cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anthrópos (olympionik)
Box (pygmé) sa stal olympijskou disciplínou na 23. hrách v roku 708 pred Kr.  V starovekom Grécku mal box (pygmé) voľnejšie pravidlá. Dovoľovalo sa všetko okrem držania súpera, chmatov a úderov na pohlavné orgány. Boxer mal päste ovinuté remencami a zápasil vo vyhradenom priestore. Súboj trval tak dlho, kým sa neskončil pre jedného zo súperov víťazstvom.
Mužská dvojhra na South African Open 1985
Mužská dvojhra na South African Open 1985 sa hrala ako súčasť South African Open 1985 od 7. do 14. októbra 1985. Titul získal Američan Matt Anger, ktorý vo finále porazil Američan Gilberta 6-4 3-6 6-3 6-2. Bol to jeho šiesty titul v dvojhre na okruhu ATP.
Výsledky
Poznámka: Finále sa hralo na tri víťazné sety
Salomon de Brosse
Salomon de Brosse (* 1571, Verneuil-en-Halatte, Francúzsko – † 9. december 1626, Paríž) bol francúzsky architekt, ktorý najviac ovplyvnil architekta Françoisa Mansarta.
Pochádzal z prominentnej hugenotskej rodiny – bol vnukom francúzskeho dizajnéra Jacquesa Androueta du Cerceau a synom architekta Jeana de Brosse. Od roku 1598 pôsobil najmä v Paríži a bol podporovaný ako dvorný architekt od roku 1608. Svojou tvorbou silne ovplyvnil triezvy a klasicistický smer, ktorý francúzska baroková architektúra získala, najmä v projektovaní svojich popredných zakázok, napr. Luxemburského paláca v Paríži (1615 – 1624) pre Máriu Medicejskú, ktorá ho podporovala cez jeho strýka. Medzi ďalšie významné práce Brosseho patria:
George Emil Palade
George Emil Palade (* 19. november 1912, Jasy, Rumunsko – † 7. október 2008, Del Mar, Kalifornia, USA) bol americký cytológ rumunského pôvodu. Objavil ribozómy (tzv. Paladove granuly).
V roku 1974 mu bola udelená Nobelova cena (s A. Claudom a Ch. de Duvom) za objavy v oblasti štruktúrnej a funkčnej organizácie bunky.
Býkor
Býkor je potok v dolnom Turci, v centrálnej časti okresu Martin. Je to pravostranný prítok Čierneho potoka, meria 2,8 km a je tokom V. rádu.
Prameň
Tečie v Turčianskej kotline, kde pramení v podcelku Mošovská pahorkatina západne od kóty 501,6 m, severozápadne od obce Necpaly pri osade Dolina, v nadmorskej výške približne 460 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie najprv západným smerom, následne sa na krátkom úseku stáča na sever a sprava priberá prítok vznikajúci východne od osady Kostolište. Ďalej tečie opäť na západ cez lokalitu Ploská, opätovne mení smer a oblúkom sa stáča severozápadným smerom. Z pravej strany ešte priberá prítok prameniaci južne od osady Kostolište a severovýchodne od obce Príbovce sa v nadmorskej výške cca 419 m n. m. vlieva do Čierneho potoka.
Chuj
Chuj môže byť:
Hostovické lúky
Nachádza sa v katastrálnom území obce Hostovice v okrese Snina v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1980 na rozlohe 4,6861 ha a naposledy novelizované v roku 1993. Ochranné pásmo nebolo určené. Je súčasťou CHKO Východné Karpaty. Na území rezervácie platí 4. stupeň ochrany.
Predmetom ochrany sú: ''Zriedkavé vlhkomilné nivné lúčne až slatinné spoločenstvá v poľnohospodárskej krajine Nízkych Beskýd. Výskyt chránených a ohrozených druhov rastlín a živočíchov. Najväčší masový výskyt kosatca sibírskeho (Iris sibirica) na Slovensku.''
Smrti
Smr(i)ti (-sanskritský kmeň; písmom dévanágarí: स्मृति - smriti/iný prepis smrti - doslova „to, čo je pamätané“) alebo smr(i)tih (-sanskritský nominatív) sú texty v hinduizme, ktoré predstavujú zapamätané božie slovo, o ktorom referovali (autormi boli) ľudia. Ich opakom sú šruti, teda védy.
Patrí sem napríklad staroindický epos Mahábhárata, označovaný aj ako „piata véda“, alebo Rámájana, ktorá sa zaraďuje medzi Itihásy (historické spisy). Bhagavad gítá je súčasťou Mahábháraty. K smriti patrí aj: Iné významné knihy zo smrti sú purány, tzv. staré rozprávania. Ich počet rôzne denominácie uvádzajú rozdielne a patria k nim aj tzv. upapurány (upa znamená vedľa), ktorých počet sa líši v závislosti od tej-ktorej denominácie. Všeobecne však literatúra uvádza 18 hlavných purán a 18 upapurán.
Kubík
Kubík môže byť:
Dezertifikácia
thumb|Púšť na mieste odkiaľ ustúpilo vysychajúce Aralské jazero
Príkladom dezertifikácie môže byť napríklad rozširovanie Sahary alebo vysychanie Aralského jazera. S dezertifikáciou bojuje aj Čínska ľudová republika, ktorá proti nej zahájila rozsiahly projekt - tzv. Veľký zelený múr.
Sorbát
Sorbáty sú chemické konzervanty (antimikrobiologické látky), ktoré sa používajú najmä v potravinách a nápojoch, ktoré spomaľujú alebo zamedzujú rast mikroorganizmov, ako sú kvasinky, baktérie, plesne alebo huby. Základným mechanizmom ich účinku je zníženie dostupnosti vody a zvýšenie kyslosti. Tieto aditíva niekedy zachovávajú aj iné dôležité vlastnosti potravín, ako je vôňa, farba, štruktúra a výživná hodnota. Popri ich využití ako konzervantov potravín a nápojov sú sorbáty dobre využiteľné aj pri stabilizácii iných druhov výrobkov, ako sú farmaceutické výrobky, kozmetické výrobky, krmivo pre domáce a hospodárske zvieratá.
Existujú tri hlavné druhy sorbátov: kyselina sorbová, sorban draselný a sorban vápenatý.
Býšť
Býšť je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 483 obyvateľov, z toho 757 mužov a 726 žien, pričom priemerný vek v obci bol 36,5 roka (muži 35,6 roka, ženy 37,4 roka).
Cesta zo Škandinávie do Grécka
thumb|Na mape sú zobrazené dve základné cesty [[Varjagovia|Varjagov: Cesta zo Škandinávie do Grécka (fialová) a Cesta zo Škandinávie do Perzie (červená). Ostatné obchodné cesty sú vyznačené oranžovou farbou.]]
Jan Hrušínský
Jan Hrušínský (* 9. jún 1955, Praha) je herec a divadelný riaditeľ, syn českého herca Rudolfa Hrušínskeho.
Život
Divadlo hrá už od detstva, po štúdiu pražského konzervatória začínal hrať v Činohernom štúdiu v Ústí nad Labem. Tu sa stretol so svojou budúcou manželkou herečkou Milušou Šplechtovou. K najlepším inscenáciám tohto obdobia patrí napr. Čechovove Tři sestry (barón Tuzenbach) v preklade Leoša Suchařípa alebo Strnisková Goldoniáda v réžii Ivana Rajmonta a Cromelinckova Vášeň jako led v réžii Jána Grosmanna. V rokoch 1984 – 1990 bol členom pražského Realistického divadla, potom pôsobil aj v Divadle Na zábradlí a pravidelne hosťoval v niekoľkých ďalších pražských divadlách, napr. V divadle V Řeznické (Kornelius Hackel – Hello Dolly, Popiel – Polská krev), v ABC (Babs – Charleyova teta, Malvolio – Večer tříkrálový, Goodbody – Jak jsem vyhrál válku), v Národnom divadle a ďalších. V roku 2004 založil pražské Divadlo Na Jezerce. O dva roky skôr Divadelní společnost Jana Hrušínského. Divadlo na Jezerce sa stalo jedným z najnavštevovanejších divadiel v Prahe a Hrušínský do neho priviedol popredných českých hercov, režisérov, výtvarníkov aj autorov, napr. Jana Třísku, Jiřinu Bohdalovou, Jiřího Macháčka, Jana Hřebejka, Jaroslava Duška, Šimona Cabana, Barboru Hrzánovou, Radka Holuba, Jiřího Hubače a Pavla Vrbu, Irenu Douskovou, Ivo Žídka, Jana Štěpánka, Janu Zbořilovou, Juraje Herze, Radka Balaše, Jozefa Cillera, Lenku Vlasákovou, Jana Kačera, Věru Kubánkovou, Lukáše Hlavicu, Arnošta Goldflama, Katarínu Bielikovou, Ivanu Brádkovou, Miroslava Vladyku, Zdeňka Zelenku, skladateľa Jana Kučeru, Ondřeje Brzobohatého a mnoho ďalších. Divadelní společnost Jana Hrušínského oslávila v roku 2012 desať rokov svojej činnosti.
Cesta zo Škandinávie do Grécka
K tejto ceste existovala aj paralelná cesta - tzv. Cesta zo Škandinávie do Perzie, - ktorá viedla cez Volgu a Kaspické more a tiež západná cesta, ktorá spájala sever s regiónom Stredozemného mora.
Známa je aj oveľa staršia verzia tejto cesty vedúca priamo z Baltského mora k Západnej Dvine a odtiaľ cez Dneper do Čierneho mora.
Význam
Zo začiatku tak ako táto cesta aj jej podobné využívali Vikingovia na svoje pustošivé nájazdy na ekonomicky a kultúrne rozvinutejšie mestá Európy a Byzantskej ríše. Neskôr sa táto cesta stala dôležitou obchodnou cestou, ktorá spájala Škandináviu (severnú Európu) a bohatú Byzantskú ríšu. Popri ceste Varjagovia kolonizovali priľahlé územia, a tak vznikli varjago-slovanské štátne útvary (kniežatstvá) vikingskej dynastie Rurikovcov v Novgorode (Rurikovo mesto, Stará Ladoga ) a neskôr aj v Smolensku a Kyjeve.
Časom význam obchodnej cesty upadol a jej definitívny koniec stanovil rozpad Kyjevskej Rusi, centralizácia krajín Škandinávie, pád Byzantskej ríše a, nakoniec, obsadenie území okolo Volgy Tatármi.
Píla (okres Žarnovica)
Polohopis
Obec leží na rozhraní Vtáčnika a Pohronského Inovca v doline Píľanského potoka.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o miestnom osídlení je z roku 1429. V roku 1534 sa písomne uvádza ako Bolyaperci. Patrila hradnému panstvu Revište, od roku 1672 časť pripadla Pavlínom z Lefantoviec. Po zrušení rehole patrila táto časť verejným základinám, časť dovtedy patriaca rodine Dóczyovcov prešla pod správu Banskej komory v Banskej Štiavnici. Obec sa skladala z osád (štálov): Abrahámov štál, Bachhübl, Bartošov štál, Bauer, Borovička, Danielovci atď. Obyvatelia sa zoberali hlavne poľnohospodárstvom a prácou v lese.
V roku 1944 bola veľká časť civilných nemeckých obyvateľov Píly mučená a zavraždená spolu s obyvateľmi Veľkého Poľa na železničnej stanici v Banskej Štiavnici. Pochovaní boli do masových hrobov na opustenom cintoríne určenom pre obete moru. Po druhej svetovej vojne boli z obce zvyšní obyvatelia nemeckej národnosti vysídlení a usadili sa tu obyvatelia z vypálených obcí.
Štefan Višňovský
Štefan Višňovský (* 10. december 1909, Banská Štiavnica – † december 1944, Kováčová) bol slovenský strojný inžinier, elektrotechnik a protifašistický bojovník.
Jeho otec Daniel Višňovský, matka Matilda rod. Schwarzová, brat Pavel Višňovský.
Životopis
Študoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici, elektrotechnické a strojné inžinierstvo na ČVUT v Prahe. V roku 1936 absolvoval a dosiahol titul Ing.. Počas štúdia sa zúčastnil študijného pobytu v Lipsku. Pôsobil ako technický úradník štátnych železníc vo Zvolene, zaoberal sa otázkami elektrifikácii slovenských železníc a vypracoval návrh jej postupnej realizácie. Účastník protifašistického odboja, zapojil sa do príprav SNP v okolí Zvolena, počas neho člen SNR, od 1. september 1944 povereník pre dopravu a verejné práce. Po ústupe SNP do hôr sa ukrýval v oblasti Kališťa, neskôr v Banskej Bystrici. Koncom decembra bol zatknutý príslušníkmi Pohotovostných oddielov Hlinkovej gardy vo Zvolene, popravený bol pri Kováčovej. Na jeho počesť sa od 1947 organizuje vo Zvolene Memoriál v pästiarstve. náhľad|vpravo|Pamätná tabuľa na rodnom dome v B. Štiavnici
Ľubomír Titl
Ľubomír Titl (* 27. máj 1929, Bratislava† 28. január 2018) bol slovenský architekt, ktorý patril k významným slovenským architektom 20. storočia. Pre jeho tvorbu je príznačná jednoduchosť a elegancia. Jeho tvorbu môžeme zaradiť do obdobia neskorej moderny.
Štúdium
Ľubomír Titl po ukončení stredoškolského vzdelania nastúpil v roku 1948 bez prijímacích pohovorov na odbor architektúry na Stavebnej fakulte v Bratislave. Na fakulte študoval do roku 1952. Veľký vplyv na formovanie jeho architektonického cítenia mali profesori Emil Belluš, Vladimír Karfík, Jan E. Koula, Karel Hannauer, Emanuel Hruška, Alfréd Piffl, Jozef Chrobák a Eugen Kramár. Štúdium ukončil v roku 1952.
V roku 1953 začína študovať na Akadémií výtvarných umení v Prahe u profesora Fragnera. Študoval spolu s Jirkom Náhlikom, Iľjom Skočekom a Ferdinandom Končekom. Tu v prof. zbore pôsobili veľké kapacity ako Vladimír Sychra, V. V. Štech, Otakar Nejedlý, Ladislav Žák. Už počas štúdia sa Ľ. Titl aktívne zapájal do rôznych súťaží. Štúdium malo veľký význam pre jeho ďalšie pôsobenie v odbore architektúry.
Práca
Ľubomíra Titla štúdium v Prahe spojilo s architektmi Ferdinandom Končekom a Iľja Skočekom. Spoločne pracovali od roku 1957 v Stavoprojekte v Bratislave, neskôr do roku 1990 ako spoločníci v Združení projektových ateliérov Zväzu slovenských architektov. Zúčastnili sa na mnohých súťažiach a projektoch, ktoré priniesli i výsledky v podobne mnohých realizácií. V rokoch 19941996 pôsobil ako dekan Fakulty architektúry STU v Bratislave.
Projekty a realizácie
náhľad|[[Študentský domov Jura Hronca (1960 – 1967)]] (1969 - projekt, 1972 - realizácia) Stavba sa nachádza v mestskej časti Ružinov a patrí k výrazným stavbám tejto lokality vďaka stvárneniu priečelia.
Steyr-vidiek
Steyr-vidiek je okres v rakúskej spolkovej krajine Horné Rakúsko. Má rozlohu, žije tu 58 779 obyvateľov (2010) a jeho sídlom je mesto Steyr, ktoré však nie je súčasťou okresu.
Saint-Victoret
Saint-Victoret je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bouches-du-Rhône, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 6514 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bernécourt
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Časy (obec)
Časy sú obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 228 obyvateľov, z toho 117 mužov a 111 žien, pričom priemerný vek v obci bol 36,2 roka (muži 34,1 roka, ženy 38,4 roka).
Bernécourt
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bergholtzzell
Bergholtzzell je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jojo Moyes
Jojo Moyes alebo Jojo Moyesová, vlastným menom Pauline Sara Jo Moyes Arthur, (* 4. august 1969, Londýn, Anglicko) je britská novinárka a spisovateľka. Je jednou z mála spisovateľov, ktorí vyhrali dvakrát cenu za romantický román roka Romantic Novel of the Year Award. Jej knihy boli preložené do jedenástich jazykov.
Biografia
Žije na farme v Saffron Walden, v Essexe s manželom Charlesom Arthurom, s ktorým má tri deti.
Mali Krušlynci
Mali Krušlynci je dedina (село) na Ukrajine vo Vinnyckom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 1684 obyvateľov.
Kristýna Hrušínská
Kristýna Hrušínská (* 5. marec 1985, Praha) je česká herečka. Vyštudovala Strednú odbornú školu cestovného ruchu, odbor sprievodcovstvo. Jej korene, ktoré siahajú do hereckej rodiny, ju však zmohli a Kristýna urobila skúšky na DAMU. Teraz hosťuje v činohre Národného divadla a jej domovským divadlom je Divadlo Na Jezerce.
Ján Lipiansky
Klubový hokej
Ján Lipiansky je rodák z Bratislavy, vyrastal v Rači a s hokejom začínal ako osemročný v Slovane Bratislava. V tomto klube absolvoval premiéru medzi seniormi ešte vo federálnej súťaži v ročníku 1992/ 93. Do NHL bol draftovaný v roku 1994 tímom Philadelphia Flyers v 11. kole z 270. miesta. V ročníku 1994/95 pôsobil krátko v zámorskej AHL. Neskôr hrával aj v českej extralige (HC Karlovy Vary), fínskej SM-liige a nemeckej DEL.
Sezóny 2005/06, 2006/07 odohral v mužstve HC Košice s číslom dresu 19. Pred nasledujúcim ročníkom podpísal kontrakt s HK Ardo Nitra. V októbri však prestal s klubom trénovať, čo zdôvodnil tým, že mu neprichádza plat. Podal žiadosť na arbitrážnu komisiu SZĽH o vyslovenie neplatnosti zmluvy z dôvodu omeškania finančných platieb, tá rozhodla v jeho prospech a upresnila, že od 30. októbra sa stal voľným hráčom. Lipiansky následne uzavrel zmluvu s HKm Zvolen. Šéf predstavenstva nitrianskeho mužstva Ján Plandora uviedol, že klub podá celú záležitosť na civilný súd. Vo Zvolene bol kapitánom klubu.
21. novembra 2008 prestúpil do konkurenčného klubu HC Slovan Bratislava, ktorého bol odchovancom. V roku 2010 predĺžil zmluvu na ďalší rok, generálny manažér Slovana ho označil za dôležitú súčasť mužstva. V tomto klube ostal aj počas jeho pôsobenia v KHL.
Reprezentácia
V roku 1992 sa zúčastnil za tím Česko-Slovenska ME juniorov, o dva roky bol členom slovenského výberu na MS juniorov.
V roku 1999 bol nominovaný na svetový šampionát, spolu v slovenskej reprezentácii odohral 31 zápasov, strelil 6 gólov.
Rák (priezvisko)
Rák je maďarské priezvisko s významom rak. Na Slovensku je najčastejšie v Horných Salibách (okres Galanta) a v Kameníne (okres Nové Zámky).
Známi nositelia
Pozri v článku Rák.
Jozef Sivák (politik)
Jozef Sivák (* 14. január 1886, Bobrovec – † 27. január 1959, Bratislava ) bol slovenský politik, pedagóg, spisovateľ a novinár. Bol členom HSĽS-SSNJ, kde však patril k umiernenému krídlu. Napriek tomu presadzoval autonómiu Slovenska. Už v čase vyhlásenia autonómie Slovenska sa stal ministrom školstva a národnej osvety. Od 9. marca 1939 do 11. marca 1939 bol predsedom vlády autonómneho Slovenska, pričom v tomto čase bol súčasne ministrom všetkých rezortov okrem financií. Za svoju činnosť z obdobia Slovenského štátu bol po druhej svetovej vojne odsúdený na dva roky väzenia.
Pseudonym: Trávnický, Anica Jaroslavská.
Životopis
Koncom roka 1938 sa stal poslancom slovenského autonómneho snemu a od marca 1939 aj poslancom snemu Slovenskej republiky. V januári 1939 sa stal ministrom školstva a národnej osvety v tretej slovenskej autonómnej vláde. 9. marca 1939 ho česko-slovenský prezident Emil Hácha vymenoval za predsedu slovenskej autonómnej vlády a okrem ministra financií aj ministrom všetkých rezortov. V tom čase sa zdržiaval v Ríme na slávnostnej korunovácii pápeža Pia XII. Keď sa dozvedel o menovaní, odmietol funkcie prevziať. 11. marca 1939 bol menovaný ministrom školstva a národnej osvety v poslednej autonómnej vláde a túto funkciu zastával aj po vzniku samostatnej Slovenskej republiky. Počas jeho pôsobenia vo funkcii ministra školstva bolo vydaných viac ako 4 000 kníh a prvý raz sa začala tvoriť vlastná slovenská filmová produkcia. Jeho zásluhou sa sa do vyučovacieho procesu nedostala ideológia Nemeckého národného socializmu. Ako minister sa zasadil o zotrvanie niektorých českých profesorov na Slovenskej univerzite. Mal vplyv na vzniku Slovenskej akadémie vied a umení, predchodkyne Slovenskej akadémie vied. Bol odporcom deportácií Židov zo Slovenska a bol odhodlaný na protest odstúpiť z postu ministra. Nakoniec odstúpil až 5. septembra 1944 na znak nesúhlasu s pozvaním nemeckých vojsk na potlačenie SNP.
Písal články a básne, ktoré uverejňoval v novinách a časopisoch. Prispieval do Slováka, Národných novín, Slovenských pohľadov a Živeny. V druhej polovici dvadsiatych rokov pracoval aj ako redaktor Slováka. Počas svojho pôsobenia v Prievidzi sa venoval písaniu slovenských učebníc pre školy. V Prievidzi pomáhal zakladať miestny odbor Matice slovenskej, Muzeálny spolok hornej Nitry a Združenie priateľov Prievidze. Spoluzakladal regionálne noviny Náš kraj. Mal tiež zásluhu na výstavbe novej budovy gymnázia a Okresnej sociálnej zdravotnej stanice v Prievidzi.
Turčok (rozlišovacia stránka)
Turčok môže byť:
Pracovná sila
Pracovná sila môže byť:
Veľký zelený múr
thumb|Satelitná snímka zobrazujúca púštnu búrku na východe [[Čína|Číny]] thumb|Púštna búrka v Pekingu v roku 2006 Veľký zelený múr, tiež známy pod menom Zelený čínsky múr bude les s umelo vysadenými stromami v Číne na zabránenie rozširovania púšte Gobi. Plánuje sa, že by mal byť dokončený okolo roku 2074 a mal by mať dĺžku.
Účinky púšte Gobi
Čína každoročne príde o pastvín kvôli rozširovaniu sa púšte Gobi. Táto strata poľnohospodárskej pôdy spôsobuje každý rok stratu 50 miliárd USD pre čínsku ekonomiku. Púštne búrky, ktoré boli kedysi raritou, sa ťahajú celou Čínou a môžu spôsobiť ďalšie škody čínskej poľnohospodárskej ekonomike.
Prerušenia
Erózia pôdy a prebytočné hospodárenie zastavilo na mnohých miestach projekt. Vzrastajúce znečisťovanie Číny tiež oslabilo pôdu tak, že už je nepoužiteľná.
Korupcia a nedostatok fondov plán tiež prerušili. Čínska ekonomika, ktorá je dosť nestabilná, stále dokáže dostatočne financovať túto operáciu.
Urfahr-okolie
Urfahr-okolie je okres v rakúskej spolkovej krajine Horné Rakúsko. Má rozlohu, žije tu 80 782 obyvateľov (2010) a sídlom okresu je mesto Linec, mestská časť Urfahr. Je to jediný rakúsky okres, ktorý nie je pomenovaný podľa okresného mesta.
Ľudovít Višňovský
Ľudovít Višňovský (* 15. júl 1939, Zombor) je slovenský vysokoškolský pedagóg.
Orovnica
Orovnica je obec na Slovensku v okrese Žarnovica.
Ľudovít Višňovský
Životopis
Od roku 1961 pôsobí na Pedagogickom inštitúte v Banskej Bystrici (v súčasnosti Pedagogická fakulta UMB v Banskej Bystrici) ako asistent, odborný asistent, docent a profesor na Katedre pedagogiky. Prednáša metodológiu pedagogiky, teóriu výchovy a teóriu rodinnej výchovy. Vo svojej publikačnej činnosti sa zameriava na problém teórie výchovy, pedagogickej metodológie, pedeutológie, teórie rodinnej výchovy a výchovy k manželstvu a rodičovstvu. Na PF UMB v Banskej Bystrici vykonával funkciu vedúceho katedry (1975-1980), prodekana (1980-1983 a 1996-1998), dekana (1983-1990). Od roku 1998 je opäť dekanom. Je členom Slovenskej pedagogickej spoločnosti pri SAV, Slovenskej spoločnosti pre plánované rodičovstvo a výchovu k rodičovstvu a členom Vedeckého kolégia pre pedagogiku a psychológiu. Je autorom a spoluautorom monografickej a učebnicovej literatúry, publikoval vedecké a odborné štúdie, vedecko-populárne články v časopisoch a zborníkoch doma aj v zahraničí.
Orovnica
Polohopis
Najvyšší bod chotáru obce je vrch zvaný Čaračín a najnižším bodom je breh rieky Hron  Humná.
Rozloha chotáru obce je a je z veľkej časti porastený dubovými a bukovými lesmi.
Externé odkazy
náhľad|273x273bod|Vrchol najvyššieho bodu obce Čaračín
Saintes-Maries-de-la-Mer (obec)
Saintes-Maries-de-la-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bouches-du-Rhône, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 2308 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bernwiller
Bernwiller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Železničná stanica Hegyeshalom
Železničná stanica Hegyeshalom je hlavná železničná stanica v maďarskej obci Hegyeshalom. Železničná doprava v obci začala 24. decembra 1855, keď bola odovzdaná 78 km dlhá železničná trať medzi mestami Győr a Bruck an der Leitha.
Iné projekty
náhľad|vľavo|Staničná budova
Hydraulický pohon
Hydraulika alebo hydraulický pohon je systém pohonu založený na tlakovej energii a fyzikálnej nestlačiteľnosti kvapaliny.
V pomere veľkosti komponentov k prenášanému výkonu patrí medzi najvýkonnejšie a najpresnejšie. Medzi výhody patrí jednoduchosť mechanizmov, vysoká sila a presnosť pri malých rozmeroch, možnosť prenosu energie pružnými členmi, variovanie výkonu s malými stratami a vysokou účinnosťou. Medzi nevýhody takéhoto typu pohonu patrí drahá prevádzka a údržba, výkonové straty teplom, hroziaci únik kvapalín pri mechanickej poruche (môže znečistiť životné prostredie).
Jej základom je Pascalov zákon.
Využitie
Hydraulické valce sa využívajú tam, kde potrebujeme veľkú silu, a vysokú presnosť polohovania (priama úmernosť medzi vysunutím valca a objemom hydraulického média) napr.
Komponenty
thumb|Schéma hydraulického pohonu Skladá sa z
Valce
Toto je hlavný prvok hydrauliky. Vykonáva lineárny pohyb, v závislosti od objemu vtlačenej kvapaliny.
thumb|Hydraulický valec
Opis obrázka:
Druhy hydraulických valcov:
Hadice
Rozvádzajú tlak k hydraulickým valcom. Tlakové hadice sú zväčša gumené, spevnené oceľovým kordom, ukončené nalisovanou koncovkou so závitom. Hadice majú definovaný nominálny tlak, a maximálny ohyb.
Médium
Ako médium sa obvykle používa hydraulický olej, alebo kvapaliny na alkoholovej báze. Parametrom je nízka stlačiteľnosť, malá objemovo-tepelná rozťažnosť, nehorľavosť, antikorózne vlastnosti, viskozita, objemová hmotnosť.
Čerpadlo (pumpa)
Dodáva tlak do hydraulických valcov. Poháňaná býva elektromotorom alebo spaľovacím motorom. Podľa typu konštrukcie poznáme:
Zubové čerpadlo|thumb
Zubové čerpadlo
Patrí medzi najbežnejšie druhy čerpadiel. Pre čerpanie využíva priestor medzizubovej medzery ozubeného kolesa, z ktorého je kvapalina vytlačená zapadajúcim zubom protiľahlého kolesa. Ozubené kolesá po obvodove a čelných stranách tesne priliehajú na skriňu čerpadla.
Výhody:
Pandaros
Pandarus môže byť aj:
Hydraulický pohon
Zubové čerpadlo
Nevýhody:
Použitie:
Axiálna
Piesty sú uložené axiálne s hriadeľom. Konštrukcia je takto robustnejšia a lacnejšia na údržbu. Prenos tlaku je plynulý. V súčasnosti je to najbežnejšia konštrukcia.
Radiálna
Základný rozdiel oproti axiálnej je, že piesty sú radiálne k hriadeľu.
Kvapalina je nasávaná a tlačená piestami (môžu byť veľmi tenké), poháňané vačkou. Každý piest potrebuje spätné klapky, na nasávacej a výtlačnej strane. Radiálne čerpadlá sú konštrukčne náročnejšie, drahšie a náročnejšie na údržbu.
Dimenzovanie výkonu
Výkon pumpy sa dimenzuje podľa:
Uvažujú sa naraz všetky už uvedené parametre.
Ventily
Ventily poznáme:
Schéma Y-Ventilu|thumb
Y-Ventil v prevádzke
Ako je na obrázku nakreslené, posúvaním rozdeľovača sa prepína medzi výstupom YA a YB. Y-ventil má v sebe aj rektifikátory RA a RB na odvod jalového oleja (modrá farba), t. j. oleja, ktorý z valca musí odtiecť (inak by nemohol pracovať). RA a RB bývajú obyčajne spojené dokopy a sú napojené na zbernú nádrž.
thumb|Schéma Y-Ventilu
Rozdeľovač nemusí byť len posuvný, ale aj diskový rotačný.
Ak nemáme akumulátor tlaku, tak sa jalový olej musí odstrániť ešte pred činným olejom (červená farba). Vtedy sa rektifikátory musia zapnúť ešte predtým, ináč by sme preťažili hadice.
Akumulátor
Akumuluje prebytok tlaku, a keď je málo tlaku, dodáva tlak do hydrauliky. Je to veľmi užitočná vec, ktorá chráni hadice pred preťažením.
Princíp činnosti je taký, že keď prebytok tlaku v hadiciach nemá kam ísť, tak ide do akumulátora (na obrázku). Tam sa, keď stúpa tlak, lopta stláča. Lopta je z veľmi pevnej gumy, ktorá okrem tlaku musí vydržať aj veľké prehrievanie.
Väčšinou býva tlak vzduchu v lopte ešte regulovaný (dofukovaný/vyfukovaný) a vtedy je prevádzka veľmi hladká a vôbec netrhá.
Zberná nádrž
Tu je olej ktorý pumpa čerpá do valcov a sem sa vracia jalový olej.
Činný olej
Olej, ktorý koná prácu
Jalový olej
Olej ktorý už dopracoval a musí byť z valcov odčerpaný.
Rektifikátor
Zariadenie na odvod jalového oleja do zbernej nádrže. V súčasnosti býva zabudovaný priamo vo ventiloch.
Činná plocha valca
Plocha piestu kolmá na os pohybu na ktorú tlačí olej pri práci. Aj keby nebola plochá ale napr vypuklá, ráta sa len tá plocha ktorá robí posun.
Čeperka
Čeperka je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 980 obyvateľov, z toho 479 mužov a 501 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,7 roka (muži 42,0 roka, ženy 41,4 roka).
Karelčina
Fínski jazykovedci v minulosti a sovietske úrady do perestrojky považovali karelčinu za nárečie fínčiny.
Jedna spisovná karelčina neexistuje, každý autor píše vo svojom nárečí. Píše sa upravenou latinkou používanou pre fínčinu. Je blízko príbuzná s fínčinou, ale vzájomne zrozumiteľná je s ňou len čiastočne. Od fínčiny sa odlišuje dôležitými zmenami vo fonológii a neprítomnosťou vplyvov modernej fínčiny z 19. a 20. storočia.
Karelčina sa delí na nárečia:
Za súčasť karelčiny sa niekedy považujú tieto jazyky:
Pamätník a pamätné miesto Slovenského národného povstania v Nemeckej
náhľad|Zvyšky vápennej pece a pamätná izba Pamätník a pamätné miesto Slovenského národného povstania v Nemeckej (iné názvy: Pamätník umučeným, Pamätník umučeným obetiam v Slovenskom národnom povstaní, Pamätník „Plameň“, Pamätník obetiam fašizmu v Nemeckej ) sú národné kultúrne pamiatky zapísané Ústrednom zozname pamiatkového fondu pod číslami 160/1 a 160/2, ktoré sa nachádzajú v obci Nemecká v okrese Brezno pri hlavnej ceste vedúcej z Banskej Bystrice do Nemeckej. Za národnú kultúrnu pamiatku boli objekty vyhlásené 26. júna 1963.
Na mieste dnešného pamätného miesta stála továreň na výrobu vápna, tzv. vápenka. V dňoch od 4. do 11. januára 1945 tu uskutočnila nemecká nacistická jednotka Einsatzkommando 14 v spolupráci so slovenskými Pohotovostnými oddielmi Hlinkovej gardy masové popravy stoviek obetí. Miesto sa nachádza v Ráztockej doline a popravy sa tu uskutočňovali tajne, tak aby ich občania Nemeckej nespozorovali. Bol to jeden z najväčších vojnových zločinov spáchaných na území Slovenska (pozri aj súvisiaci Masaker v Kremničke pri Banskej Bystrici, kde popravili v priebehu 5 mesiacov 747 obetí).
Obete
Celkovo bolo počas niekoľkých dní zavraždených od 450 do 900 ľudí, pričom väčšina súčasných historikov sa prikláňa skôr ku spodnej hranici vyčíslenia zavraždených. Presný počet ľudí, ktorí tu prišli o život, sa však nedá určiť – mnohí z nich totiž neboli zaevidovaní v žiadnych spisoch, boli popravení bez súdu a navyše sa popol z vápenky a ostatky zo spálených tiel vyhadzoval priamo do rieky Hron, čo znemožnilo akúkoľvek dodatočnú identifikáciu tiel. Medzi zavraždenými boli nielen rasovo a nábožensky prenasledované osoby (t.j. Židia a Rómovia), ale aj slovenskí a zahraniční partizáni (okrem Slovákov aj Česi, Rusi, Francúzi, členovia americkej vojenskej misie, či rumunská študentka), odporcovia fašizmu a tiež tí, ktorí pomáhali týmto ľuďom, príp. ďalšie podozrivé osoby. Obeťami boli nielen muži a ženy, ale aj deti (podľa niektorých zdrojov, najmladšie dieťa, ktoré tu zahynulo, malo len 8 týždňov).
Priebeh
Rozhodnutie o masových popravách vydali nemeckí dôstojníci SS z tzv. Einsatzkommanda 14 spolu s poverencami slovenského štábu, ktorý vtedy v Banskej Bystrici tvorili Anton Longauer veliteľ POHG Banská Bystrica, Ján Ďurčanský ako akýsi poverenec a Vojtech Košovský ako jeho zástupca. O celej akcii bol upovedomený i veliteľ HG Otomar Kubala.
Vykonávaním akcie boli poverení členovia Einsatzkommanda 14 pod velením SS-Obersturmführera Kurta Deffnera a členovia 40-člennej čaty Pohotovostného oddielu Hlinkovej gardy (skrátene POHG) z Považskej Bystrice pod velením Vojtecha Horu. Vykonávatelia popráv svoje obete najskôr strelili do zadnej časti hlavy a ich telá následne zhodili do vápennej pece, pričom sa neraz stalo, že obete po výstrele nezomreli a do vriaceho vápna ich teda zhodili za živa. Vápenku si ako miesto popráv vybrali z toho dôvodu, aby zakryli svoje činy. Vápenka dokonca dostala svojho času prívlastok „47. pec Osvienčimu“.
Páchatelia a súd
Hoci snaha nacistov o utajenie zločinu bola neúspešná, krátko po vojne sa postarali aspoň o sťažovanie potrestania mnohých vinníkov masakru. Pre nedostatok dôkazov totiž bolo prerušené stíhanie mnohých členov POHG, prípadne sa ani nezačalo kvôli nemožnosti zidentifikovania páchateľov. Ak aj nejaký členovia POHG retribučný mi súdmi okresnými ľudovými súdmi v rokoch 1945 – 1947 odsúdení boli, tak v drvivej väčšine dostali len neveľké tresty odňatia slobody. Kvôli nedostatku informácií sa v tej dobe malo v prevažnej miere za to, že pri veľkých nacistických masakroch na Slovensku vraždili takmer výlučne Nemci.
Najvyššie postaveným a najprísnejšie odsúdeným (z desať rokov odsedel 4) Slovákom v týchto povojnových retribučných súdoch bol Leon Bunta, zástupca veliteľa čaty POHG Považská Bystrica. (Väčšina Buntových nadriadených po roku 1945 emigrovala na Západ a trestnoprávnemu stíhaniu sa tak vyhli.) Viacero gardistov sa pred súdom za ten istý čin zodpovedali aj druhýkrát  v rámci politicky motivovaného procesu roku 1958. Až trinásť rokov po vojne, v roku 1958 v Banskej Bystrici a Bratislave začal veľký procesu s viacerými členmi POHG. Počas procesu vyšli najavo mnohé detailné informácie o masakrách v Kremničke a Nemeckej a na jeho konci v apríli 1958 bolo v súvislosti s Nemeckou časť obvinených členov považskobystrickej POHG odsúdených na vysoké tresty odňatia slobody v trvaní od 13 do 25 rokov. Okrem toho štyrom obvineným – zástupcovi veliteľa Leonovi Buntovi, M. Spišiakovi, J. Knapekovi a J. Rojkovi – vymeral krajský súd v Bratislave trest smrti. Odsúdených na absolútny trest popravili 14. júla 1958. V tom istom roku vyrástol v Ráztockej doline pri Nemeckej pomník pripomínajúci plameň pece.
Viacero spoluzodpovedných za masaker v Nemeckej však ušlo do zahraničia a pred súd sa nikdy nedostali, vrátane veliteľa Vojtecha Horu, Jána Ďurčanského či Vojtecha Košovského. Trestu sa vyhli aj mnohí nemeckí nacisti z Einsatzkommanda 14.
Pamätník
Po vojne bola vápenka (resp. jej časť, ktorá nebola zničená) zreštaurovaná a vytvorili z nej pietnej miesto, ktoré má pripomínať tragické udalosti, ktoré sa na jej pôde odohrali.
V roku 1958 pristavili vedľa vápenky pamätník, ktorý pozostáva z dvoch častí – zo sochy pripomínajúcej plameň pece a pred ním je socha kľačiacej ženy s rozpaženými rukami. Autorom sochy plameňa je akademický sochár Alexander Vika a vyrobená je z bieleho cementu a mramorovej drte, jej výška je. Na pamätníku spolupracovali aj M. Beluš, E. Stančík a A. Bél. Socha kľačiacej ženy je z dielne akademickej sochárky Kláry Patakiovej, vyrobená je z bronzu a jej výška je približne. K pamätníku však pribudla až dodatočne v roku 1961. V roku 2001 sochu ženy vážne poškodili vandali, ktorí sa ju pokúšali odtiahnuť do zberných surovín. O jej opravu sa postaral akademický sochár Ján Filo.
O štyri roky neskôr, v roku 1962, tu vznikla aj pamätná izba, ktorá je od roku 2002 v správe Múzea Slovenského národného povstania a nachádza sa v nej stála expozícia venovaná udalostiam z roku 1945 a pamiatke obetí. Expozícia pozostáva z informačných tabúľ, ktoré popisujú masové popravy nielen v Nemeckej, ale aj v ďalších obciach na Slovensku, nachádzajú sa tam aj predmety, ktoré patrili zavraždeným obetiam. Súčasťou výstavy je aj premietanie filmu – autentických záberov z odkrývania masových hroboch v povojnových rokoch.
Na stene pamätného múru vedľa pece na vápno sa nachádza nápis Pamätník Nemecká. Podľa pamätníkov sa tam však v minulosti nachádzal aj jeden verš z Kostrovej básne:
Berrwiller
Berrwiller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čepí
Čepí je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 418 obyvateľov, z toho 217 mužov a 201 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,6 roka (muži 36,8 roka, ženy 40,5 roka).
Tremolit
Charakteristika
Tento minerál sa vyskytuje vo forme dlhých steblovitých kryštálov, ktoré bývajú niekedy zdvojčatené. Často vytvára aj stĺpcovité, vláknité a ihlicovité agregáty, prípadne má celistvý alebo zrnitý habitus. Býva bezfarebný, biely, sivý, zelený, ružový alebo hnedý; vryp má biely. Tremolit je priehľadný až priesvitný a vyznačuje sa skleným leskom. Patrí do jedného radu s aktinolitom.
Vznik
Vzniká v kontaktne premenených dolomitoch a serpentinitoch.
Poznávanie
Tremolit je nerozpustný v kyselinách.
Výskyty na Slovensku
Kremnica (pri Žiari nad Hronom), Žiar nad Hronom, Banská Štiavnica, Breznička.
Pod Ruským
Pod Ruským je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Poloniny.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Stakčín v okrese Snina v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1988 na rozlohe 11,1412 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Je súčasťou Národného parku Poloniny. Na území rezervácie platí 4. stupeň ochrany.
Predmetom ochrany sú: ''Vzácne a ohrozené lúčne spoločenstvá Bukovských vrchov. Ležia na riečnej terase Cirochy, pozemky na flyšovom nepriepustnom podloží sú lokálne celoročne zamokrené. Rastlinné druhy mokradí, vzácne vstavačovité, bohatstvo fauny.''
Gina Lollobrigida
Gina Lollobrigida, vlastným menom Luigina Lollobrigida (* 4. júl 1927, Subiaco – † 16. január 2023, Rím ) bola talianska herečka.
Patrila k najpopulárnejším európskym herečkám 50. a 60. rokov. Venovala sa tiež maľovaniu, sochárstvu a fotografovaniu.
Bertrambois
Bertrambois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Negácia (logika)
Negácia (z lat.) je logické prevrátenie hodnoty alebo výroku. Označuje sa znakom \neg alebo apostrofom za výrokom '. Ak máme výrok A, potom negácia výroku A môže vyzerať takto \neg A alebo A '.
Negácia výroku
Negácia výroku A je výrok, ktorý vytvoríme popretím pravdivosti daného výroku pomocou logickej spojky „nie“ alebo „nie je pravda, že“.
Pravdivostná hodnota negácie výroku A je opačná ako pravdivostná hodnota výroku A.
David Livingstone
David Livingstone (* 19. marec 1813 – † 1. máj 1873) bol škótsky cestovateľ a misionár. Preskúmal rozsiahle časti Afriky a objavil Viktóriine vodopády. V roku 1866 sa vydal hľadať prameň rieky Níl, nikdy sa mu to však nepodarilo. Urobil veľa aj pre skoncovanie s obchodovaním s otrokmi.
Detstvo a mladosť
David Livingstone sa narodil 19. marca 1813 v meste Blantyre, v oblasti Lanarkshire v Škótsku. Bol druhým zo siedmich detí, ktoré sa narodili Neilovi Livingstonovi (1788-1856) a jeho manželke Agnes Hunter (1782-1865). Podobne ako ďalší Livingstonovci, David bol v desiatich rokoch zamestnaný v továrni na bavlnu H. Monteith & Co. David a jeho brat John pracovali dvanásť hodín denne pri obsluhe spriadacích strojov.
Livingstoneov otec Neil bol veľmi oddaný svojej viere, učiteľ v nedeľnej škole a abstinent, ktorý na svojich cestách ako podomový predajca čaju tiež rozdával kresťanské letáky. Značne sa zaujímal o teológiu, cestovanie a misijné podniky. Tieto záujmy preniesol aj na mladého Davida, z ktorého sa stal vášnivý čitateľ. Navyše obľuboval potulky krajinou a zbieranie živočíšnych, rastlinných a geologických vzoriek v miestnych vápencových lomoch. Davidov hlboký záujem o prírodu a vedu ho napriek otcovmu dôrazu na teológiu doviedol k skúmaniu vzťahov medzi náboženstvom a vedou. V tomto smere ho pravdepodobne najvýraznejšie ovplyvnila práca Philosophy of a Future State Thomasa Dicka.
Po prečítaní Gützlaffovej výzvy pre lekárskych misionárov z Číny v roku 1834, začal šetriť peniaze a v roku 1836 nastúpil na Anderson's College (dnes University of Strathclyde) v Glasgow, popri čom navštevoval prednášky z Gréčtiny a teológie na University of Glasgow. Navštevoval tiež bohoslovecké prednášky, ktoré viedol Wardlaw - toho času vodca intenzívnej kampane proti otroctvu. V štúdiu pokračoval v Londýne na Charing Cross Hospital Medical School (v rokoch 1838 - 1840), kde medzi jeho navštevované kurzy patrila lekárska prax, pôrodníctvo a botanika. Tiež podstúpil misionársku prípravu pod záštitou London Missionary Society.
Livingstone dúfal, že sa dostane do Číny ako misionár, tieto plány ale znemožnila prvá ópiová vojna. V roku 1840, počas svojich lekárskych štúdií v Londýne, stretol misionára Roberta Moffata, ktorý bol práve na dovolenke z Kuruman, predsunutej misie v Južnej Afrike, severne od rieky Orange. Nadšený Moffatovou víziou rozšíriť misijnú prácu na sever, Livingstone zameral svoje ambície na Južnú Afriku.
Pôsobenie v južnej a strednej Afrike
Po tom, ako Livingstonova pôvodná juhoafrická misia, Kolobeng musela byť uzavretá z dôvodu sucha, vydával sa v období 1852-1856 na výpravy smerom na sever. Bol prvým Európanom, ktorý videl vodopády Mosi-oa-Tunya ("dym, ktorý hrmí"), ktoré následne premenoval na Viktóriine vodopády podľa svojej panovníčky. Livingstone bol tiež jedným z prvých západných cestovateľov, ktorý podnikol transkontinentálny prechod Afriky z Luanda na pobreží Atlantiku po Quelimane pri ústí Zambezi.
Livingstone cestoval s pomerne nepočetnou skupinou nosičov, zásoby nakupoval počas cesty. Hlásal kresťanstvo, ale nevnucoval ho v prípade nezáujmu. Spolu s dobrými vyjednávacími schopnosťami mu tento prístup na rozdiel od iných súdobých výprav zaistil dobré vzťahy s kmeňmi, ktorých územie prekračoval. Livingstone chcel v duchu svojho motta "Kresťanstvo, Obchod a Civilizácia" premeniť rieku Zambezi na obchodný koridor. S cieľom získať podporu pre tieto snahy sa vracia do Británie, kde tiež vydáva knihu o svojich cestách. Odstupuje z London Missionary Society, kde mu vyčítali objaviteľstvo na úkor evanjelizácie. S pomocou podpory prezidenta Royal Geographical Society je Livingstone vymenovaný za kráľovského konzula pre východné pobrežie Afriky
Expedícia na Zambezi
Britská vláda súhlasila s financovaním výpravy a Livingstone sa vrátil do Afriky ako hlava expedície s cieľom skúmať prírodné zdroje juhovýchodnej Afriky a otvoriť rieku Zambezi pre lodnú dopravu. Bohužiaľ sa ukázalo, že tok je úplne nepriechodný pre lode kvôli perejám Cahora Bassa, ktoré Livingstone na svojich skorších cestách neobjavil. Expedícia trvala od marca 1858 až do polovice roka 1864. Členovia expedície zaznamenali, že Livingstone bol neobratný vodca, neschopný riadiť tak rozsiahly projekt. Údajne bol tiež mlčanlivý, autoritársky, náladový a netoleroval kritiku.
Expedícia ako prvá dosiahla jazero Malawi a preskúmala ho v nedostačujúcom člne. V roku 1862 sa vrátili k pobrežiu a čakali na príchod parného člna špeciálne navrhnutého tak, aby sa mohol na jazere plaviť. Spoločne s loďou prišla aj Livingstonova manželka Mary, dcéra Roberta Moffata, avšak 27. apríla 1862 umrela na maláriu. Livingstone vo výprave pokračoval, no pokusy o splav rieky Ruvuma zlyhali z dôvodu neustáleho zanášania vodných kolies. Livingstonea asistenti postupne opúšťali alebo umierali. Nakoniec sa v roku 1864 vracia do Londýna, po tom ako vláda expedíciu pre pretrvávajúce neúspechy odvolala. Livingstone bol v dobovej tlači ostro kritizovaný, čo mu značne sťažilo financovanie ďalších prieskumov v Afrike. Avšak John Kirk, Charles Meller a Richard Thornton priniesli rozsiahly botanický, geologický a etnografický materiál.
Hľadanie prameňa rieky Níl
Rok 1869 zastihol Livingstonea v chatrnom stave. Bol zachránený arabskými obchodníkmi, ktorí mu dali lieky a odniesli ho na svoje stanovište. V marci 1869 Livingstone trpel zápalom pľúc. Prišiel do Ujiji, osady na východnom pobreží jazera Tanganika, kde zistil že mu ukradli zásoby. Dostal choleru a tropické vredy na nohách, bol nútený spoľahnúť sa na otrokárov, aby ho dostali do Bambarou, kde ho zastihlo obdobie dažďov. Podľa Livingstoneovho denníka bol 15. júla 1871 v meste Nyangwe na brehu rieky Lualaba svedkom masakru asi 400 Afričanov otrokármi. Táto udalosť ním otriasla, rozhodol sa ukončiť cestu za prameňom Nílu a 23. októbra 1871 sa vracia do Ujiji.
Prínos pre geografiu
Hoci Livingstone sa ohľadom Nílu mýlil, objavil pre západnú vedu mnoho geografických prvkov, okrem spomenutých Viktóriiných vodopádov sú to jazerá Ngami, Malawi, a Bangweulu. Doplnil údaje o jazerách Tanganika, a Mweru a zmapoval priebeh mnohých riek, najmä horné Zambezi.
Posledné roky života
Ku koncu života bol Livingstone často chorý, a úplne stratil kontakt s domovom. 10. novembra 1871 za ním prišiel Henry Morton Stanley s úlohou priviesť ho do vlasti. Napriek naliehaniu bol Livingstone rozhodnutý dokončiť misiu v Afrike, jeho úsudok bol už pravdepodobne ovplyvnený dlhou chorobou. David Livingstone zomrel v dedine Ilala juhovýchodne od jazera Bangweulu v súčasnej Zambii 1. mája 1873.
Litovčina
náhľad|vpravo|Rozšírenie litovčiny
Litovčina je jazyk z indoeurópskej rodiny z vetvy baltských jazykov. Má dve nárečia – žemajtské (dolnolitovské) a aukštajské (hornolitovské). Základom litovskej abecedy je latinka doplnená o diakritiku.
Je to pre mnohých jazykovedcov zaujímavý jazyk, pretože si zo všetkých iných živých indoeurópskych jazykov zachoval archaické črty vo fonológii a morfológii. Niektoré fakty poukazujú na to, že skupina baltských jazykov existovala oddelene od iných skupín indoeurópskych jazykov už v 10. storočí pred Kr. Vývoj baltských jazykov z indoeurópčiny je nevyjasnený.
Dejiny litovčiny
thumb|Litovčina v 16. storočí Východobaltské jazyky sa oddelili od západobaltských jazykov (hypoteticky nazývaných protobaltské jazyky) medzi rokmi 400 – 600. Diferenciácia medzi litovským a lotyšským jazykom sa začala okolo roku 800, ale ešte dlho po tom boli tieto dva jazyky dialektami jedného litovského jazyka. V 13. – 14. storočí mali veľký vplyv na vývoj lotyšského a litovského jazyka Livónci, ktorí v tomto období obsadili územia okolo rieky Daugavy. Toto územie takmer zhodovalo s územím dnešnej Litovskej republiky. Definitívne zmizli až v 17. storočí.
Najstaršia písomná pamiatka litovského jazyka pochádza z roku 1545. Je to prepis modlitby zo skoršieho originálu napísaný rukou na poslednej strane knihy Tractatus sacerdotalis vytlačenej v Štrasburgu. Text je napísaný v dzukiijskom dialekte. Ale niet pochýb o tom, že cirkevné litovské texty sa rozširovali na území Litvy už skôr – dokonca v 14. storočí. Veď v roku 1387 bolo v Litve oficiálne prijaté kresťanstvo a litovský ľud sa potreboval vzdelať aj v tomto smere. V historických análoch sa píše, že prvé cirkevné texty do litovského jazyka prekladal už Jogail
Súčasný litovský jazyk sa začal formovať v polovici 16. storočia. V roku 1547 v Kaliningrade (po litovsky: Karaliaučus) bola vytlačená prvá litovská kniha – luteránsky katechizmus Martiniasa Mažvidasa – v žemajtskom dialekte. Je to vlastne prvá litovská učebnica čítania a písania, v ktorej autor spomína pojem litovská abeceda a niekoľko ním vymyslených gramatických termínov. Úroveň gramotnosti litovcov na prelome 17. a 18. storočia bola nízka, preto knihy boli všetkým dostupné. Vydaním tejto knihy sa od tohto momentu v Litve datuje vznik spisovného litovského jazyka.
V roku 1620 vyšla prvá Učebnica litovčiny – Dictionarium trium linguarum – od Konstantinasa Sirvindasa, ktorá bola následne ešte päťkrát vydaná. V roku 1653 Danielius Kliainus napísal učebnicu gramatiky litovského jazyka Grammatica Litvanica.
V roku 1864 po Januárovom povstaní Michail Nikolajevič Muraviev (generál-gubernátor Litvy) zakázal používať latinskú abecedu a tlačené texty v litovskom jazyku. Tlač litovských kníh však naďalej pokračovala za hranicami krajiny vo Východnom Prusku a v USA. Aj keď sa pod hrozbou smrti tieto knihy do Litvy privážali, pomocou nich totiž vzrastalo národné povedomie Litovcov, zákaz sa v roku 1904 zrušil.