cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny genetiky
Klasická genetika
Mendelova práca našla pochopenie až v 20. storočí. Vedci začali vychádzať z jeho výskumu a pracovali na podobných problémoch ako predtým on. Boli to: Hugo de Vries, Carl Correns a Erich von Tschermak.
Paul Modrich
Paul Lawrence Modrich (* 13. jún 1946, Raton, Nové Mexiko, USA) je americký chemik chorvátskeho pôvodu, ktorý v roku 2015 získal Nobelovu cenu za chémiu spoločne s Tomasom Lindahlom a Azizom Sancarom za výskum v oblasti oprav deoxyribonukleovej kyseliny (DNA). Paul Modrich popísal mechanizmus, ktorým bunky overujú, že „písmena“ DNA nie sú pri kopírovaní či úprave poprehadzované či nesprávne zapísané.
Paul Modrich študoval na Stanfordovej univerzite a na Massachusettskom technologickom inštitúte, kde roku 1973 získal doktorát. Dnes pôsobí ako profesor biochémie na Dukeovej univerzite a ako výskumník v ústave Howard Hughes Medical Institute.
Abcházsko
náhľad|Mapa Abcházska Abcházsko (abch. Аҧсны Apsny, gruz. აფხაზეთი Apkhazeti, alebo Abkhazeti, rus. Абха́зия Abchazija) je de facto nezávislá republika ležiaca na východnom pobreží Čierneho mora, susediaca na severe s Ruskom. Bola uznaná Ruskom, Nikaraguou, Venezuelou, Nauru, Tuvalu, Vanuatu 23. mája 2011 a de facto nezávislými republikami Južným Osetskom a Podnesterskom, v kontexte čoho je označovaná aj ako Abcházska republika. Zvyšok medzinárodnej komunity označuje Abcházsko za teritoriálnu súčasť Gruzínska.
Podľa oficiálneho gruzínskeho územného usporiadania je Abcházsko autonómnou republikou (gruz. აფხაზეთის ავტონომიური რესპუბლიკა, abch. Аҧснытәи Автономтәи Республика, Apsnitei Avtonomtei Respublika), so Suchumi ako hlavným mestom, hraničiacim na východe s regiónom Samegrelo-Zemo Svaneti. Od 28. augusta 2008 Gruzínsko považuje Abcházsko za „teritórium okupované Ruskom“. Na základe práva na sebaurčenie podľa výkladu článkov 70 a 72 ústavy ZSSR v roku 1992 vyhlásil parlament autonómnej republiky Abcházsko svoje odtrhnutie sa od Gruzínska. Nasledujúci gruzínsko-abcházsky ozbrojený konflikt v rokoch 1992 až 1993 skončil porážkou gruzínskych vojsk, masovým exodom a etnickými čistkami gruzínskeho obyvateľstva žijúceho v Abcházsku. Napriek dohode o zastavení paľby z roku 1994 a rozmiestnení mierových zborov SNŠ, v ktorých dominuje Rusko pod patronátom OSN, sa spory ohľadne vyhlásenia nezávislosti nepodarilo vyriešiť. Tieto spory ostávajú vážnym zdrojom napätia medzi Gruzínskom a Ruskom. V júli 2006 uskutočnila gruzínska armáda úspešnú operáciu zameranú na ovládnutie Kodorského priesmyku v Abcházsku. Počas vojny v Južnom Osetsku v roku 2008 uskutočnili abcházske jednotky podporované ruskou armádou útok na Kodorský priesmyk, ktorý sa im podarilo ovládnuť a vytlačiť z neho jednotky gruzínskej armády.
Ako výsledok vojny Rusko oznámilo, že neuznáva gruzínsku zvrchovanosť nad Abcházskom a 26. augusta 2008 diplomaticky uznalo nezávislosť Abcházska.
Podľa gruzínskej ústavy sú úradnými jazykmi Gruzínska gruzínčina a abcházčina. Abcházska vláda uznáva abcházčinu a ruštinu. Pred vojnou v rokoch 1992 – 1993 boli Abcházci vo svojom regióne menšinou a najpočetnejší boli (asi 40 %) Gruzínci. Z nich väčšina – viac než 200 tisíc gruzínsky hovoriacich obyvateľov, počas vojny z Abcházska utiekla v dôsledku etnických čistiek vykonávaných oboma stranami počas konfliktu i po ňom. Do roku 2008 sa okolo 45 000 utečencov vrátilo. Abcházsko vydáva svoje poštové známky. Jeho oficiálnou menou je ruský rubeľ.
Geografia
Abcházsko leží v severozápadnej časti Zakaukazska. Väčšinu jeho územia zaberajú svahy južného Veľkého Kaukazu, pričom časť severných hraníc tvorí jeho predelový hrebeň Dombaj-Uľgen. Smerom k málo členitému pobrežiu Čierneho mora krajinu tvoria úrodné nížiny a do mora ústi niekoľko krátkych ale vodnatých riek. Najväčšie horské jazerá Abcházska sú Rica a Amtkeli. 55% plochy krajiny tvoria lesy.
Pri rieke Galidzga sa nachádzajú ložiská čierneho uhlia, pri rieke Kordon baryt, v krajine sú i náleziská polymetalických rúd a ortuti.
Podnebie
Podnebie Abcházska je vlhké a subtropické, vrcholy Kaukazu sú však celoročne pokryté snehom. Nížiny i úbočia sú pokryté úrodnou pôdou s dostatkom vlahy. Na nížinách sa darí subtropickým plodinám, vrátane paliem, na úbočiach sa pestuje predovšetkým čajovník.
Dejiny
Archeologické nálezy dokladajú prítomnosť človeka už v paleolite. Už v období rokov 4000 pred Kr. bolo v Abcházsku (ako potvrdzujú bohaté archeologické nálezy) rozvinuté poľnohospodárstvo, chov dobytka, tkáčstvo, výroba keramiky, obrábanie kameňa, medi a bronzu (abcházske dolmeny). Keď sa Abcházsko dostalo do sféry vplyvu Kolchidského kráľovstva, začali sa na jeho území objavovať prvé mestá.
Antika
V druhej polovici prvého tisícročia pred Kr. na územie Abcházska prenikli Gréci, ktorí založili prístavné mestské kolónie (Dioskuria – na mieste dnešného Suchumi, Gienos – na mieste Očamčiry, Pitiunti – na mieste Picundy).
Koncom 2. storočia pred Kr. v Abcházsku vládol pontský kráľ Mitridat VI. Evpator, v roku 65 pred Kr. prišli Rimania a na mieste gréckej Dioskurie postavili pevnosť Sebastopolis. V tom istom čase začali vznikať miestne samostatné kniežatstvá – Sanigij, Abazgija, Apsilija, Miciminija.
Stredovek
V 4. až 6. storočí sa Abcházsko stalo súčasťou Byzantskej ríše, ktorá oň viedla boje s Perzskou ríšou; v tom čase sa v tejto oblasti šírilo kresťanstvo. V 6. storočí sa začalo formovanie Abcházskeho kráľovstva, plnú nezávislosť získalo v 80. rokoch 8. storočia za Leona II., ktorý porazil Byzanciu a prijal titul kráľ. Faktickou súčasťou Abcházskeho kráľovstva bolo i celé západné a časť východného Gruzínska.
Abcházske kráľovstvo s hlavným mestom Khuthasi (dnešné Kutaisi) značne zosilnelo v 9. a v prvej polovici 10. storočia. Od začiatku 9. storočia bojovalo s Tao-Klardžetským a Kachtinským kráľovstvom o vládu nad Gruzínskom. Abcházski králi Georgij († 955) a Leon III. (955 – 967) si podrobili časť Kacheti a severnú časť Tao-Klardžetska, napriek tomu neskoršie oslabenie kráľovstva za kráľa Demitreho (967 – 975) viedlo k víťazstvu Tao-Klardžetska.
V roku 975 sa Abcházsko stalo súčasťou Gruzínska.
V 15. storočí po rozpade Gruzínskeho kráľovstva obnovili abcházske kniežatá svoju územnú nezávislosť a založili Abcházske kniežatstvo.
V 70. rokoch 16. storočia sa Abcházska a celého západného Gruzínska dostalo pod nadvládu Turecka, ktoré postavilo na brehu Čierneho mora mnohé pevnosti – Suchumi-Kale (budúce Suchumi), Poti, Anapu a iné. Veľká časť obyvateľstva Abcházska konvertovala na islam. Odpor abcházskych národov vyústil do protitureckých povstaní (1725, 1733, 1771, 1806).
Novšie dejiny
Od konca 17. storočia abcházske kniežatá hľadali možnosť záchrany od osmanského útlaku u Ruska. Knieža Kelebšej, ktorý inicioval zblíženie s Ruskom, bol zabitý v roku 1808 pri protureckom sprisahaní. V smerovaní nastolenom Kelebšejom pokračoval jeho syn Safarbejev-Georgij, v roku 1809 potlačil protiruský Mjateš a obrátil sa na ruskú vládu s prosbou o patronát. Prosba bola vyslyšaná, 29. februára 1810 vyšiel manifest Alexandra I. o pripojení Abcházskeho kniežatstva k Ruskému impériu.
Po pripojení sa začal rozvoj Abcházskej ekonomiky a kultúry. Keďže však dochádzalo k nútenému šíreniu kresťanstva, vznikali abcházske povstania. Počas rusko-tureckej vojny v rokoch 1877 – 1878 mnohí nespokojenci s ruskou politikou Abcházsko opustili, bežné boli i masívne násilné deportácie do Osmanskej ríše. Za jediný rok 1877 sa počet obyvateľov Abcházska znížil takmer o polovicu.
Napriek nestabilnej politickej situácii malo v roku 1917 Abcházsko rozvinutú ekonomiku.
Po Februárovej revolúcii 1917 vládli v Abcházsku menševici. Od novembra 1917 bolo Abcházsko súčasťou Zakaukazského komisariátu. V marci 1918 boľševici zorganizovali ozbrojené povstanie proti vláde Zakaukazského komisariátu a 8. apríla 1918 po získaní Suchumi bola v Abcházsku vyhlásená sovietska vláda. 17. mája však Suchumi znovu obsadili vojská Zakauzského komisariátu. Sovietska vláda bola v Abcházsku obnovená 4. marca 1921.
28. marca 1921 bolo Abcházsko vyhlásené za nezávislú Sovietsku socialistickú republiku (Abcházska ASSR). 16. decembra 1921 sa Abcházsko na základe osobitnej zväzovej dohody stalo súčasťou Gruzínskej SSR a o rok neskôr, 13. decembra 1922 sa spolu s celým Gruzínskom stalo časťou ZSFSR. 30. decembra sa ZSFSR pričlenilo k ZSSR.
1. apríla 1925 bola prijatá prvá ústava Abcházska ako suverénnej republiky, zostávajúcej v zmluve s Gruzínskou SSR (v článku 3 ústavy sa podčiarkuje unikátny status Abcházska v ZSSR – «ССР Абхазия, объединившись на основе особого союзного договора с ССР Грузией, через неё входит в Закавказскую Социалистическую Федеративную Советскую Республику и в составе последней – в Союз Советских Социалистических Республик»). V r. 1931 bol tento status zrušený – Abcházsko sa stalo obyčajnou autonómnou republikou (Abcházska АSSR) v rámci Gruzínskej SSR.
Boj za nezávislosť
Po rozpade ZSSR zosilneli v Abcházsku snahy o nezávislosť. 16. júla 1989 sa začali násilnosti medzi Abcházcami a Gruzíncami v Suchumi. Situácia sa ďalej skomplikovala po osamostatnení Gruzínska od ZSSR v roku 1991 a po nástupe gruzínskeho prezidenta Gamsachurdiu, ktorý zrušil autonómne postavenie nielen Abcházska, ale aj Južného Osetska a Adžarska. To vyvolalo konflikty vo vnútri Abcházska a konflikty Abcházcov s Gruzíncami.
23. júla 1992 miestny parlament zrušil ústavu z roku 1978 a obnovil platnosť ústavy z roku 1925, označujúcej Abcházsku republiku za samostatný štát v rámci Gruzínska. Gruzínsko tento akt neuznalo a auguste 1992 vstúpili na územie Abcházska gruzínske vojská. V konflikte došlo na obidvoch stranách k národnostným čistkám; výsledkom boli tisíce utečencov. Boje boli ukončené v septembri 1993 a prímerie uzatvorené 14. mája 1994. Na jeho dodržiavanie dozerali na hraniciach tvorených riekou Inguri mierové sily OSN, tvorené prevažne ruskými jednotkami. Prebiehali rokovania o postavení Abcházska v rámci Gruzínska, ktoré však skončili neúspechom.
Súčasnosť
7. augusta 2008 vypukla vojna v Južnom Osetsku s bojovými akciami prebiehajúcimi na juhoosetskom území. Na to zareagovalo Rusko (vojenským zásahom v Južnom Osetsku) a aj Abcházsko, ktoré okamžite Rusku poskytlo svoje územie ako nástupisko k útoku a obsadeniu časti Gruzínska. 9. augusta 2008 ruské a abcházske jednotky zaútočili v Kodorskom údolí, ktoré síce patrilo historicky k Abcházsku, ale bolo pod vojenskou kontrolou Gruzínska. Za významnej pomoci vojsk Ruskej federácie bolo 10. a 11. augusta Kodorské údolie obsadené.
25. augusta 2008 obe komory ruského parlamentu schválili dokument uznávajúci nezávislosť Abcházska a Južného Osetska.
Ruský prezident Medvedev nasledujúceho dňa uznal nezávislosť Abcházska a Južného Osetska. Rusko sa stalo prvým štátom, ktorý uznal nezávislé Abcházsko. 3. septembra 2008 uznala nezávislosť Abcházska aj Nikaragua, 10. septembra 2009 Venezuela, 15. decembra 2009 Nauru, dňa 23. mája 2011 Vanuatu a 18. septembra 2011 Tuvalu. Ešte v roku 2006 sa navzájom uznali Abcházsko, Južné Osetsko a Podnestersko. Vanuatu neskôr uznanie zrušilo v máji 2013 a rovnaký krok uskutočnilo Tuvalu v marci 2014. V máji 2018 uznala nezávislosť Abcházska Sýria, čo viedlo k prerušeniu gruzínsko-sýrskych medzištátnych vzťahov. Spojené štáty a ani žiaden z členských štátov EÚ nezávislosť Abcházska doteraz neuznali.
Hospodárstvo
Vzhľadom na priaznivé podnebie má krajina rozvinuté poľnohospodárstvo, pestuje sa tu a spracováva tabak a čaj. Rozšírené je vinohradníctvo, včelárstvo a výroba prírodného hodvábu. Elektrinu získava z uhoľných a vodných elektrární. Oblasť Suchumi je známa výrobkami z kože a obuvníckym priemyslom.
Doprava
Abcházsko má rozvinutú cestnú sieť, ktorá pozostáva z hlavnej tepny na pobreží Čierneho mora a z ciest vedúcich do vnútrozemia. Železnicu predstavuje predovšetkým elektrifikovaná širokorozchodná trať vedúca po pobreží od Gruzínska do Ruska (Tuapse – Suchumi – Samtredia). Suchumi je abcházskym hlavným prístavom; k ďalším významnejším patrí Gagra, Gudauta a Očamčira. V Suchumi sa nachádza i jediné medzinárodné letisko.
Hronovce
Hronovce sú obec na Slovensku v okrese Levice. Obec vznikla v roku 1968 zlúčením obcí Čajakovo (starší názov Lekér), Domaša a Vozokany nad Hronom.
Černoch (priezvisko)
Černoch (o význame pozri černoch) je české a slovenské priezvisko. V Česku je najčastejšie v meste Nový Jičín a Prahe, na Slovensku v meste Šaštín-Stráže.
Známi nositelia
Pozri v článku Černoch.
Štefan Korčmároš
Životopis
Narodil sa 4. októbra 1919 v Strede nad Bodrogom. Štúdium absolvoval na Učiteľskom ústave v Bánovciach nad Bebravou a na Učiteľskom ústave pre meštianske školy v Prešove. Následne pôsobil ako učiteľ na Základnej škole v Horovciach, potom na meštianskej škole v Sečovciach (neskôr Stredná škola v Sečovciach).
Vykonal základné organizačné práce pri založení a poštátnení Základnej umeleckej školy v Sečovciach, ktorá bola zriadená v septembri 1951 na Štefánikovej ulici. Ako riaditeľ ju viedol do 30. septembra 1952. Ako učiteľ dejepisu založil a viedol vlastivedný krúžok s ktorého pomocou v roku 1965 založil vlastivedné múzeum. Mestský národný výbor v Sečovciach poskytol jednu miestnosť na uskladnenie kníh a muzeálneho materiálu. Múzeum sa orientovalo na dokumentáciu regiónu a vydávanie tlačených materiálov v výročiam historických udalostí v okrese a ich pripomínanie nástenkami v školách a vo výklade predajne Kniha. Činnosť jediného pracovníka múzea vykonával na čiastočný úväzok popri učiteľskom povolaní. Tento dôvod zároveň s nedostatočnými priestorovými kapacitami neumožňoval ďalší rozvoj inštitúcie, ktorá bola 1. februára 1981 presunutá do Trebišova, kde funguje aj v súčasnosti ako Vlastivedné múzeum v Trebišove.
Korčmároš sa taktiež podieľal na vzniku Strednej poľnohospodárskej školy v Sečovciach, pamätníka Ružový sad na Dargovskom priesmyku a pracoval ako riaditeľ Kultúrneho domu v Sečovciach a kronikár mesta.
Iné projekty
.
Tét
Tét je mesto v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Tét.
Saint-Amant-de-Nouère
Saint-Amant-de-Nouère je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Tét
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov .
Saint-Amant-de-Nouère
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Tvrdonice
Tvrdonice je obec v Česku v okrese Břeclav v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 2 113 obyvateľov, z toho 1 045 mužov a 1 068 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,2 roka (muži 40,0 roka, ženy 42,4 roka).
Dracy-Saint-Loup
Dracy-Saint-Loup je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kaštieľ Orlové
História
Kaštieľ postavil roku 1612 Žigmund Balassa ako prízemný renesančný objekt. V prvej tretine 18. storočia ho prestavali a rozšírili. Roku 1773 kaštieľ dokončili úpravou kaplnky. Menšie úpravy sa vykonali v 1. tretine 19. storočia, obnova začiatkom 20. storočia. Roku 1982 sa dokončila jeho nákladná oprava.
Exteriér a interiér
Kaštieľ je štvorkrídlová poschodová budova, stavaná okolo ústredného arkádového dvora s priľahlým parkom. Neskorobaroková fasáda so stredným prevýšeným trojosovým rizalitom je bohato zdobená členenými oknami a priebežnou balustrovou atikou z čias obnovy kaštieľa. Nad neskorobarokovým vstupným portálom sa nachádza nápisová tabuľa, vzťahujúca sa na stavbu z roku 1773. V priechode sa nachádza kamenný dvojitý erb a v bočných nikách poškodené plastiky rytierov. Na prízemí kaštieľa sa nachádza kaplnka sv. Jána Nepomuckého. V kaplnke sa zachovali neskorobarokové časti vnútorného zariadenia.
Let’s Get Ridiculous
Let’s Get Ridiculous (v preklade Poďme sa zabávať) je pieseň od amerického speváka a DJa Redfoo, známeho zo skupiny LMFAO. Bola vydaná 8. septembra 2013 ako tretí singel z jeho ešte nevydaného albumu I Look Good Naked!. Pieseň, ktorú sám napísal a vytvoril dosiahla 1. miesto na ARIA Charts v Austrálií.
Hudobný klip
Klip pre túto pieseň bol natočený v austrálskom Novom Južnom Walese v meste Manly. Jeho priateľka, bývalá svetová jednotka v tenise, Viktoria Azarenkova, vystupovala na začiatku klipu ako letuška.
Alfons Mucha
Alfons Maria Mucha (* 24. júl 1860, Ivančice – † 14. júl 1939, Praha) bol český maliar, grafik a návrhár, najvýznamnejšia maliarska osobnosť európskej secesie a jedna z určujúcich osobností českého maliarstva.
Secesia poprela a prekonala historizmus a eklekticizmus umeleckých slohov 19. storočia a položila základy pre rozvoj moderného umenia 20. storočia. Hlavná myšlienka secesie je o novom spojení umenia so životom. Poznamenala celý ďalší vývoj modernej kultúry od architektúry po všetky oblasti úžitkového umenia.
Medzi jeho vrcholné diela patrí Slovanská epopej, cyklus veľko-formátových obrazov, ktorými chcel Mucha zhrnúť dejiny Slovanského národa.
Japonsko
thumb|Pagoda thumb|Tokio, Shinjuku thumb|Sensoji thumb|Veža vo Fukuoke thumb|Japonská ikebana
Japonsko (formálne: ) je štát ležiaci na východnom okraji ázijského kontinentu, na východ od Číny a Kórey. Rozkladá sa od Ochotského mora na severe, po Východočínske more na juhovýchode. Zo západu ho obklopuje Japonské more a z východu a juhu Tichý oceán.
Meno Japonska doslova znamená Zem vychádzajúceho slnka: 日 (ni, slnko) 本 (hon, pôvod) 国 (koku, zem). Čínsky sa tie isté znaky čítajú Ž'-pen-kuo,  odtiaľ zrejme pochádzajú súčasné názvy v európskych jazykoch (francúzsky Japon [žapon], anglicky Japan [dž'pen]) aj stredoveký výraz Cipango Marka Pola. Symbolom Japonska je okrem slnečného kotúče aj sopka Fudži (Fudži-san), ktorej niekedy nesprávne hovoria Fudži-jama, čo vzniká zlým čítaním znaku pre horu. (Skoršie japonské čítanie „jama“ bolo nahradené sinojaponským čítaním „san“.)
Japonsko je stratovulkanické súostrovie tvorené 6 852 ostrovmi. Štyri najväčšie ostrovy sú Hokkaido, Honšú, Šikoku a Kjúšú, ktoré tvoria asi 97 % plochy zeme a často sú označované ako domovské ostrovy. Krajina je rozdelená na 47 prefektúr v ôsmich regiónoch, pričom Hokkaido je najsevernejšia prefektúra a Okinawa najjužnejšia. Japonsko je 2. najľudnatejšou ostrovnou krajinou sveta. Populácia 127 miliónov je jedenástou najväčšou na svete, z toho 98,5 % sú etnickí Japonci. 90,7 % ľudí žije v mestách. Okolo 13,8 miliónov ľudí žije v hlavnom meste Tokiu. Veľké Tokio je najľudnatejšou metropolitnou oblasťou na svete, s 38 miliónmi obyvateľov.
Japonsko bolo obývané už v období mladého paleolitu. Prvá písomná zmienka o Japonsku sa nachádza v textoch rímskych historikov z 1. storočia. Dejiny Japonska sú typické striedaním období otvorenosti a prijímaniu cudzích vplyvov (historicky hlavne z Číny, od 19. storočia z Európy, po roku 1945 z USA) a etapami silného izolacionizmu. Od 12. storočia do roku 1868 bolo Japonsko ovládané miestnymi feudálmi nazývanými šóguni, ktorí formálne vládli v mene cisára. V roku 1868 získal cisár za pomoci niekoľkých klanov reálnu politickú moc a vzniklo Japonské cisárstvo. Niekoľko vojenských triumfov (čínsko-japonská vojna, rusko-japonská vojna) posilnilo moc armády a viedlo k rastu militarizmu, ktorý prežil svoj vrchol počas druhej svetovej vojny, v ktorej Japonci nakoniec prehrali. To viedlo k pádu ideí expanzionizmu a silnému geopolitickému vplyvu Spojených štátov na Japonsko. Od prijatia ústavy 3. mája 1947 je Japonsko unitárnou parlamentnou konštitučnou monarchiou s cisárom ako hlavou štátu, avšak s čisto ceremoniálnou funkciou. Po prehratej vojne bola typickou vlnou pacifizmu. V posledných rokoch vojenská sila Japonska znovu rastie a krajina vykazuje siedme najvyššie výdaje na obranu na svete.
Ekonomický vývoj po druhej svetovej vojne je niekedy označovaný ako „japonský ekonomický zázrak“. Japonsko sa stalo technologickým lídrom, japonské elektronické výrobky či autá zaplavili celý svet. Napriek tomu, že v 21. storočí muselo vypratať niektoré pozície na úkor čínskej expandujúcej ekonomiky, japonská ekonomika je stále treťou najväčšou na svete podľa nominálneho HDP a štvrtá podľa HDP v parite kúpnej sily. Japonsko je tiež štvrtým najväčším vývozcom na svete. Ťaží pritom predovšetkým z vysoko kvalifikovanej, vzdelanej a disciplinovanej pracovnej sily. Japonská populácia má najvyššiu priemernú dĺžku života. Kvalitné zdravotníctvo zaisťuje tretiu najnižšiu detskú úmrtnosť na svete. Japonská spoločnosť ale zažíva aj problémy v dôsledku starnutia populácie a nízkej pôrodnosti. Japonsko je vysoko rozvinutá krajina s veľmi vysokým indexom ľudského rozvoja, k roku 2017 devätnástym najvyšším na svete. Vynikajúce výsledky dosiahla japonská veda (napr. vynález LED diód). Japonská kultúra je tradične veľmi osobitá a niektoré jej prejavy sú známe po celom svete (anime, manga, karaoke, Game Boy, origami, ikebana, kimono, gejša, sumó, judo, karate, suši, ad.).
Japonsko patrí k najmocnejším štátom sveta. Je členom najbohatších skupín štátov sveta, G20, G8 i G7.
Historické obdobia
História Japonska sa delí na jednotlivé obdobia:
Predhistorické obdobie
Archeologické výskumy naznačujú, že prví ľudia prišli na Japonské ostrovy približne v 30 000 pred Kr. Približne od roku 14 000 pred Kr. nasledovalo obdobie Joumon. V tomto období má pre celú kultúrnu históriu Japonska mimoriadny význam zrod keramiky. Joumonská kultúra bola na svoju dobu veľmi vyspelá, jej známa keramika je charakteristická pre zlatý vek Stredného obdobia Joumon cca 3500 pred Kr. až 2500 pred Kr.
Približne v roku 300 pred Kr. začala kultúru Joumon nahradzovať nová kultúra zvaná Yayoi. Kultúra Yayoi vznikla v období, keď do Japonska prišlo množstvo imigrantov z Kórey, ktorí so sebou priniesli pestovanie ryže a technológiu spracovania kovov. Joumonskí ľudia sa začali učiť využívať tieto nové vymoženosti a kórejský vplyv je dobre viditeľný aj na keramike, nástrojoch, ale aj v spoločenskom zriadení. Oproti obdobiu Joumon tu došlo k výraznejšej diferenciácii spoločnosti na bohatých a chudobných v dôsledku rôznej výmery pestovanej ryže v rôznych dedinách. Dediny sa pretvárali a viedli medzi sebou neustále vojny. Harmonický a pokojný život doby Joumon sa vytratil. Jedným zo silných štátov bol napr. Yamataikoku ovládaný kráľovnou Himiko, ktorá vyslala poslov do Číny a získala titul Kráľovnej Japonska „WA“ a zlatú pečať. Podobne sa zachoval aj kráľ štátu NA „Nakoku“. S jej príchodom Japonsko vstúpilo do železnej doby. Doba Yayoi trvala približne 600 rokov, až do konca 3. storočia nášho letopočtu, kedy ju vystriedala mohylová kultúra.
Obdobie Kofun
Toto obdobie sa vyznačovalo stavbou veľkých sypaných mohýl kofunov, slúžiacich ako pohrebiská vládnucej elity. Tieto nákladné stavby svedčia o postupnej diferenciácii spoločnosti oproti obdobiu Yayoi. Mnohé z týchto hrobiek boli vyzdobené dutými hlinenými plastikami známymi ako Haniwa. Toto obdobie bolo svedkom nástupu budhizmu a čínskeho písma z ázijského kontinentu a svedkom vzostupu dvora Yamato, mocnej dynastie, ktorá sa koncentrovala v regióne Asuka. Na základe čínskeho modelu bola vytvorená nová centrálna administrácia a ríšska sústava súdov (štátne zriadenie Ritsuriyo) a spoločnosť bola organizovaná podľa zamestnaní, ktoré boli zastávané. Kontakt s Čínou a Kóreou na začiatku storočí po Kristovi priniesli rozmach Japonska, mnohé umelecké formy z kontinentu. Hoci v tomto období bolo známe Čínske písmo, bolo obmedzené len na obchodovanie s Čínou a Kóreou. Preto obdobie v Kofun ešte radíme do obdobia predhistorického, pričom jedinými prameňmi o živote v Japonsku sú len pramene z Číny.
Za začiatok japonskej abecedy a písma je považované až posledné storočie obdobia Kofun nazývané aj Asuka. Názov obdobia je odvodený od hlavného mesta v tej dobe. Koncom 6. storočia úplne stratil moc Yamamotov dvor, čo na dlhšiu dobu znamenalo koniec jednotného a uceleného Japonska a vlády sa zmocnili progresívnejšie rodiny orientované na budhizmus a konfuciovské myšlienky.
Úsilím nových vládcov za pomoci celej série inštitucionálnych inovácií, najmä reformou taika, vznikol centralizovaný byrokratický štát založený na čínskom modeli. Už predtým vydal princ Shoutoku výnos o 17 článkoch pokladaných za prvú japonskú ústavu. Viacero Japoncov sa v tomto období vydáva na štúdiá do Číny a prinášajú späť nové myšlienky a filozofiu. Toto obdobie poznačené veľkou politickou nestabilitou a vojnami možno považovať za začiatok japonskej kultúry.
Tradičné Japonsko
Zlom nastal v roku 1155, kedy trón ostal bez nástupcu a došlo k občianskej vojne Heiji. Toto obdobie je poznačené bojmi o cisársky trón medzi klanom Minamoto a bitkou roku 1185 sa končí obdobie Heian, ktorou definitívne získala vplyv rodina Minamoto a Taira. Bitkou roku 1185 sa k moci dostáva rodina Minamoto.
Víťazstvo Minamotov nad Tairami na konci 12. storočia znamenalo začiatok nového režimu. Yoritomo Minamoto získal titul šóguna, vojenského zmocnenca cisára a v Kamakure založil svoj šógunát. Šógun sa stal významnou japonskou inštitúciou, aj keď po Yoritomovej smrti bola jeho rodina vyhnaná a moc prevzal rod Houjou. V 20. rokoch 14. storočia sa vojenskí vazali, nespokojní s rodom Houjou, zhromaždili okolo cisára Godaiga s plánom znovuzaloženia priamej cisárskej vlády.
Nasledovalo zničenie šógunátu Kamakura silami Ashikagu Takaujiho, ktorý prešiel na stranu cisára a zvrhol rodinu Houjou. Postupne sa obrátil aj proti cisárovi a podporil nástupníctvo jedného z princov. Týmto sa cisárstvo rozdelilo na Severný a Južný dvor, ktoré medzi sebou súperili až do r. 1392. Šógunát sa úplne sa zrútil po vojne Onin v roku 1467. Po tejto vojne nasledovalo storočie občianskych nepokojov známe ako obdobie Sengoku (1467 – 1568). náhľad|[[Samuraj na koni a peší bojovníci v 16. storočí]]
V roku 1543 pristáli v Japonsku prví Európania – portugalskí moreplavci, vrátane jezuitského misionára svätého Františka Xaverského, ktorý rozšíril kresťanstvo do Japonska.
Nasledovalo obdobie Azuchi-Momoyama, definované vzostupom troch po sebe nasledujúcich hegemónov: Nobunagu Odu, Toyotomiho Hideyoshiho a Tokugawu Ieyasu, ktoré priniesli politické zjednotenie Japonska po storočí občianskych vojen.
Tokugawa Ieyasu v roku 1603 formálne založil nový šógunát na hrade v Edo v dnešnom Tokiu, ktoré sa postupne stalo japonským hlavným mestom. Tokugawský šógunát pretrval 15 generácií, tzn. 264 rokov, až do roku 1867. V tomto období bola razená politika národnej izolácie, vrátane zákazu ciest Japoncov za hranice a zákazu cudzích kníh. Až v roku 1853 prinútil pod hrozbou delostreľby americký komodor Matthew Perry japonskú vládu otvoriť niekoľko prístavov zahraničným lodiam. Tento incident značne oslabil autoritu vlády a viedol k jej postupnému pádu.
Moderné Japonsko
náhľad|Mapa [[Japonské cisárstvo|Japonského cisárstva v roku 1939 pred vypuknutím vojny v Pacifiku]] náhled|Aj po vybudovaní niekoľkých podmorských [[tunelov a rozmachu leteckej dopravy majú trajekty veľký podiel na preprave medzi japonskými ostrovmi]]
Obdobie Meidži (1863 – 1912)
Reformy Meiji (6. apríla 1868) bola séria reforiem japonského cisára Meidži, ktoré začali po roku 1869 meniť zastarané feudálne Japonsko na moderný štát. Najviditeľnejším a najtrvalejším výsledkom reforiem Meidži bola centralizácia správneho systému, ustanovenie parlamentu, snemu a najvyššieho súdu, zavedenie verejného systému poštových služieb, prijatie modernej jednotnej meny a otvorenie tokijskej burzy. Bolo zrušené tradičné rozvrstvenie spoločnosti, nastolená formálna rovnoprávnosť pohlaví a v roku 1873 boli zrušené všetky reštrikcie proti kresťanstvu. Zároveň zo západu povolal odborníkov, ktorí mali za úlohu vytvoriť či inovovať železnice a priemysel, armádu, loďstvo a architektúru.
Prvá svetová vojna
Počas 1. svetovej vojny sa Japonsko postavilo na stranu spojencov. 23. augusta 1914 vyhlásilo Japonsko vojnu Nemecku. V roku 1918 bolo Japonsko prizvané na mierovú konferenciu do Versailles, kde mu bola uznaná nadvláda nad niekoľkými tichomorskými ostrovmi, nemeckými základňami v Číne a Japonsku bolo pridelené kreslo v rade Spoločnosti národov. Svojou skromnou účasťou v prvej svetovej vojne si Japonsko zvýšilo medzinárodnú pozíciu v Ázii a Tichomorí.
Medzivojnové obdobie
Po skončení 1. svetovej vojny nebola politika Japonska už taká agresívna, ale dôsledky hospodárskej krízy a rýchleho rastu obyvateľstva viedli k zmene postoja. Čoraz väčší vplyv mala vojenská moc, čo malo za následok nástup militarizmu, no aj v rámci armády existovali rozdielne názory. Ultranacionalistické frakcie sa niekoľkokrát pokúsili o zvrhnutie vlády a cisára Hirohita. Vojenskí velitelia začali vyhľadávať možnosti násilného zväčšenia územia v Ázii, čo im malo pomôcť vyriešiť domáce ekonomické problémy. Cieľom ich útokov sa stala Čína. Svetové mocnosti požadovali, aby Japonsko stiahlo svoje jednotky z Číny a obnovili jej zvrchovanosť. Ako reakcia na tieto požiadavky Japonsko vystúpilo zo Spoločenstva národov, no aj naďalej pokračovalo vo výbojnej politike.
Druhá svetová vojna
V roku 1937 zaútočilo Japonsko na Čínu a začala sa druhá Čínsko-japonská vojna. V roku 1940 napadlo Japonsko Francúzsku Indočínu, čo malo za následok embargo na ropu zo strany USA.
V roku 1940 Japonsko podpísalo trojstrannú dohodu - Pakt troch veľmocí - s Nemeckom a Talianskom, od čoho si sľubovalo zabezpečenie dostatku nerastných surovín na vojnu s Čínou. USA sa postavili na stranu Číny, vyhlásili krajine celkové obchodné embargo a zmrazili japonské finančné zdroje, na čo Japonsko odpovedalo útokom na Pearl Harbor 7. decembra 1941. Táto udalosť bola začiatkom vstupu USA do druhej svetovej vojny.
Bod zvratu v tichomorskej vojne prišiel veľmi skoro a to v bitke o Midway koncom mája a začiatkom júna 1942, kedy Japonsko stratilo štyri lietadlové lode a prišlo o množstvo pilotov. Japonské námorníctvo sa z tejto bitky už nikdy nespamätalo. V roku 1945 obsadili USA ostrov Ioutou a Okinawa. Námorné orgány sa uchýlili k samovražedným letom zvaným „božský vietor“ – kamikadze – s neskúsenými pilotmi sa s lietadlami plnými výbušnín vrhali proti americkej armáde, napriek tomu sa však ostrov Okinawa nepodarilo udržať. Američania napokon 6. a 9. augusta 1945 zhodili na japonské mestá Hirošimu a Nagasaki atómovú bombu. 2. septembra 1945 Japonsko bezpodmienečne kapitulovalo.
Súčasnosť
Po porážke Japonska v 2. svetovej vojne nasledovalo obdobie okupácie spojeneckými silami, ale aj obdobie rozsiahlych demokratických reforiem vrátane novej Ústavy Japonska. Ústava, ktorá zakomponovala v článku 9 pacifizmus a výlučne obranný charakter japonskej armády, spolu s Bezpečnostnou zmluvou medzi USA a Japonskom, ktorú obe krajiny podpísali v roku 1951, znamenali orientáciu Japonska na ekonomiku. Vďaka tzv. Jošidovej doktríne (podľa povojnového premiéra Šigeruho Jošidu) sa do 60. rokov japonské hospodárstvo vďaka novým technológiám zotavilo z vojnových škôd a postupne sa dostalo na tretie miesto na svete, čo do objemu produkcie. Krajina bola ťažko zasiahnutá ropnou krízou v 70. rokoch a nasledujúcou celosvetovou recesiou, previedla však základnú reštrukturalizáciu ekonomiky, obnovila svoje členstvo v medzinárodných organizáciách a od toho času pokračuje jej nepretržitý hospodársky rast, ktorý premenil Japonsko na druhú najsilnejšiu svetovú ekonomiku.
Smrťou cisára Hirohita v r. 1989 a nástupom cisára Akihita na trón sa začalo nové obdobie japonskej histórie, Heisei. Japonskú druhú pozíciu prebrala v roku 2011 Čína, Japonsko je však stále druhým najväčším trhom s cennými papiermi. V roku 2011 krajinou otriaslo zemetrasenie Tóhoku, spojené s následnou haváriou jadrovej elektrárne vo Fukušime. V krajine sa uskutočnili Letné olympijské hry 2020 v Tokiu, ktoré boli odložené až na rok 2021 z dôvodu pandémie COVID-19.
Geografia
thumb|Satelitná snímka Japonska z roku [[2003]] Japonsko je ostrovný štát, ktorý sa nachádza na okraji kontinentálneho šelfu pri východnom pobreží Ázie. Jeho prirodzenú hranicu tvorí more, pričom celková dĺžka hraníc je cca. Na východe a juhu je obmývané Tichým oceánom, na západe Východočínskym morom a Japonským morom a severné pobrežie sa dotýka Ochotského mora. Od pevninskej Južnej Kórey ho delí Kórejský prieliv asi široký. Ostrovný štát zaberá plochu, tvorenú 4 hlavnými ostrovmi, súostrovím Ryuukyuu a viac ako 3 000 malými ostrovčekmi.
Hlavné súostrovie, ktoré tvoria ostrovy Hokkaido (北海道), Honšu (本州, najväčší ostrov), Šikoku (四国) a Kjúšu (九州). Všetky japonské ostrovy, prevažne sopečného pôvodu, sú veľmi hornaté. V Japonsku je 580 vrchov vyšších ako, z toho 7 presahuje výšku (Fudžisan , Kitadake , Hotakadake , Arigatake , Ontake , Norikuradake  a Tate-yama ). Centrálnu časť Honšu vyplňuje zložitý systém pohorí súhrnne nazývaných Japonské Alpy. Blízko južného pobrežia západne od Tokia sa nachádza osamelá sopka a najvyššia hora Japonska – Fujisan. Väčšina Japonských nížin sa rozkladá na Tichomorskej strane ostrova. Najväčšia nížina Kanto sa rozprestiera v okolí Tokia na ploche zhruba.
Japonsko leží v styčnom bode štyroch litosférických platní - Eurázijská, Filipínska, Tichomorská a Severoamerická platňa. Oblasť Japonských ostrovov preto patrí medzi najaktívnejšie seizmické a vulkanické zóny na svete. Svedčia o tom nielen mnohé aktívne sopky (asi z 200 sopiek až 60 % je aj v súčasnosti činných), ale aj pravidelné zemetrasenia s ohniskami v hĺbke až 700 kilometrov. Ročne sa tu zaregistruje až 1 500 otrasov pôdy.
Podnebie
right|thumb|Sakura Klimatické podmienky sú v Japonsku veľmi rôznorodé, čo je spôsobené hornatosťou a pretiahnutým tvarom hlavného súostrovia. Podnebie Japonska je ovplyvňované monzúnmi. Sever územia, najmä ostrov Hokkaidó, má chladné, stred s ostatnými hlavnými ostrovmi mierne a juh (súostrovie Rjúkju) subtropické až tropické (na najjužnejších ostrovoch pri Taiwane) podnebie. Teploty v zime sa pohybujú medzi -9 °C až +16 °C, a v lete od +20 °C do +28 °C. V lete postihujú Japonsko silné dažde, ktoré v auguste prechádzajú až do monzúnov. Priemerné množstvo zrážok za rok v okolí Tokia je, najdaždivejší je máj so a najsuchší je január iba s  zrážok.
Východné a južné pobrežie krajiny na druhej strane charakterizujú teplé letá s vysokými letnými teplotami a mierna zima, čo spôsobujú teplé oceánske prúdy prúdiace v okolí východných brehov Japonska. V Tokiu, ktoré sa nachádza v tejto oblasti, sú snehové prehánky počas zimy ojedinelé, teplota výnimočne klesne pod 10 stupňov Celzia. V niektorých mesiacov počas leta a jesene je však oblasť východného a južného Japonska vystavená silnému vetru a bohatým dažďovým zrážkam, čo spôsobujú každú jar v strednom Pacifiku vznikajúce mohutné a na prehánky bohaté vzduchové masy, zvané tajfúny, ktoré pravidelne dosahujú až japonské brehy a spôsobujú vážne škody. Letné obdobie dažďov typické silnými prehánkami a slabou rýchlosťou vetra začína vo východnom Japonsku v polovici júna a trvá šesť týždňov. Na konci leta a začiatku jesene zasa zasahujú krajinu pravidelne tajfúny, ktoré prinášajú ničivé dažde a silný nárazový vietor, na rozdiel od letnej sezóny dažďov však nespôsobujú takmer žiadne vážne škody.
Vodstvo
thumb|Jazero Biwa Japonsko má pomerne krátke, dravé horské rieky s celoročným dostatkom vody, no veľká väčšina z nich nie je splavná. Najviac vody majú na jar, pri topení ľadov. Najdlhšia rieka Japonska je Shinano na ostrove Honšu, ktorá tečie z pohoria Hida až k Niigate a vlieva sa do Japonského mora. Ostatné významné rieky sa vlievajú do Tichého oceánu (Kisogawa, Tonegawa ). Jazerá sú známe svojou nesmiernou krásou. Jazerá majú hlavne horský charakter, najväčším jazerom je Biwa pri Kjóte s rozlohou, najhlbšie je Tazawa východne od mesta Akita. Z turistického hľadiska sú známe jazierka na úpätí hory Fudži (Jamanaka, Sai, Souji, Motesu, Kawaguči).
Intenzívna vulkanická a tektonická činnosť vytvorili priaznivé podmienky pre vznik bohatých minerálnych a termálnych prameňov. Máloktorá krajina sveta má toľko prírodných minerálnych a termálnych vôd ako Japonsko. Spolu ich je vyše 1 100, sú medzi nimi horúce i mierne termálne vody. Využívajú sa na rekreačné i liečebné účely.
thumb|200px|right|[[Šinzó Abe je menovaný do úradu premiéra v decembri 2012 z rúk cisára Akihita.]]
Štátne zriadenie
Japonsko je demokratickým štátom s konštitučnou monarchiou, ktorý je podobný britskému systému.
Cisár je podľa japonskej ústavy, ktorá vstúpila do platnosti 3. mája 1947 symbolom štátu a jednoty ľudu, nie je výslovne hlavou štátu, má však právomoci, ktoré obvykle hlavám štátu prináležia. Najvyšším orgánom štátnej moci je parlament (Gikai) zložený z hornej snemovne poradcov (Sangiin) zloženej z 242 členov volených na 6 rokov a dolnej snemovne reprezentantov (Sugiin) zloženej z 480 členov volených každé 4 roky.
Výkonná moc je v rukách vlády, v ktorej čele stojí ministerský predseda, menovaný cisárom na základe odporúčania parlamentu. Väčšinou je to vedúca osobnosť strany, ktorá získala vo voľbách väčšinu kresiel v parlamente. Volebné právo majú všetci občania starší ako 20 rokov. Ženy majú volebné právo od roku 1945.
thumb|200px|right|Zloženie dolnej komory japonského parlamentu po voľbách v roku 2017.{{Legend|#009933|[[Liberálno-demokratická strana (Japonsko)|Liberálno-demokratická strana (284)}} {{Legend|#F9F335|Komeito (29)}} {{Legend|#0B6535|Kibo no To (Strana nádeje) (2)}} {{Legend|#003D8E|Demokratická strana pre ľudí (39)}} {{Legend|#6FBA2C|Nippon Ishin no Kai (11)}} {{Legend|#DDDDDD|Nezávislí (15)}} {{Legend|#004097|Konštitučná demokratická strana Japonska (57)}} {{Legend|#FF004C|Mushozoku-no-kai (hlavne členovia of Demokratickej strany, Minshinto) (12)}} {{Legend|#004EA2|Liberálna strana (2)}} {{Legend|#007FFF|Sociálnodemokratická strana Japonska (2)}} {{Legend|#FF0000|Japonská komunistická strana (12)}}]]
Politické strany
Najvýznamnejšiu politickú silu v krajine po druhej svetovej vojne predstavuje Liberálno-demokratická strana (LDP, Jimintou). Je pri moci od roku 1955 s výnimkou rokov 1993–1996 a 2009-2012, kedy koalíciu sformovali opozičné strany. Orientuje sa na spoluprácu s USA a na dobré vzťahy so všetkými štátmi bez ohľadu na ich politickú orientáciu. LDP bola dlhodobo jedinou vládnou stranou a možno aj preto sa s ňou a s jej predstaviteľmi spája množstvo politických, sexuálnych, ale najmä finančných škandálov.
V 21.storočí je tradičným koaličným partnerom LDP strana Komeito. Nový Komeito (Kōmeitō) získava podporu najmä od voličov budhistického vierovyznania. Predstavitelia strany sú členmi náboženského smeru japonského budhizmu Nichirou.
Najsilnejšia opozičná strana na konci 20. storočia bola Nová pokroková strana (NPS, Shin Shintou), ktorá sa na politickej scéne objavila v roku 1994. Strana vznikla zjednotením niekoľkých centristických a reformných strán a v jej radách bolo množstvo skúsených politikov. Program NPS sa veľmi nelíšil od programu LDS, bol však v niektorých otázkach ešte viac konzervatívnejší.
Medzi ďalšie malé ľavicové strany patria napr. Japonská komunistická strana (JCP, Nihon kyusantou), Sociálno-demokratická strana (SDP, Shamintou) a strana Sakigake, avšak v politickom živote nehrajú väčšiu rolu.
Administratívne členenie
right|thumb|Japonsko a okolité moria
Japonsko sa na najvyššej úrovni delí oficiálne na 47 prefektúr a neoficiálne na 9 regiónov. Prefektúry boli vytvorené v 80. rokoch 19. storočia z tzv. provincií.
Vzťahy so Slovenskom
Doterajšie bilaterálne vzťahy Slovenska s Japonskom možno označiť za dobré. Dôraz vo vzájomných rokovaniach je kladený na rozvoj ekonomickej spolupráce. Vrcholné štátne návštevy z Japonska na Slovensko sa zatiaľ neuskutočnili. Medzi predstaviteľmi oboch štátov sa vedie pravidelný politický dialóg a existuje aj priama spolupráca medzi niektorými rezortmi (najmä pôdohospodárstva).
V oboch krajinách vyvíja svoju činnosť Slovensko – japonská obchodná komora, založená v októbri 2006. Poslaním organizácie je napomôcť budovať a zlepšovať vzájomné ekonomické vzťahy medzi Slovenskom a Japonskom. Organizáciám, ale aj individuálnym záujemcom v oboch krajinách pomáha nadväzovať nové kontakty, budovať a zefektívniť spoluprácu. Ďalším cieľom je zníženie nákladov a času, ktoré sa musia vynaložiť na dosiahnutie vzájomnej hospodárskej spolupráce. Organizácia tiež pomáha nadväzovať vzťahy medzi slovenskými a japonskými firmami s cieľom podporiť vzájomný obchod a riešiť prekážky administratívneho charakteru a predchádzať tak možným problémom.
V súčasnosti sa slovenčina ako študijný odbor dá v Japonsku študovať iba na Univerzite Waseda v Tokiu. Japonskí študenti môžu v rámci predmetu študovať aj slovenskú históriu a kultúru. V Japonsku pôsobí približne 10 profesionálnych slovakistov - akademikov venujúcich sa štúdiu a výskumu slovenského jazyka a kultúry. Záujem o štúdium slovenského jazyka postupne stúpa, priemerná veľkosť tried je 6 študentov, silne však kolíše, pretože záujem študentov o predmet je každý rok iný. V dňoch 26. – 29. júna 2012 prezident Slovenskej republiky Ivan Gašparovič spolu s ministrom zahraničných vecí Miroslavom Lajčákom a ministrom hospodárstva Tomášom Malatinským pricestovali na oficiálnu návštevu Japonska. Prezident Ivan Gašparovič sa v rámci oficiálneho programu stretol s cisárom Akihitom a najvyššími japonskými ústavnými predstaviteľmi. 28. júla bol prezidentovi Slovenskej republiky Ivanovi Gašparovičovi udelený čestný doktorát Tokijskou medzinárodnou univerzitou, ako ocenenie za jeho prínos na rozvíjaní dobrých slovensko-japonských medzinárodných vzťahov. Prezident Gašparovič bol prvou slovenskou hlavou štátu, ktorý vykonal oficiálnu návštevu Japonska.
V dňoch 24. až 26. júna roku 2013 pricestoval na oficiálnu návštevu Slovenska korunný princ Fumihito Akišino so svojou manželkou. Princ a princezná sa v Bratislave stretli s najvyššími predstaviteľmi Slovenskej republiky – prezidentom Gašparovičom a premiérom Robertom Ficom. Z Bratislavy pokračovali princ a princezná vo svojej oficiálnej návšteve Slovenska návštevou východného Slovenska. Návšteva predstaviteľov japonskej cisárskej rodiny na Slovensku bola znakom čoraz lepších medzinárodných vzťahov medzi Slovenskou republikou a Japonskom.
Týnec (okres Břeclav)
Týnec je obec v Česku v okrese Břeclav v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 078 obyvateľov, z toho 543 mužov a 535 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,9 roka (muži 38,7 roka, ženy 43,1 roka).
Dión Zlatoústy
Dión Zlatoústy (iné názvy: Dión Chrysostomos/Chrýsostomos, Dión Cocceianus, Dión z Prousy/Prúsy/Prusy; * asi 40 Prúsa v Bithýnii – † asi 120) bol grécky filozof, rečník a básnik, obnoviteľ kynizmu (zakladateľ novokynizmu), filozof v rúchu sofistu.
Podľa zachovaných 80 rečí sa zaoberal etikou a politikou. Pôsobil najmä Ríme, od roku 82 žil vo vyhnanstve, po smrti Domitiana bol omilostený a dostal rímske občianstvo (odtiaľ Cocceianus podľa cisára Nervu); označenie Zlatoústy pochádza z 3. storočia.
Cisárovi Traianovi, ktorý mu bol naklonený, pripísal 'Peri basileias (O panovaní, štyri knihy) – chválu osvietenej monarchie v kynicko-stoickom duchu.
Faunovo popoludnie
náhľad Faunovo popoludnie (pôvodný názov Prelúdium k faunovmu popoludniu, po francúzsky Prélude à l'après-midi d'un faune) je orchestrálna skladba Clauda Debussyho.
Debussyho ku skomponovaniu skladby inšpirovala báseň Stéphana Mallarmého Faunovo popoludnie, lyrická báseň, opisujúca fauna oddychujúceho za slnečného popoludnia, keď spomína na svoje lásky a čakanie na krásne nymfy si skracuje hrou na syrinx. Pôvodný názov Debussyho skladby je Prelúdium k Faunovmu popoludniu, pretože zamýšľal skomponovať ešte ďalšie dve časti – interlúdium a parafrázu, k čomu však nikdy nedošlo. Debussy zhudobnil len dojem, akúsi esenciu Mallarmého básne, pričom sa vyhol prepisovaniu obsahu. Skladateľ prostredníctvom jemnej a originálnej inštrumentácie i harmónie vystihol mámivú a jemne erotickú atmosféru Faunovho popoludnia veľmi priliehavo. Sám sa o diele vyjadril:
''„Hudba tohto prelúdia je veľmi voľná ilustrácia nádhernej Mallarmého básne. V žiadnom prípade si nenárokuje byť jej syntézou. Skôr to je sled obrazov, v ktorých plynú túžby a sny fauna v popoludňajšej horúčave. Potom, unavený naháňaním vystrašených nýmf a najád, podľahne opojnému spánku, v ktorom konečne môže uskutočniť svoje dychtivé túžby v univerze prírody.“''
Skladba mala premiéru 23. decembra 1894 v Paríži, pod taktovkou Gustava Doreta. Napriek niektorým kritickým hlasom zaznamenala skladba obrovský úspech, a orchester ju musel ešte raz celú opakovať. Na premiére bol prítomný aj Stephan Mallarmé, ktorý sa vyjadril takto: „Neočakával som niečo také. Tá hudba predlžuje dojem z mojej básne a evokuje jej ovzdušie s väčšou poetikou než farba.“
Skladba má voľnú formu, predstavuje akési súvislé, jemné a veľmi vzdušné hudobné pásmo. Celú skladbu otvára slávne flautové sólo s hlavným motívom, s ktorým Debussy pracuje celú prvú tretinu skladby. Určitý predel prichádza s výrazným hobojovým sólom, po ktorom celá skladba začne byť akousi vzrušivejšou a graduje, bez toho, žeby sa niekedy vymykala z celkovej atmosféry. Po tejto časti flauta zopakuje znovu svoj motív, ktorý od nej prevezme ešte niekoľko nástrojov a skladba postupne voľne doznieva. Skladba je zinštrumentovaná veľmi rafinovane a nápadito, zvláštnosťou je napríklad úsek, kedy violy hrajú vyšší hlas než altovo položené husle, čím je dosiahnuté pôsobivého zvuku. Ďalšou zaujímavosťou je využitie krotál, i keď hrajú len niekoľko tónov v úplnom závere skladby. Faunovo popoludnie bolo nielen zlomovou skladbou v kariére Debussyho, ale i v celej histórií hudby vôbec. Je to medzníkové dielo, ktoré prinieslo do hudby nový závan a ktoré otvára dvere do celého sveta hudby 20. storočia.
Love Suicide
„Love Suicide“ je skladba britského rappera Tinieho Tempaha s vokálmi od speváčky Ester Dean. Produkoval ju nórsky produkčný tím Stargate. Skladba bola vydaná ako ôsmy, posledný singel z Tempahovho albumu Disc-Overy, avšak ako singel nebola vydaná v Spojenom kráľovstve. Vo forme digital download bola vydaná dňa 17. októbra 2011. K singlu nebolo vytvorené žiadne hudobné video.
Beled
Beled je veľká obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Kapuvár.
Má rozlohu 2 647 ha a žije tu 2 774 obyvateľov (2007).
Teratosaurus
Teratosaurus bol rod dravého archosaura zo skupiny Rauisuchia. Žil v období vrchného triasu na území dnešného Nemecka.
Charakteristika
Dĺžka teratosaura sa odhaduje na 6 m, vďaka čomu, patril medzi najväčšie dravé dinosaury obdobia triasu. Mal zavalité telo, veľkú hlavu, svalnatý krk a dlhý kostnatý chvost. Jeho silné predné končatiny boli ukončené tromi ostrými pazúrmi. Pohyboval sa na dvoch dlhých, silných trojprstých nohách. Medzi jeho blízkych príbuzných možno zaradiť amerického Prostosucha a juhoamerického Saurosucha.
Čierne Indie
Čierne Indie (1877, Les Indes noires) je menej známy dobrodružný fantastický román francúzskeho spisovateľa Julesa Verna z jeho cyklu Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires).
Obsah románu
Mesto ležalo 450 metrov pod zemským povrchom na brehu podzemného jazera Malcolm a so svetom ho spájal tunel dlhý takmer 11 km (dopravu zaisťovala železnica). Srdcom mesta bola elektráreň. Elektrina sa využívala nielen na svietenie, ale aj na ťažbu uhlia. Pre veriacich tu bola na prirodzenej terase nad jazerom vybudovaná kaplnka. Obyvateľom sa v meste tak páčilo, že len zriedka vychádzali na povrch.