadenie, napr. touchpad alebo dotyková obrazovka.
Tento proces sa realizuje prostredníctvom používateľského rozhrania.
Horten Ho 229
Horten H.IX, RLM označenie Ho 229 (často mylne označovaný ako Gotha Go 229) bol projekt lietajúceho krídla-stíhačky, alebo bombardéra z konca druhej svetovej vojny, navrhnutý Reimarom a Walterom Hortenovcami. Stroj sa staval v Gothaer Waggonfabrik (preto i mylne používaný názov Gotha Go 229). Projekt bol favorizovaný vrchným veliteľom Luftwaffe Hermannom Göringom a bol to jediný projekt, ktorý, sa blížil jeho smutne známym požadovaným parametrom „3 × 1000”.
Vývoj
Začiatkom 30. rokov sa začali bratia Hortenovci zaujímať o lietajúce krídla, ako prostriedok na zlepšenie vlastností klzákov. Nemecká vláda podporovala firmy, ktoré sa zaoberali konštrukciou klzákov, pretože Versaillská zmluva z konca prvej svetovej vojny zakazovala Nemecku stavať lietadlá. Pri lietajúcich krídlach sa odstránili všetky „nepotrebné časti”, čo malo, aspoň teoreticky, zabezpečiť čo najmenší aerodynamický odpor. Beztrupová konštrukcia dávala klzáku lepšie vlastnosti a stroj bol kratší.
V roku 1943 nariadil ríšsky maršal Göring vytvoriť bombardér, ktorý by niesol bômb, mal by dolet  a rýchlosť /h. Preto sa projekt volal aj 3 × 1000. Konvenčné nemecké bombardéry síce mohli dosiahnuť ciele vo Veľkej Británii, ale trpeli veľkými stratami, spôsobovanými spojeneckými stíhačkami. Riešením mohli byť nové prúdové motory Jumo 004B, ale tie by pri rýchlosti okolo /h mali extrémne veľkú spotrebu.
Hortenovci vycítili, že lietajúce krídlo by mohlo splniť dané požiadavky a tak predložili projekt Horten Ho 229 ako základ pre bombardér. Ríšske ministerstvo letectva návrh prijalo, ale nariadilo pridať ešte dva kanóny kalibru, pretože si mysleli, že stroj by mohol byť použiteľný aj ako stíhačka, keďže jeho rýchlosť bola vyššia, než pri ktoromkoľvek spojeneckom lietadle. Horten Ho 229 mal byť skonštruovaný najmä z dreva a s kostrou z oceľových trubiek a s krídlami z impregnovaných preglejkových panelov, a s jadrom z granulovaného dreveného uhlia. Bolo to robené jednak z dôvodov neviditeľnosti (radar tento stroj totiž nedokázal zachytiť), taktiež pre ochranu pred nepriateľskou paľbou (konštrukcia bola schopná odolať aj zásahu protilietadlových zbraní kalibru ) ale hlavným dôvodom zrejme bola snaha šetriť materiály. Lietadlo používalo zaťahovací trojkolesový podvozok a brzdiaci padák pri pristávaní. Pilot mal vystreľovaciu sedačku.
Testy
Horten ho 229 V1, bezmotorový klzák, po prvýkrát vzlietol 1. marca 1944. Nasledoval let Horten Ho 229 V2 s motormi Jumo 004 (neskôr sa mali použiť motory BMW 003, ale v tom čase neboli k dispozícii). Göring veril, že projekt bude úspešný a nariadil produkciu 40 kusov v továrniach Gotha. Projekt neohrozila ani havária Hortenu Ho 229 V2 z 18. februára roku 1945, keď došlo k požiaru motora len po dvoch hodinách letu. 12. marca 1945 bol projekt začlenený do programu „Jäger-Notprogramm” pre zrýchlenie produkcie „zázračných zbraní”.
V posledných fázach vojny začala americká armáda operáciu Paperclip, ktorej účelom bolo získať výsledky nacistického vedeckého a vojenského výskumu a zabrániť sovietskym vojakom získať ho. Hortenove klzáky a Hortn Ho 229 V3 boli prevezené do USA a odoslané do spoločnosti Northrop. Jack Northrop sa totiž venoval konštrukcii lietajúcich krídel od roku 1939, keď postavil N-1M.
Horten Ho 229 V3 nakoniec skončila v Národnom múzeu letectva a vesmíru. Northropov malý jednomiestny prototyp N9M-B a Hortenov klzák- lietajúce krídlo Horten Ho IV skončili v leteckom múzeu v južnej Kalifornii. Päť nedokončených trupov Horten Ho 229 bolo zničených americkými vojakmi v továrni Gothaer Wagonfabrik, aby nepadli do rúk Sovietom.
Verzie
Návrhy firmy Gotha
Hortenove návrhy
Technické parametre (Horten Ho 229A (V3))
thumb
Archetyp
Archetyp (z gr. arché = počiatok + typos = forma, vzor) môže byť:
Plodové vajce
Plodové vajce je ďalším vývojovým stupňom blastocysty u cicavcov a človeka. Jeho vývoj začína približne na prelome 1. a 2. týždňa po oplodnení.
MaNGOS
MaNGOS (Massive Network Game Object Server, Masový Sieťový Herný Objektový Server) je open source, multiplatformový, MMORPG server. Je to jeden z najrozšírenejších emulátorov podporujúcich sieťový protokol hry World of Warcraft. Je používaný na hostovanie súkromných WoW serverov (jeho používanie na public servery je zakázané licenciou) ale nie je to len WoW emulátor.
Plodové vajce
thumb|400px|right|Zárodočný terčík.V 2. týždni vývoja sa v nahromadenom zhluku buniek embyoblastu vytvoria dve samostatné dutiny, každá z nich vystlaná jednou vrstvou buniek: Miesto, v ktorom na seba vrstvy buniek amniovej a žĺtkovej dutiny naliehajú, sa označuje ako zárodočný terčík. Je tvorený bunkami epiblastu z amniovej a hypoblastu zo žĺtkovej dutiny - pričom obe vrstvy sú pôvodom z embryoblastu. Polaritu určí objavenie sa tzv. prechordovej platničky ako lokálneho zhrubnutia hypoblastu (endodermu) na budúcom hlavovom konci.
MaNGOS
MaNGOS bol naprogramovaný v C++ a C# pričom môže byť používaný v databázach MySQL a SQLite. Používa rozhrania: neinteraktívne (Daemon) a cez príkazový riadok. Je tiež vyvíjané webové rozhranie.
Plodové vajce
Niektoré bunky zárodočného terčíka postupne obalia celý amniový a žĺtkový váčok riedkym mezenchýmom - tzv. extraembryonálny mezoderm (ktorý tak vzniká skôr, ako mezoderm vlastného embrya). Ten na krátky čas vyplňuje priestor medzi váčkami a trofoblastom, no zakrátko sa rozostúpi: časť obaľujúca amniový váčok a trofoblast vytvorí extraembryonálnu somatopleuru, časť obaľujúca žĺtkový vačok extraembryonálnu splanchnopleuru, vzniknutý priestor medzi nimi sa nazýva extraembryonálny coelom. Trofoblast s extraembryonálnou somatopleurou vytvorí chorion. Zvyšné spojenie trofoblastu s embryoblastom, teraz obklopené extraembryonálnym mezodermom, sa označuje ako zárodočný stvol a je základom pre budúci pupočník.
Intraembryonálny mezoderm zárodočného terčíka vzníká na začiatku 3. týždňa po oplodnení. Na povrchu epiblastu sa v spodnej časti terčíka v strednej čiare vytvára tzv. primitívny prúžok, ktorý rastie smerom „nahor“ a na jeho hlavovom konci sa objavuje vyvýšený tzv. primitívny uzol (Hensenov uzol). Stredom prúžku sa formuje primitívny žliabok, ktorý sa končí v Hensenovom uzle primitívnou jamkou. Z tohoto základu sa do oboch strán vsúva mezoderm (pôvodne z epiblastu) medzi obe bunkové vrstvy terčíka - ompletný trojvrstvový zárodočný terčík (alebo zárodočný štít) sa formuje v 16. dni vývoja.
Laà-Mondrans
Laà-Mondrans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Raids
Raids je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Střelice (okres Plzeň-juh)
Střelice je obec v Česku v okrese Plzeň-juh v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 150 obyvateľov, z toho 73 mužov a 77 žien, pričom priemerný vek v obci bol 35,7 roka (muži 35,2 roka, ženy 36,1 roka).
Heloisa
náhľad|Abélard a Heloisa v rukopise Roman de la Rose (14. storočie) Heloisa (* 1101 - † 16. máj 1164) bola francúzska mníška, opátka a spisovateľka známa pre svoju tragickú lásku s Pierrom Abélardom.
Bola pravdepodobne sirotou, ktorú vychovával istý Fulbert, kanonik parížskej Notre-Dame. Už ako šestnásťročná mala znalosti z filozofie, hebrejčiny, gréčtiny, latinčiny, dejín, Biblie a latinskej klasiky. Stala sa milenkou Petra Abélarda, s ktorým otehotnela. Chcel si ju tajne zobrať, aby nepoškodila jeho reputáciu filozofa, sobáš však odmietla – netúžila po nútenom vydaji. Na Abélardovo naliehanie sa však nakoniec tajne vzali. Keď to vyšlo najavo, vstúpila do kláštora a s manželom sa už nikdy nevidela. Neskôr si začali písať a z ich korešpondencie mnohí historici a historičky odvodzujú aj obraz stredovekej spoločnosti. Heloisa vo svojich listoch s Abélardom polemizovala o „mužskom“ svete, ktorý často umŕtvoval ženu v mene „objektívnej“, vonkajšej a stiesňujúcej normy. Abélard a Heloisa sú dnes pochovaní spoločne na parížskom Père-Lachaise.
Kritika nemarxistickej filozofie
Kritika nemarxistickej filozofie  = kritika buržoáznej filozofie je oblasť marxizmu-leninizmu zameraná na vyvracanie téz zastávaných nemarxistickými filozofmi.
Býškovice
Býškovice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu  obyvateľov ().
Chrám Povýšenia vznešeného a životodarného kríža
Katedrálny chrám Povýšenia vznešeného a životodarného Kríža je gréckokatolícky chrám na bratislavskom Ondrejskom cintoríne z polovice 19. storočia. Ondrejský cintorín sa nachádza v mestskej časti Staré Mesto.
História
Projekt chrámu vypracoval bratislavský architekt Ignác Feigler ml. Základný kameň stavby bol položený 13. mája 1859, posviacka sa konala 14. septembra 1860 (na sviatok Povýšenia sv. Kríža). Vykonal ju ostrihomský arcibiskup kardinál Ján Scitovský.
Je to jednoloďový chrám s neogotickými a neorenesančnými prvkami.
Chrám pôvodne patril rímskokatolíckej cirkvi a slúžil ako cintorínska kaplnka. Chrám prestal plniť svoju funkciu, keď sa na Ondrejskom cintoríne prestalo v 60. rokoch 20. storočia pochovávať a používal sa už len ako sklad kvetov. Po obnovení pôsobenia gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku v roku 1968 zostal pôvodný gréckokatolícky chrám sv. Mikuláša vo vlastníctve pravoslávnej cirkvi. V roku 1972 rímskokatolícka cirkev nepoužívanú kaplnku zapožičala a neskôr darovala gréckokatolíckej cirkvi. Následne prešiel nutnou rekonštrukciou a 29. októbra 1972 vladyka Vasiľ Hopko posvätil obnovený chrám. V decembri 1996 chrám prešiel výraznou prestavbou, aby zodpovedal potrebám byzantského obradu. Bola upravená najmä svätyňa a postavený ikonostas, ikony písal Rastislav Bujna. Na stenách napravo a naľavo od ikonostasu sú ikony blažených Pavla Petra Gojdiča a Vasiľa Hopka, pod ktorými sú relikviáre s ich ostatkami.
Od 30. januára 2008 je katedrálnym chrámom Bratislavskej eparchie.
Leychert
Leychert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 107 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rozvodie
Rozvodia ovplyvňujú smer toku riek. Niekedy sa jednotlivé povodia spájajú pomocou umelo vybudovaných kanálov.
Bitka v Caudijskom priesmyku
Bitka v Caudijskom priesmyku bola ťažkou a potupnou porážkou Rimanov v druhej samnitskej vojne. Odohrala sa v roku 321 pred Kr.
Predohra
Hoci v roku 322 pred Kr. Samniti požiadali o mier, boje pokračovali naďalej. Rimania prenikli na územie Samnitov, Samniti obliehali rímske spojenecké mesto Luceriu. Konzuli Titus Valerius Calvinus a Spurius Postumius sa ponáhľali Lucerčanom na pomoc. Jedna cesta viedla popri pobreží, ale bola príliš dlhá, druhá viedla cez hory. Bola kratšia, ale náročnejšia a hrozili tu rôzne nebezpečenstvá.
V čele samnitského vojska vtedy stál Gaius Pontius, Herenniov syn. Keď sa dozvedel, že Rimania sa vydali horskou cestou na pomoc Lucerii, pripravil im dômyselnú pascu. Rozostavil svojich vojakov na hrebeňoch hôr, kade museli Rimania prechádzať.
Pasca
Cesta viedla horskými dolinami, na jednom mieste sa rozširovala. Druhý koniec údolia Samniti zavalili balvanmi a stromami. Rimania vošli neopatrne do údolia a keď zistili, že východ z neho je zavalený, Samniti obsadili jediný voľný východ. Rimania sa ocitli v bezvýchodiskovej situácii.
Obaja konzuli sa síce radili, čo majú robiť, ale museli prijať podmienky Samnitov. Rímske vojsko sa muselo bezpodmienečne vzdať, odovzdať všetky zbrane a mohli si ponechať len jediný kus odevu. Potom ich hnali popod jarmo: do zeme zarazili dva oštepy, tretí uviazali na ne. Vytvorili tak akúsi „bránku“, ktorou museli všetci vojaci v čele so svojimi konzulmi prejsť. Rimania museli odovzdať 600 rukojemníkov a potom ich Samniti prepustili.
Rimania sa bez zbraní, odevov a potravín usadili v blízkosti spojeneckého mesta Capuy. Hanbili sa a obávali, čo s nimi Capujčania urobia. Tí im však poskytli potraviny, odev i zbrane a pomohli im v návrate do Ríma.
Dôsledky
V nasledujúcom roku v Ríme vyšetrovali, ako sa mohlo stať, že sa rímske vojsko dostalo do pasce a že bezpodmienčne kapitulovalo. Jeden z konzulov - Spurius Postumus navrhol, aby ho spolu s kolegom vydali Samnitom, aby sa tak zrušil náboženský záväzok, ktorý museli uzavrieť a aby Rimania mohli pokračovať vo vojne. Samniti nesúhlasili s takýmto úskokom, ale Rimania obnovili vojnu a pokračovali v nej až do víťazného konca v roku 304 pred Kr.
Nymfa (mytológia)
right|thumb|250px|[[John Wiliam Waterhouse, Hylas a nymfy, 1896, olej na plátne, Manchester Art Gallery, Manchester]] náhľad|Olejomaľba: Nymfa v lese, autor: [[Charle-Amble Lenoir]] Nymfy (gr. Νύμφαι, Nymfai, t. j. dievčiny, víly, nevesty, lat. Nymphae) boli v gréckej a rímskej mytológii smrteľné, nižšie bohyne, ochrankyne miest, ktoré obývali. Okrem toho, že zomierali, boli dlhovekými a večne mladými bytosťami. Považované sú za dcéry Dia. Sú predstavované ako pekné ženy. Sídlili v horách, lesoch, na lúkach, v jaskyniach, nad riekami, žriedlami a morami. Dnes sa ich kult vysvetľuje ako pozostatok prvotného animizmu.
Rozdelenie
Najznámejšími nymfami boli Echo a Kalypsó. V neskorších dobách sa nymfy stali častými témami umelcov, básnikov i dramatikov. Od ich názvu je odvodený termín nymfománia a nymfofília.
Iné projekty
.
Bulls on Parade
„Bulls on Parade“ je druhý singel americkej metalovej skupiny Rage Against the Machine z albumu Evil Empire. Spolu so singlom „Killing in the Name“ je to asi najznámejšia pieseň skupiny. Kapela vyrobila škandál pri jej hraní v programe Saturday Night Live, keď sa pokúsila politicky protestovať.
Singel „Bulls on Parade“ sa umiestnil na #15 rebríčka stanice VH1 40 Greatest Metal Songs.
Sárske územie
Sárske územie (starším pravopisom: Saarske územie, iný názov: Sárska oblasť; nem. Saargebiet) alebo presnejšie Územie sárskej panvy (nem. Saarbeckengebiet, fr. Le Territoire du Bassin de la Sarre) bolo teritórium spravované Spoločnosťou národov v rokoch 1920 – 1935.
Dejiny
Sársko bolo počas prvej svetovej vojny súčasťou Nemecka. Po kapitulácii 11. novembra 1918 bolo na parížskej mierovej konferencii rozhodnuté, že Sársko bude odčlenené od Nemecka a odovzdané do správy komisárom Spoločnosti národov. Po nástupe nacistov v Nemecku v roku 1933 prišlo do Sárska veľa odporcov nacistov. Po plebiscite, v ktorom sa väčšina obyvateľov vyjadrila pre pripojenie k Nemecku, bolo v roku 1935 Sársko včlenené do Nemeckej ríše.
Po druhej svetovej vojne bolo Sársko opäť odtrhnuté od Nemecka a stalo sa francúzskym protektorátom. K Nemecku bolo opäť pričlenené v roku 1955.
Július Cesnak
náhľad|Hrobka rodiny Cesnakovcov Július Gustáv Cesnak (iný zápis: Česnak, ; * 26. marec 1863 Banská Bystrica - † 13. apríl 1933 Banská Bystrica) bol úradník a mešťanosta Banskej Bystrice, ktorý túto funkciu vykonával 30 rokov (18931923) a významne sa pričinil na rozvoji mesta.
Život
Narodil sa 26. marca 1863 v Banskej Bystrici v evanjelickej rodine pekára Gustáva Cesnaka a Karolíny, rod. Korony. Študoval a zmaturoval na gymnáziu v Banskej Bystrici (1882). V rokoch 18831893 pôsobil ako mestský úradník. 19. mája 1893 ho jednomyseľne zvolili za mešťanostu. Počas obdobia výkonu tejto funkcie bol v Banskej Bystrici vybudovaný mestský vodovod, kanalizácia, pristúpilo sa k úprave ulíc, vytvoreniu parku a nábrežie Hronu (známe ako Garampart). V hospodárskej oblasti sa pričinil o reorganizáciu mestského lesného hospodárstva, postavenie mestskej hydroelektrárne a železničného prepojenia s Harmancom (dnes súčasť železničnej trate č. 170).