cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veľký Gatsby (román)
O diele
Tak isto v diele možno vidieť dva druhy bohatstva – zdedené bohatstvo Toma Buchanana a Daisy, ktorých sociálne postavenie chráni pred trestom, najmä keď Daisy unikne pred vraždou, ktorú spáchala. Novonadobudnuté bohatstvo Gatsbyho nijak nezachráni, Gatsby je zraniteľný a na konci príbehu zomiera. Na jeho pohreb nikto nepríde okrem Nicka Carrawaya a Gatsbyho otca, ktorí ho ako jediní videli inak ako ostatní. Nick bol jeho priateľom; obdivoval jeho túžbu a odhodlanie. V poslednej chvíli dorazí na pohreb pán so sovími okuliarmi, jediný účastník Gatsbyho večierkov, ktorý prekvapene reaguje na skutočnosť, že tam nik iný neprišiel.
''„Ale čo!” Ostal zarazený. „Prepánajána! Veď ich k nemu chodili celé stovky!”''
Postava muža so sovími okuliarmi je dôležitá na pochopenie skutočného Gatsbyho. Nick ho stretáva v knihe trikrát. Najprv podnapitého v knižnici, kde obdivuje skutočnosť, že Gatsby má v knižnici naozajstné knihy, aj keď ich zjavne nečítal, pretože majú ešte nerozrezané stránky. Potom o niekoľko stránok neskôr, keď vylieza z havarovaného automobilu a okolostojaci ho považujú za vinníka. Posledné stretnutie je na pohrebe. Všetky tieto náhodné stretnutia súvisia s tým, čo v knihe robí Gatsby alebo Daisy.
Obsah
Román zachytáva rok 1920 v Amerike. Bola to doba prohibície, doba jazzu. Rozprávačom je Nick Carraway. Hlavnou postavou románu je Jay Gatsby, antagonistom je Tom Buchanan. Dej sa odohráva v New Yorku a Long Islande, ktorý bol rozdelený na dve časti: východnú a západnú časť. Vo východnej časti žili bohaté aristokratické rodiny (Tom Buchanan, Daisy) a v západnej novozbohatlíci (Jay Gatsby) alebo dobrodruhovia (Nick Carraway). Príbeh je o Jayovi Gatsbym, ktorého jediným cieľom je žiť americký sen a získať svoju lásku, ktorú pred piatimi rokmi stratil – Daisy Buchanan.
Tom bráni Gatsbymu dostať to čo chce – Tomovu manželku a Gatsbyho veľkú lásku Daisy. Daisy nie je schopná rozriešiť svoju dilemu a v rozhodujúcej chvíli reaguje skratovito a nejasne, takže čitateľ musí premýšľať, čo je pre ňu rozhodujúce. Či bohatstvo a sociálna istota jej manžela, alebo láska muža, ktorý ju ale na začiatku vzťahu oklamal. Záverečné rozhodnutie ale nie je v jej rukách. Autohavária a smrť manželovej milenky všetko prevráti naruby a odštartuje sled udalostí, ktoré vedú k tragédii.
V románe nájdeme veľa symbolov, ktoré majú zlatú alebo zelenú farbu – farbu peňazí. Najsilnejším symbolom v tomto diele je zelené svetlo na konci doku pri Daisinom dome. Gatsby naň každý deň hľadí, snaží sa ho dotknúť. Zelené svetlo vyjadruje nádej, že jedného dňa Daisy príde na jednu z jeho párty a konečne sa stretnú. Jeho pátranie ho vedie od chudoby až k bohatstvu do náručia jeho milovanej a nakoniec k smrti.
Aplikačná vrstva
Aplikačná vrstva (application layer) je siedma a posledná vrstva referenčného OSI modelu. Jej funkciou je sprostredkovávať a poskytovať služby aplikáciám. Aplikačný program komunikuje s príslušným protokolom, aby mohol prijať dáta alebo ich odoslať upravujúc ich do požadovanej podoby. Aplikačná vrstva definuje množstvo protokolov, pomocou ktorých sa dorozumievajú aplikácie.
Okcitánčina
thumb|Dialekty okcitánčiny, spolu s niektorými subdialektmiOkcitánčina alebo okcitánske jazyky alebo langue(s) d'oc [vyslov: la(n)gdok] (po okcitánsky: occitan Súbor:ltspkr.png, lenga d'òc Súbor:ltspkr.png) je románsky jazyk resp. skupina románskych jazykov na juhu Francúzska, v Monaku, v Taliansku a v Katalánsku (Španielsko). Hovorí ním asi 1/4 obyvateľov Francúzska, ktorí však ako úradný a kultúrny jazyk používajú francúzštinu. Menšina členov literárneho hnutia v provensalskej oblasti nazývajú okcitánčinu provensalčina, provensalčina je však v skutočnosti len časťou okcitánčiny.
Okcitánčina resp. arančina je od roku 2006 úradný jazyk v Katalánsku (1990-2006 len v údolí Val d'Aran).
Okcitánčina pozostáva z nasledujúcich nárečí, ktoré sa niekedy považujú za samostatné jazyky:
Základná škola (Košice, Požiarnická 3)
Základná škola Požiarnická je základná škola v Košiciach na ulici Požiarnická. Škola má dlhoročnú tradíciu športovej školy. Zameriava sa na rozvíjanie jazykovej spôsobilosti žiakov, osvojenie základov matematiky a jej aplikácie v praxi, osvojenie práce s informačnými technológiami, pohybovú a športovú prípravu, ale aj na ochranu životného prostredia.
História
Základná škola na Požiarnickej ul. 3 v Košiciach nadväzuje na históriu ZŠ na Kalininovej ulici 2. Do novostavby na Požiarnickej ulici bola presťahovaná v školskom roku 1976/1977. Slávnostné otvorenie novej školy bolo 1. septembra 1977. 1. - 4. ročník navštevovalo 420 žiakov, 5. - 9. ročník 290 žiakov, spolu teda 710 žiakov. Zaradila sa medzi prvé školy so štatútom športových tried v roku 1982. Nachádza sa v mestskej časti Košice - Juh, okrese Košice IV, pri mestskej požiarnickej stanici. Prvým riaditeľom školy bol Mgr. Ján Mitrík (1977–1988).
Úspechy
V rokoch 1986 – 2002 sa žiaci športových tried osemnásťkrát umiestnili na prvom mieste v medzinárodných halových súťažiach pod vedením trénerov Ujhely, Vankovič, Lipnický, Berta a Saxa.
Projekty
Škola je zapojená do projektu Infovek, Otvorená škola, Škola podporujúca zdravie, Environmentálny projekt – Naše jazierko, Modernizácia školstva a Ďalšie vzdelávanie učiteľov Informatiky.
Známi absolventi
Medzi významných absolventov školy patria: Kamil Čontofalský, Juraj Beňo, Vladimír Cifranič, Milan Čvirk, Martin Daňko, Martin Hloušek, Vladimír Janočko, Marián Juhás, Marián Kelemen, Martin Lipčák, Jozef Majoroš, Marcel Majoroš, Tomáš Medveď, Ľubomír Rusinko, Radoslav Školník, Ondrej Tóth, Rudolf Urban, Radoslav Zabavník, Marek Sapara.
Adriana Kmotríková – Kurucová, Andrea Belányiová, Aneta Parišková, Anna Mihalčinová, Dárius Haraksín.
Bakerloo Line
thumb|right|Bakerloo Line
Bakerloo Line je jedna z liniek Londýnskeho metra a na mapách je vyznačená hnedou farbou. Prechádza mestom v smere juhozápad – severozápad, v tuneloch hĺbených aj razených. Je to deviata najvyťaženejšia linka londýnskeho metra.
Dejiny
S pôvodným názvom Baker Street & Waterloo Railway linku postavila spoločnosť Underground Electric Railways Company of London Limited a prví cestujúci sa zviezli 10. marca 1906. Financoval ju banský prevádzkovateľ a zakladateľ spoločnosti Whitaker Wright, ktorý zanedbával pravidlá finančnej správy a nakoniec spáchal samovraždu v Royal Courts of Justice po usvedčení v roku 1904. Dnešný názov „Bakerloo“ vznikol skrátením pôvodného návzu Baker Street & Waterloo Railway.
V roku 1913 bola Bakerloo Line predĺžená z pôvodnej konečnej stanice na Baker Street ďalej na západ cez štvrť Marylebone, a novovybudovanú stanicu Edgware Road až do stanice Paddington.
O niečo neskôr v roku 1915 bola linka opäť predĺžená z Paddingtonu až do Queen's Parku, kde bol umožnený prestup na London and North Western Railway (dnes West Coast Main Line) a do roku 1917 linku ďalej predĺžili pozdĺž už existujúcej prímestskej trate London and North Western Railway až do Watford Junction.V 60. rokoch sa intervaly do Watfordu postupne predlžovali a v roku 1982 sa novou konečnou stala stanica Stonebridge Park.
Obsluha úseku Stonebridge Park – Harrow & Wealdstone bola od roku 1984 postupne obnovovaná a v roku 1989 bola zavedená celodenná obsluha. Vlaky dnes ešte stále zdieľajú trať so sieťou London Overground, ktorá vedie z Eustonu do Harrow & Wealdstone.
V roku 1939 sa dobudoval úsek medzi Baker Street a Finchley Road, ktorý umožnil spojenie Bakerloo Line s už existujúcou vetvou do Stanmore na Metropolitan Line. Táto vetva zostala súčasťou Bakerloo Line až do roku 1979, keď ju následne prebrala novopostavená Jubilee Line.
V roku 1949 padol návrh na predĺženie linky na juh do Camberwellu a na Denmark Hill, ale nebol nikdy zrealizovaný.
Zaujímavosťou tejto trasy je, že v období rokov 1906 až 1917 tu premávali vlaky s obrátenou polaritou vodičov v napájacích koľajniciach (t. j. vonkajšia koľajnica mala náboj záporný a stredná kladný). Bolo to preto, lebo Bakerloo Line zdieľala zdroj napájania s District Railway, čo predstavovalo problém. Riešenie spočívalo v obrátení polarity na Bakerloo Line, čiže záporná koľajnica by fungovala v oboch systémoch. Od roku 1917 sa stali obidva systémy izolované, pretože London and North Western Railway zahájilo premávku na novej linke medzi Eustonom a stanicou Watford Junction a Bakerloo Line by s ňou zdieľala trať severne od Queen's Parku. V dôsledku toho bol obnovený normálny systém napájania.
10. marca 2006 linka oslávila svoje sté výročie Pamätné tabule sa ocitli zavesené na stenách vo vstupných vestibuloch na každej stanici na linke. Taktiež okná vozňov zdobili nálepky pripomínajúce storočnicu linky. V období ďalších pár rokov severná časť linky možno znova zmení konečnú stanicu, pretože vo februári 2006 sa rozhodlo o tom, že vedenie prímestskej dopravy do Watfordu prevezme spoločnosť Transport for London.
Vozový park
225px|thumb|right|Depo [[Depo London Road|London Road.]] 225px|thumb|right|Súprava z roku [[1938 v stanici Harlesden.]] 225px|thumb|right|Interiér súpravy z roku [[1972 na Bakerloo Line.]] thumb|right|225px|Nástupište stanice [[Edgware Road (stanica metra)|Edgware Road.]] thumb|right|225px|Nástupište stanice [[Paddigton (stanica metra)|Paddington.]] 225px|thumb|right|Eskalátory na stanici [[Paddington (stanica metra)|Paddington.]] 225px|thumb|right|Nástupište stanice [[Oxford Circus (stanica metra)|Oxford Circus.]] 225px|thumb|right|Nástupište stanice [[Waterloo (stanica metra)|Waterloo.]]
Po otvorení na Bakerloo Line premávali súpravy z roku 1906, známe tiež aj ako Gate Stock trains. Boli zkonštruované v Trafford Parku, v Manchestri. Po predĺžení linky do Queen's Parku v roku 1914 bolo dodaných ďalších 12 vozňov – 10 vyrobili v Brush of Loughborough a zvyšné 2 v Leeds Forge Company.
Po následnom predĺžení Bakerloo Line na sever od Queen's Parku spoločnosť Metropolitan Carriage, Waggon and Finance Company of Birmingham skonštruovala ďalších 72 vozňov. Tieto súpravy známe aj ako Watford Joint Stock boli rozdelené medzi London Underground a London and North Western Railway (LNWR). Spočiatku boli všetky natreté vo farbách LNWR. Dvere súprav neboli vybavené tlakovými zariadeniami na otváranie a zatváranie a ukázali sa ako pomalé a nespoľahlivé, takže v roku 1930 boli nahradené inými súpravami (aj keď niektoré boli ponechané u LNWR). Na pôvodných súpravách typu „Watford“ bol v 30. rokoch namaľovaný výrazný modrý pruh na úrovni okien.
V roku 1932 boli na linku presunuté ďalšie súpravy, ktoré v roku 1919 vyrobila Nottinghamská spoločnosť Cammell Laird pre Piccadilly Line. Tieto súpravy boli na Bakerloo Line prvé, ktorým sa dvere otvárali a zatvárali vzduchovým tlakovým zariadením. Tieto súpravy boli neskôr, postupne vymenené za súpravy z roku súpravy z roku 1938 a 1949.
Pred otvorením Jubilee Line v roku 1979 tvorili vozový park na Bakerloo Line dva typy súprav, súpravy z roku 1938 a 1972. Súpravy z roku 1972 však zamýšľali dať na Jubilee Line a preto od jej otvorenia (1979) na Bakerloo Line premávali len súpravy z roku 1938. Od roku 1983 sa vozový park začal znova obmieňať za súpravy z roku 1959, ale takéto opatrenie bolo len dočasné, pokiaľ sa neuvoľnili súpravy z roku 1972 z Jubilee Line. Posledná súprava z roku 1938 bola vyradená 20. novembra 1985. Od roku 1986 súpravy z roku 1959 premávali na Northern Line.
Vozový park dnes
Na Bakerloo Line dnes premávajú výhradne súpravy z roku 1972, ktoré sú deponované v depách Stonebridge Park a London Road. Všetky sú natreté vo farbách Londýnskeho metra, teda v červenej, modrej a bielej.
Interiér vozňov bol donedávna dôkladne vynovený a hnedé poťahy sedadlá boli vymenené za príťažlivejšie modré. Umiestnenie sedadiel je pozdĺžne aj priečne, ale niektoré vozne majú sedadlá usporiadané len pozdĺžne.
Do roku 2020 by mal byť vozový park obmenený za novšie súpravy.
Stanice
Úsek medzi stanicami Harrow & Wealdstone and Queen's Park vlastní spoločnosť Network Rail a premávajú na ňom prímestské vlaky siete London Overground. Na tomto úseku platí cestovná tarifa National Rail, ako aj londýnskeho metra. Do roku 2007 to premávali vlaky spoločnosti Silverlink, ktoré nahradil železničný okruh London Overground.
Úsek za stanicou Harrow & Wealdstone
Medzi rokmi 1917 a 1982 trasa Bakerloo Line premávala aj ďalej na sever od stanice Harrow & Wealdstone pozdĺž London and North Western Railway (neskôr British Rail) až do stanice Watford Junction.
Aj keď je dnes tento úsek obsluhovaný prímestskou železničným okruhom London Overground, metro tu už nejazdí. Zrušené bolo z dôvodu kopírovania hlavnej trasy British Rail, kde vlaky premávali oveľa častejšie ako súpravy Bakerloo Line (tie v tomto úseku premávali len v rannej a popoludňajšej špičke). Vtedy bolo navrhnuté, aby kompletnú obsluhu prevzala už spomínaná British Rail.
Saldo
Saldo (v niektorých kontextoch aj saldo na účte či účtovné saldo) môže byť:
Krym (republika)
Krym, dlhý tvar Krymská autonómna republika (ukr. Автономна Республіка Крим – Avtonomna Respublika Krym, doklady a staršie názvy pozri nižšie) je sporné územie, republika Ukrajiny na polostrove Krym, ktorú v marci 2014 obsadili bez boja ruské vojská. Po Ruskom organizovanom referende bola následne jednostranne vyhlásená samostatnosť (pod názvom Krymská republika) a pripojenie k Rusku. V súčasnosti ide de facto o subjekt Ruskej federácie, ktorá má nad územím kontrolu; ako subjekt Ruskej federácie má názov Krymská republika (rus. Республика Крым - Respublika Krym). Ukrajina Krym považuje naďalej za svoje územie.
Oficiálne názvy Krymu ako súčasti Ukrajiny
Podľa Ústavy Ukrajiny z roku 1978 (platnej do roku 1996):
Podľa Ústavy Krymu z roku 1998 (platnej dodnes): Krymská autonómna republika.
Podľa zákona Najvyššieho sovietu Krymskej ASSR z roku 1992 (platného do roku 1999): Krymská republika (zákon bol zrušený v roku 1999, pričom ako dôvod bolo uvedené, že názov Krymská republika protirečí Ústave Krymu z roku 1998).
Slovenský Úrad geodézie, kartografie a katastra (ÚGKK) uvádza na svojich stránkach v zozname názvov štátov ako oficiálny ukrajinský názov: Krymská republika. Tento názov, ktorý ÚGKK SR uvádza, bol v čase vydania spomínaného zoznamu – ako vidno vyššie – v rozpore so zákonmi a ústavami Krymu aj Ukrajiny.
Odovzdanie Krymu Ukrajinskej SSR
Dňa 19. februára 1954, pri príležitosti 300. výročia pripojenia Ukrajiny k Rusku odovzdalo Prezídium Najvyššieho sovietu ZSSR Krym Ukrajine (vtedajšej Ukrajinskej sovietskej socialistickej republike). Okrem propagandistických motívov hrali úlohu aj faktory ako: geografická blízkosť, previazanosť ekonomík a kultúrne vzťahy. Jedným z dôvodov pričlenenia Krymu k Ukrajinskej SSR boli aj problémy so zásobovaním, napríklad aj vodou, ktoré muselo byť zaisťované z územia Ukrajinskej SSR.
Krym po rozpade Sovietskeho zväzu
Po rozpade Sovietskeho zväzu zostal Krym pričlenený k Ukrajine. Zároveň však v Sevastopoli zostala sídliť Ruská Čiernomorská flotila, celkovo asi 25 000 mužov (prevažne príslušníci námorných síl, protilietadlovej a pobrežnej obrany). V roku 1997 sa Rusko (Boris Jeľcin) a Ukrajina (Leonid Kučma) dohodli na zotrvaní ruskej základne najmenej do roku 2042.
Krym bol naďalej obľúbenou ruskou turistickou destináciou a nachádzala sa tu jediná ukrajinská diaľnica — spájajúca Krym s Moskvou.
Po vnútropolitickej kríze a masových občianskych protestoch na prelome rokov 2013 — 2014, ktoré vyústili k odvolaniu proruského ukrajinského prezidenta Viktora Janukovyča ruská strana začala obsadzovať 27. februára 2014 Krymský polostrov. Obsadenie polostrova si vyžiadalo 2 obete. Jednu na ukrajinskej a jednu na ruskej strane. Podstatná časť ukrajinských jednotiek na Kryme sa vzdala a bola neskôr začlenená do ruských ozbrojených síl. Veliteľ ukrajinskej flotily sídliacej na polostrove kontraadmirál Denis Berezovskij prebehol spolu s radom ďalších dôstojníkov. Berezovskij sa stal zástupcom veliteľa ruskej Čiernomorskej flotily. 16. marca 2014 ruská strana zorganizovala na Kyrme referendum, v ktorom väčšina hlasujúcich vyjadrila súhlas s pripojením k Rusku. Krym bol de iure anektovaný Ruskom podpisom dohody o pričlenení k Rusku v nasledujúcich dňoch.
Anexiou Krymu sa začala hlboká kríza, ktorá prerástla do sprvu maskovanej, neskôr otvorenej rusko-ukrajinskej vojny. Začali sa zároveň politické a ekonomické sankcie západných krajín namierených proti Rusku.
Politika
Krym je parlamentná republika bez prezidenta. Zákonodárny orgán tvorí 100-členný parlament, tzv. vrchná rada, ktorý je volený každých 5 rokov od roku 2009. Výkonnú moc predstavuje rada ministrov, ktorej predsedá premiér, ktorý je volený parlamentom.
Špeciálny zákonodárny zbor Krymských Tatárov sa nazýva Qırımtatar Milliy Meclisi a 14 Krymských Tatárov pôsobí aj v Krymskom parlamente.
Obyvateľstvo
Údaje o národnostnom zložení sú na základe ukrajinského sčítania ľudu v roku 2001.
GIOVE-A
GIOVE-A je technologická navigačná družica pre overovanie funkcie pozemného segmentu chystaného navigačného systému Galileo. Jej technické predštartovné označenie bolo GSTB-V2/A (Galileo System Test Bed - Version 2, satellite A). Postavila ju firma Surrey Satellite Technology Ltd. (SSTL), Guildford, Surrey (Spojené kráľovstvo), z ktorej pozemnej stanice je družica riadená. Operatívnym prevádzkovateľom je organizácia ESA v Paríži (Francúzsko) pre Európsku komisiu (European Commission, EC) v Bruseli (Belgicko).
Opis družice
Trojosovo stabilizovaná družica odvodená od typu Gemini (Geostationary Minisatellite) s telom tvaru kvádra s rozmermi 1,3×1,8×1,65 m je vybavená dvoma rozklápacími panelmi fotovoltaických batérií s rozpätím 4,54 m dodávajúcich 700 W elektrickej energie a dobíjajúcich 3 lithiumiontové akumulátorové batérie. Na palube je predprototypové navigačné zariadenie, ktoré tvoria: Okrem toho nesie prístroje pre monitorovanie prostredia na operačnej dráhe pre družice systému Galileo a to: Stabilizáciu zaisťuje systém silových zotrvačníkov a plynové trysky pracujúce s butánom skladovaným v dvoch nádržiach s kapacitou 2×25 kg, ktoré môžu slúžiť aj na drobné korekcie dráhy.
Priebeh letu
Nosná raketa Sojuz-FG/Fregat vzlietla z kozmodrómu Bajkonur dňa 28. decembra 2005 o 05:19:08 UT (svetového času). Po niekoľkých manévroch posledného stupňa bola o 09:01:38 UT navedená na operačnú dráhu a oddelila sa od rakety. Pohybuje sa v rovine dráhy č. 1 systému Galileo. Obiehá Zem po dráhe so sklonom 56,05° k rovníku vo výške 23 012 až 23 258 km s dobou obehu 840,98 minúty.
Predpokladaná aktivna životnosť tejto družice je 2 roky.
Pôvod názvu
Názov GIOVE je skratkové slovo, odvodené od Galileo In-Orbit Validation Element. Súčasne však tiež v taliančine znamená meno planéty Jupiter ako pripomienku na Galileov objav štyroch veľkých mesiacov tejto planéty a ich pužitie na navigačné účely.
3381 Mikkola
3381 Mikkola je planétka s priemerom 30 km, ktorú objavila fínska astronómka Liisi Oterma 15. októbra 1941.
Sifón
Sifón môže byť:
Bourg-Bruche
Bourg-Bruche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Champagne-en-Valromey (kantón)
Champagne-en-Valromey je francúzsky kantón v obvode Belley v departemente Ain a regióne Rhône-Alpes. Tvorí ho 14 obcí.
Podnet systému
Podnet systému je stav veličín vstupných premenných v danom časovom okamihu, t. j. stav vstupu systému charakterizujúci určité pôsobenie podstatného okolia na systém.
Jednotlivé podnety pôsobia na systém s rôznou intenzitou a môžu mať rozličný charakter (napr. prikazovací, oznamovací, regulačný). Ich časová postupnosť sa nazýva trajektóriou vstupu. Niektoré podnety, hoci pôsobia na systém, vzhľadom na nízku intenzitu nevyvolávajú zmenu stavu systému, sú pre systém nepodstatné. Možnosť identifikovania existencie podnetov a príčin ich vzniku závisí od objektívnej úrovne vedeckého poznania v danej problémovej oblasti.
Montier-en-Der (obec)
Montier-en-Der je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Logický paradox
Logický paradox je neočakávaný, neobyčajný výrok, ktorý sa ostro rozchádza, zdanlivo alebo skutočne, so všeobecne prijímanou mienkou či dokonca so zdravým rozumom, hoci formálnologicky je tento výrok správny.
Saleziáni Don Bosca
Saleziáni don Bosca (lat. Societas Sancti Francisci Salesii, skratka SDB), oficiálny názov Spoločnosť svätého Františka Saleského (odtiaľ „saleziáni“), je mužská rehoľa (rehoľná kongregácia pápežského práva) v katolíckej cirkvi (existuje aj ženská vetva).
Zakladateľom rehole bol roku 1859 taliansky kňaz sv. Ján Bosco (Giovanni Bosco, Ján Bosko) (1815 – 1888). Saleziáni sa venujú najmä výchove mužskej mládeže, najmä v priemyselných oblastiach. Na Slovensku pôsobia od roku 1924.
Rané kontakty saleziánov Don Bosca so Slovenskom
náhľad|Don Boscov list z roku 1886 venovaný istému dobrodincovi zo Slovenska (list objavil historik Zlatko Kubanovič) Prvé kontakty dona Bosca so Slovenskom sa odohrávali ešte počas jeho života. Dôkazom toho je aj don Boscov list z roku 1886 napísaný dosiaľ neznámemu dobrodincovi zo Slovenska. List objavil historik Zlatko Kubanovič. Na dona Bosca sa obrátili i dvaja diecézni kňazi. Boli to Vojtech Kelecsényi a Ján Boll (1860 – 1934). Prvý životopis zakladateľa saleziánov dona Bosca v slovenskom jazyku vyšiel v roku 1899 od Pavla Jedličku, dekana a farára z Horných Orešian.
Vznik saleziánskych diel v období 1918 – 1948
Pred nástupom komunistov k moci otvorili saleziáni na Slovensku 13 diel (v zátvorkách je uvedený rok otvorenia diela).
Obdobie prvej Česko-slovenskej republiky
V období prvej Česko-slovenskej republiky (1918 – 1938), otvorili saleziáni na Slovensku 6 diel:
Povojnové obdobie
V povojnovom období – až do februárového prevratu (1945 – 1948), kedy nastalo obdobie vlády komunistickej strany (1948 – 1989), otvorili saleziáni na Slovensku 3 diela:
Gymnáziá
==== Gymnázium v Perose Argentine (1921 – 1924) ==== V súčinnosti s hlavným saleziánskym predstaveným slovenskí saleziáni otvorili v roku 1921 súkromné rehoľné gymnázium v severnom Taliansku v obci Perosa Argentina. Toto gymnázium bolo prvým súkromným rehoľným gymnáziom v zahraničí, ktoré bolo otvorené po vzniku Prvej česko-slovenskej republiky. Na tomto gymnáziu študovalo približne 80 Slovákov a 15 Čechov. Po 3 ročnom pôsobení sa v roku 1924 gymnázium presťahovalo do Šaštína.
Slovenské gymnázium v Ríme (1963 – 1990)
Po násilnom zrušení Saleziánskej spoločnosti z noci z 13. na 14. apríla 1950 (krycia operácia pre násilnú likvidáciu mužských rehoľných rádov komunistickým režimom niesla názov Akcia K), ušla cez železnú oponu časť generácie mladých saleziánskych klerikov a kňazov. V roku 1963 založili slovenskí saleziáni v Ríme Slovenské gymnázium. Prvým sídlom gymnázia sa stala budova pri Katakombách sv. Kalixta. V nasledujúcom roku (1964) sa gymnázium presťahovalo do budovy Slovenského ústavu svätého Cyrila a Metoda. Tam pôsobilo až do svojho zrušenia v roku 1990. Gymnázium viedli 4. riaditelia a prešlo ním 159 absolventov. Najviac absolventov pochádzalo z Vojvodiny, zo slovenskej obce Selenča.
Svätí a blahoslavení
K 1. januáru 2019 mala Saleziánska spoločnosť vyhlásených 9 svätých, 118 blahorečených, 16 ctihodných a 22 božích služobníkov (v zátvorkách je uvedený rok svätorečenia alebo blahorečenia).
Väznení saleziáni
V rokoch 1950-1989 bolo odsúdených a väznených 45 saleziánov, ktorých mená sú na pamätnej tabuli v Šaštíne.
Súčasné saleziánske komunity na Slovensku
náhľad|Mládežnícke stredisko Saleziánov Don Bosca v [[Prešove]]
Provinciáli saleziánov na Slovensku
Provinciáli saleziánov, ktorí pôsobili od roku 1939, keď vznikla saleziánska provincia:
Exalievi don Bosca
Exallievi don Bosca sú saleziánski odchovanci, ktorí sa riadia heslom, ktoré im zanechal sám zakladateľ saleziánov: „Buďte dobrí kresťania a čestní občania.“
Príbeh exallievov sa začal v roku 1870, keď don Bosco oslavoval svoje meniny a skupina jeho bývalých študentov z Valdocca mu poďakovaním prejavila svoju vďačnosť za jeho službu a darovala mu kávovú súpravu. Exalliev je ten, kto aspoň rok navštevoval saleziánske dielo (školy, internát, oratóriá alebo mládežnícke centrá) a má viac ako osemnásť rokov.
Združenie saleziánov spolupracovníkov
Združenie saleziánov spolupracovníkov je treťou vetvou saleziánskej rodiny. Pôvodný názov znel Nábožne združenie saleziánskych spolupracovníkov. Združenie bolo schválené Vatikánom 9. mája 1876 pápežom Piom IX.
Terminál TWA
right|thumb|Terminál TWA
Terminál TWA (angl. TWA Flight Center) je terminál od architekta Eera Saarinena, pôvodne jeden z voľne stojacich terminálov (terminál 5) na letisku Idlewild (dnes Letisko Johna F.Kennedyho) v New Yorku určený pre spoločnosť TWA. Terminál bol dokončený v roku 1962, ma futuristický dizajn, ktorý sa značne odlišuje od ostatných letiskových terminálov. Betónové škrupiny vytvárajú obraz vtáka, ktorý sa skláňa nad zemou.
Dejiny
Po úspešnom projekte výskumného strediska pre spoločnosť General Motors oslovila architekta Eera Saarinena aj spoločnosť Trans World Airlines. Požiadavka bola vytvoriť budovu terminálu na úzkom pozemku medzi cestou a plochou letiska, ktorá by charakterizovala dynamicky sa rozvíjajúci letecký priemysel. Po samotnom návrhu sa v roku 1956 začalo stavať. Stavba bola dokončená v roku 1962, rok po smrti Eera Saarinena. Saarinen sa zúčastnil aj návrhu Dullesovho medzinárodného letiska v Dallase.
Charakteristika
Budova pozostáva z dvoch častí, oblúkovej jednopodlažnej časti a priestoru odbavovacej haly. V jednopodlažnej časti sa nachádzajú prevádzkové priestory letiska, triedenie batožiny a priestory pre zamestnancov. Odbavovacia hala slúži predovšetkým pohybu pasažierov, svojimi zasklenými stenami poskytuje dobrý výhľad na letiskovú plochu. Brány k lietadlám boli umiestnené blízko k príjazdovej ceste a preto bolo obťažné navrhnúť bezpečnostné a odbavovacie miesta. Budova bola prvý terminál s uzatvoreným okruhom televízie, karuselovým pásom pre batožinu a elektronickou tabuľou s rozpisom letov. Všetky prvky interiéru, vrátane hodín, informačných tabúľ a pultov sú v jednotnom dizajne, aby tak vytvárali dynamický dojem z celej stavby.
Konštrukcia
Nad nízkou oblúkovitou budovou obrátenou k rampe sa dvíha smelá strecha priestoru pre pasažierov. Je zostavená zo štyroch výstredne vyrezaných valcových železobetónových škrupín. Škrupiny stoja na dvoch pätách a dotýkajú sa špičkami nad stredom haly. Päty tvoria podpery v tvare písmena Y, a každé rameno nesie iný segment škrupiny. Úzke svetlíky v miestach spojov zdôrazňujú samostatnosť segmentov. Zosilené okrajové časti škrupín, reprodukujúcich priebeh síl v železobetóne, podoporujú organický charakter stavby. Obraz vtáka tak, ako ho naznačujú rozpäté krídla, je potvrdený aj vyčnievajúcim zobákom strechy nad hlavným vstupom do budovy. Vnútorné usporiadanie sa vyznačuje výraznými krivkami, ktoré až do detailu rozvíjajú dramatičnosť strechy.
Budúcnosť terminálu
V roku 1994 bol terminál vyhlásený za pamiatku. O 7 rokov neskôr, v roku 2001 bol terminál zatvorený, pretože nestíhal pokrývať požiadavky leteckých spoločností na prevádzku. V roku 2005 expandujúca spoločnosť JetBlue sky okupujúca terminál 6 začala s výstavbou nového terminálu spĺňajúceho požiadavky na prevádzku, ktorý používa starý terminál, ako vstupný bod. Saarinenov TWA terminál sa tak dostal do pozície medzi cestu a železničnú trať a tak stratil svoju pôvodnú funkciu. Stal sa prázdnou schránkou, pre ktorú bolo ťažké nájsť funkciu. Novou funkčnou náplňou je reštaurácia a konferenčné centrum.
Aktívne saldo
Aktívne saldo môže byť:
Mizerov
Mizerov je časť okresného mesta Karviná. Nachádza sa na severovýchode Karvinej. Vroku 2009 tu bolo evidovaných 757 adries. V roku 2001 tu trvalo žilo 15624 obyvateľov. Mizerov leží v katastrálnom území Karviná-mesto o výmere 9,59km2.
Castelnau-de-Mandailles
Castelnau-de-Mandailles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 544 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Wayne Odesnik
Wayne Odesnik (* 21. november 1985, Johannesburg, Južná Afrika) je súčasný americký profesionálny tenista.
3435 Boury
3435 Boury je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavil F. Dossin 2. decembra 1981.
Hauteville-Lompnes (kantón)
Hauteville-Lompnes je francúzsky kantón v obvode Belley v departemente Ain a regióne Rhône-Alpes. Tvorí ho 6 obcí.
Ondrej Petraško
Ondrej Petraško (* 22. október 1917, Brezno - † 12. november 1970, Bratislava) bol telovýchovný funkcionár, športovec, pedagóg.
Jeho otec Ján Petraško, matka Anna rod. Matláková, manželka Margita rod. Šuttová.
Životopis
V Brezne navštevoval ľudovú a meštiansku školu, študoval na učiteľskom ústave v Turčianskych Tepliciach, 1959-1964 popri zamestnaní na FTVŠ UK v Bratislave. Učiteľ telesnej výchovy a školský inšpektor. Pracovník a podpredseda SV ČSZTV v Bratislave. Hráč výkonnostného futbalu, venoval sa i ľadovému hokeju a atletike, štartoval za Banskú Bystricu, Ružomberok, Zvolen.
Článok AAA
right|thumb|AAA batérie
Článok AAA (iné názvy: monočlánok AAA, batéria AAA, hovorovo baterka AAA, [nabíjateľný aj:] akumulátor AAA, mikroceruzkový (mono)článok, mikroceruzková batéria, hovorovo mikroceruzková baterka;  jazykovo nevhodne: mikrotužkový (mono)článok, mikrotužková batéria, mikrotužková baterka, ďalšie pozri v článku ceruzková batéria) je galvanický článok (baterka) štandardizovaných rozmerov - dlhý 44,5 mm s priemerom 10,5 mm a váži okolo 11,5 gramu.
Predstavuje menšiu alternatívu k populárnym článkom AA.
Alternatívne značenie
Články rozmeru AAA sa zvyknú označovať aj ako LR03 (IEC), 24A (ANSI/NEDA), R03, MN2400, AM4, UM4 alebo HP16.
Druhy článkov rozmeru AAA
V rozmere AAA sa vyrába ten istý sortiment článkov ako v rozmere AA:
Použitie
Napriek menšej kapacite ako majú články AA je ich cena porovnateľná, takže rozhodujúcim parametrom sú len rozmery a hmotnosť. Najčastejšie sa používajú v malých elektronických zariadeniach ako sú diaľkové ovládače alebo digitálne fotoaparáty či rôzne prehrávače.
Spriadač medvedí
Spriadač medvedí (Arctia caja) je pomerne hojný motýľ z čeľade spriadačovité (Arctiidae Stephens, 1829).
Taxonómia
Spriadača medvedieho opísal v roku 1758 Carolus Linnaeus. Pri tomto druhu bola vykonaná DNA typizácia, podľa ktorej sa zaraďuje do čeľade spriadačovité (Arctiidae), do tribu Arctiini a rodu Arctia (Schrank, 1802). Druh vykazuje najvyššiu príbuznosť s rodom Pericallia (Hübner, 1820). Predpokladá sa, že oba rody majú zrejme evolučný pôvod v západnej Eurázii.
Na území výskytu druhu boli opísané nasledujúce poddruhy:
Bionómia druhu
Ide o palearktický druh. Motýľ sa vyskytuje v jednej generácii do roku. Lieta od júla do konca augusta. Vyskytuje sa na vlhkých lúkach, krovinatých stráňach, okrajoch vôd, na lesných čistinkách a cestách. Niekedy zalieta i do záhrad. Motýle sú aktívne najmä v noci a nad ránom, kedy hlavne samčekovia prilietajú i na svetlo. Druh sa pári predovšetkým v noci. Počas svojho života neprijíma potravu, lebo má zakrpatený cuciak. Niekedy zastihneme po vyrušení samičku i cez deň, keď lieta pomaly a kľukatým letom. Vtedy sa dá chytiť a pomerne ľahko nám znesie vajíčka. Pri napadnutí predátorom imágo padá na zem a imituje mŕtveho jedinca. Okrem toho sú pre mnohých predátorov jedovaté. Druh prezimuje v štádiu mladej húsenice (druhý až tretí instar) vo vegetácii na zemi.
Vajíčko
Samička po oplodnení znáša na listy živnej rastliny pomerne hodne menších bledožltých vajíčok v plošných znáškach po 200 až 1 200 kusov (výnimočne bolo opísaných až 1 800 kusov v znáške od jednej samičky). Z týchto sa v auguste až septembri po cca 10 až 14 dňoch liahnu malé húseničky.
Húsenica
Húsenica je na svojom povrchu chránená silnejšou vrstvou chĺpkov, ktoré sú po celom jej tele. Je heliofilná, polyfágna. Spočiatku sú červeno-hnedé s malými bielymi škvrnkami a s dlhými chĺpkami. Neskôr sú čierno sfarbené s bielymi bradavičkami na bokoch. Živí sa rôznymi druhmi rastlín: Taraxacum, Plantago, Galium, Urtica, Rumex a iné.
Kukla
Kukla spriadača medvedieho je čiernej farby, nepravidelného tvaru a býva uložená v šedom zámotku, ktorý je premiešaný s chĺpkami z húsenice. Leží na zemi medzi rastlinstvom. Z kukly sa imágo liahne za dva až tri týždne po zakuklení.
Pius XII.
Ctihodný Pius XII., vl. menom Eugenio Maria Giuseppe Giovanni Pacelli (* 2. marec 1876 Rím – † 9. október 1958, Castel Gandolfo) bol taliansky duchovný a 260. rímsky pápež (v období rokov 19391958).
Takmer dvadsaťročný pontifikát tohto rodeného Rimana, jemného a klasicky vzdelaného muža navonok vystupujúceho s vrodenou noblesou, prebiehal na pozadí dôležitých udalostí svetodejinného významu. Začal v čase ozbrojenej expanzie hitlerovského Nemecka (na pápežský stolec zasadol 12. marca 1939, t. j. tri dni pred okupáciou Československa), prebiehal počas trvania druhej svetovej vojny a uzavrel sa v období, kedy nad svetom opäť visela hrozba vojnového konfliktu medzi jadrovými veľmocami. Hovoril latinsky, taliansky, francúzsky, nemecky, anglicky, španielsky, portugalsky, holandsky, slovensky a maďarsky; ku koncu života sa dokonca učil arabsky.
Mladosť
Eugenio Pacelli pochádzal z rímskej aristokratickej rodiny. Rodičia Filippo a Patricia Pacelliovci boli vzdelanými, zámožnými a vysoko váženými osobami. Otec pôsobil ako advokát. Starý otec Marcantonio Pacelli bol zakladateľom oficiálneho vatikánskeho denníka L’Osservatore Romano, strýko Ernesto Pacelli bol finančníkom pápeža Leva XII. a brat Francesco sa stal uznávaným advokátom.
Teologické vzdelanie získal na gregoriánskej univerzite a na inštitúte sv. Apolinára v Ríme. Na kňaza bol vysvätený 2. apríla 1899. Už v roku 1901 vstúpil do pápežských služieb. V roku 1913 ho pápež Pius X. vymenoval za zástupcu tajomníka pre cirkevné veci v štátnom sekretariáte. Piov nástupca Benedikt XV. ho v apríli 1917 vymenoval za nuncia v Mníchove a zároveň ho povýšil na biskupa. Biskupská vysviacka bola 13. mája 1917.
V diplomatických službách
Počas prvej svetovej vojny viedol rokovania s ríšskou vládou o nenaplnenom mierovom pláne Benedikta XV. V júni 1920 sa stal nunciom v novej Weimarskej republike. 16. decembra 1929 bol vymenovaný za kardinála a vatikánskeho štátneho sekretára. Hitlerov nástup k moci v roku 1933 nastolil otázku porozumenia medzi nemeckým štátom a cirkvou a pre Pacelliho to bola prvá skutočná skúška diplomacie v novej funkcii – vyrokovať s Treťou ríšou zmluvu, ktorá by chránila katolíckych veriacich na jej území pred svojvôľou totalitného režimu. 20. júla 1933 sa uskutočnilo vo Vatikáne rokovanie medzi Pacellim a nemeckým diplomatom Franzom von Papenom, ktorého výsledkom bolo uzavretie konkordátu medzi Svätou stolicou a Nemeckom.
Na pápežskom stolci
2. marca 1939 bol v jednodňovom konkláve v treťom kole zvolený za pápeža. Na znak spriaznenosti s predchádzajúcim pápežom Piom XI. a s úmyslom pokračovať v jeho politike si zvolil meno Pius XII. Na inaugurácii nového pápeža sa vo Vatikáne zúčastnilo tridsaťšesť zahraničných delegácií.
Nástup na Petrov stolec sa udial v čase silnejúceho nemeckého národného socializmu. Pius XII. ako veľký priaznivec Nemcov (známa bola jeho vynikajúca znalosť nemčiny) si uvedomoval politické smerovanie Nemecka. Napriek tomu voči Nemecku viedol umiernený štýl politiky, starostlivo sa usiloval vyhnúť akejkoľvek provokácii, ktorá by mohla vzbudiť obavy z odvetných reakcií nemeckých vládnucich kruhov alebo dokonca prerušenia vzťahov.
Jedným z prvých problémov, s ktorým sa pápež stretol, bola občianska vojna v Španielsku, v ktorej sa postavil na stranu fašistického generála Franca.
Pius XII. sa pokladal za pápeža mieru a až do 1. septembra 1939 sa snažil diplomatickými krokmi odvrátiť vojnu. Bol prvým pápežom, ktorého svet poznal prostredníctvom rádia i televízie (napr. 24. augusta 1939 sa prostredníctvom rozhlasových vĺn obrátil na svet, aby sa zdržal vojny). Veľký záujem mal na tom, aby sa na vojne nezúčastnilo Taliansko (10. júna 1940 však Benito Mussolini zatiahol krajinu do vojny). Napriek nepoľavujúcemu úsiliu sa nenaplnil ani jeden z cieľov, ktoré si pápež dal, no vďaka jeho iniciatíve a osobným intervenciám bol Rím prezentovaný ako otvorené mesto.
Pius XII. a svetová vojna
Osobne sa pokladal za prísne neutrálneho. Neustále vyzýval bojujúce strany na ukončenie vojenských operácií a otvorene burcoval svetovú verejnosť na odpor voči vojne. V prejave na Vianoce 1939 vyslovil tri základné princípy, ktoré sú na dosiahnutie tohto cieľa potrebné: všeobecné odzbrojenie, uznanie práv menšín a právo každého národa na sebaurčenie. Hoci bol presvedčený, že komunizmus je ešte nebezpečnejší ako fašizmus, odsúdil Hitlerov útok na Sovietsky zväz. Počas celej vojny starostlivo dbal na pomoc obetiam vojny a vojnovým zajatcom s výnimkou sovietskych zajatcov v nemeckých táboroch. Keď Hitler 10. septembra 1943 obsadil Rím, pápež premenil Vatikán na azylové mesto, ktoré poskytovalo ochranu nespočetným masám utečencov, vrátane Židov. Na neoficiálny pokyn pápeža našlo tisíce utečencov útulok v kláštoroch, kostoloch, v budovách cirkevného štátu, ale aj v pápežovom letnom sídle Castel Gandolfo.
Odporcovia Piovej politiky pápežovi vyčítali málo razantný a v mnohých situáciách až neutrálny postoj voči narastajúcej svetovláde a genocíde. Sám Pius XII. sa však bránil tým, že učinil všetko, čo bolo v danej situácii možné podniknúť: odsúdil vyhladzovanie ľudí na základe rasových zákonov, osobne pomohol mnohým Židom, alebo presviedčal iných, aby im pomáhali (počas vrcholiacich židovských pogromov vydal predstaveným kláštorov a konventov tajný pokyn, aby v cirkevných budovách ukrývali ohrozených Židov a sám ich konšpiratívne prijímal do pápežských služieb; po svojej smrti bol predstaviteľmi štátu Izrael vyhlásený za „spravodlivého Nežida“). Bol presvedčený, že otvorené protesty by nič nevyriešili, ba naopak, boli by príčinou nepredvídateľných represálií.
I v časoch vojny viedol cirkev v duchu svojho poslania. Vymenoval dovtedy najvyšší počet kardinálov, pričom ich povolal z rôznych krajín. Hoci cirkev za jeho pontifikátu utrpela značné obmedzenia, zaznamenala aj nebývalý pokrok, keď počet diecéz vzrástol z 1696 v roku 1939 na 2048 v roku 1958; zriadili sa diecézy v Číne, Barme a v niektorých afrických krajinách. Rovnako sa usiloval o odstránenie rozporov s inými nekatolíckymi cirkvami. Kanonizoval tridsaťtri osôb, medzi nimi v máji 1954 i niekdajšieho pápeža Pia X.
Bol nezmieriteľným nepriateľom komunizmu. Starosti mu spôsobovalo poznanie, že v dôsledku vojny siahala oblasť komunistickej moci až do stredu Európy. Otvorene sa staval proti stalinskej diktatúre. V júli 1949 a o rok neskôr zverejnil dekréty, v ktorých pohrozil členom komunistickej strany a jej prívržencom exkomunikáciou. Jeho antikomunistický postoj viedol až tak ďaleko, že sa snažil obhajovať činy nedávnych nacistických zločincov.
Pápež Pius XII. zomrel na zámku Gandolfo 9. októbra 1958. Telesné ostatky Pia XII. boli uložené do krypty pod svätopeterskou bazilikou.
Encykliky
Pri hodnotení pontifikátu Pia XII. je nutné oddeliť jeho politické pôsobenie od jeho učiteľskej a pastierskej činnosti. Za Pia XII. nastal veľký rozvoj biblického a liturgického hnutia (sám pápež uvažoval o zvolaní koncilu; zo známych dôvodov k jeho uskutočneniu neprišlo). Pius XII. počas svojho pontifikátu vydal štyridsať encyklík, v ktorých obhajoval základy kresťanskej doktríny alebo sa vyjadroval k aktuálnym udalostiam. Niektoré z nich nestratili dodnes na aktuálnosti. Okrem toho vydal päť pápežských dokumentov - tzv. apoštolských konštitúcií. Spoločným znakom všetkých jeho dokumentov je nielen odsúdenie akýchkoľvek totalitných režimov, ale tiež nastolenie cesty k slobodnému biblickému bádaniu.
Strošovský močiar
Strošovský močiar je prírodná pamiatka v správe štátnej ochrany prírody Biele Karpaty.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Červený Kameň v okrese Ilava v Trenčianskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1989 na rozlohe 0,77 ha a je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Biele Karpaty. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''Ukážka ojedinelého javu v Bielych Karpatoch, zazemneného zosuvného jazierka s cennou populáciou vŕby sliezskej (Salix sileciaca) a papradníka močiarneho (Theliopteris palustris). Územie je dôležité z vedecko-výskumného, ekologického a náučného hľadiska.''
Tagged Image File Format
Tagged Image File Format (skr. TIFF) je jeden zo súborových formátov pre ukladanie rastrovej počítačovej grafiky. Formát TIFF tvorí neoficiálne štandard pre ukladanie snímok určených pre tlač. TIFF je zložitejší formát oproti iným formátom pre ukladanie rastrovej grafiky. Tento formát vytvorila v roku 1986 spoločnosť Aldus. TIFF umožňuje ako jeden z mála grafických formátov viacstranové súbory a preto sa často používa napríklad pre ukladanie faxov prijatých pomocou počítača a ISDN karty či faxmodemové karty.
Dejiny
Súslovie "Tagged Image File Format", alebo tiež, "Tag Image File Format", bolo používané ako podtitulok v niektorých predchádzajúcich verziách špecifikácií formátu TIFF. Terajša špecifikácia TIFF formátu, TIFF 6.0, už nijako nepripomína a nezmieňuje toto súslovie; názov je teraz jednoducho len "TIFF".6.0.
TIFF bol pôvodne vytvorený na skúšku, za účelom získania jednotného formátu pre stolné skenery v polovici 80. rokov. Tento formát mal byť zhodný pre väčšinu naskenovaných obrazových formátov, aby sa zamedzilo problémom s vývojom formátov podliehajúcich autorským právam rôznych tvorcov. Sprvu bol TIFF iba binárnom obrazovým formátom; v tej dobe to bolo všetko, čo skenery mohli zatiaľ ponúknuť. Hneď ako sa skenery stali výkonnejšími, a pamäť stolových počítačov oveľa väčšie, TIFF sa rozrastal ako formát čiernobielych a potom aj farebných obrazov.
Flexibilné možnosti
Aj keď je to dnes už široko rozšírený a prijatý štandard formátu, jeho rozširovanie viedlo k problémom kompatibility. Podľa špecifikácie TIFF majú programátori voľnú ruku v špecifikáciách nových tagov a volieb, ale nie všetky programy majú podporu pre všetky tagy, ktoré boli vytvorené. Ako výsledok sa najmenším spoločným menovateľom čoskoro stal takzvaný „Baseline TIFF“ (základný TIFF). Dnes obrovská väčšina TIFF súborov, a kód ktorý ich číta, je založená na 32-bit CMYK či 24-bit RGB nekomprimovanom obraze.
Špecifikácia TIFF 6.0 definuje takzvaný „Baseline TIFF“ (základný TIFF), ktorý by mali podporovať všetky aplikácie pracujúce s TIFF. Ten okrem iných vlastností predpisuje tri povinne podporované kompresné schémy: nekomprimované obrázky, kompresiu Packbits a kompresiu CCITT Huffman RLE. Programy podporujúce len „základné TIFF“ nemusia vo viac-stranovom TIFF súbore (ktorý obsahuje niekoľko obrázkov) zobraziť alebo umožniť upravovať žiadny obrázok, okrem prvého. Špecifikácia okrem „základného TIFF“ definuje tiež voliteľné vlastnosti nad rámec „základného TIFF“ formátu, ďalej rozšírenie špecifikácie ("TIFF extensions") a tiež možnosti doplnenia ľubovoľných „súkromných“ vlastností formátu („Private tags“). Podpora vlastností TIFF nad rámec Baseline TIFF sa môže veľmi líšiť medzi rôznymi aplikáciami. Preto sa môže stať, že obrázok používajúci vlastnosti nad rámec Baseline TIFF nebude možné v niektorých programoch plnohodnotne zobraziť. Väčšina aplikácií zvláda kompresie Packbits, CCITT Huffman RLE, čiernobiele kompresie CCITT T.4 (známe ako fax group 3), kompresiu CCITT T.6 (fax group 4) a LZW.
TIFF má možnosť využívať LZW kompresiu, bezstratovú dátovú kompresnú techniku ​​pre redukciu veľkosti súboru. Do roku 2004 bolo využitie tejto možnosti obmedzené, pretože technika LZW bola predmetom niekoľkých patentov. Avšak, týmto patentom už skončila ich platnosť.
Každý TIFF súbor začína 2-Bytovým indikátorom Bytového poradia: „II“ pre little endian a „MM“ na big endian bytové radenia. Nasledujúce 2 Byty reprezentujú číslo 42. Číslo 42 bolo vybrané „pre svoj hlboký filozofický význam.“ Čítanie čísla 42 je závislé na Bytovom poradí indikovanom v prvých 2 Bytoch. Čítanie všetkých slov, dvojslov, atď., V TIFF súbore je založené na indikovanom Bytovom poradí.
TIFF v dokumentovom zobrazovaní
TIFF formát je štandardom pre dokumentové zobrazovanie a systémy dokumentovej správy. V tomto prostredí je bežne využívaný s CCITT Group IV 2D kompresiou, ktorá podporuje čiernobiele (tiež nazývané bizonálne či monochromatické) obrazy. Vo veľkoobjemových prostrediach sú dokumenty typicky skenované čiernobielo (skôr ako farebne či v odtieňoch sivej) kvôli zachovaniu kapacity pamäte. Priemerné naskenovanie strany formátu A4 zaberie 30 kilobytov (KB) dát v rozlíšení 200 ppi a 50 KB dát v rozlíšení 300 ppi. 300 ppi je oveľa viac obvyklé rozlíšenie ako 200 ppi.
Pretože TIFF formát podporuje viacnásobnosť stránok, viacstránkové dokumenty môžu byť uložené ako jednotlivé TIFF súbory, skôr než ako séria súborov pre každú naskenovanú stranu.
Organizácia TIFF formátu
Každá dátová štruktúra TIFF začína hlavičkou zvanou TAG. Umiestnenie všetkých položiek v súbore sa môže meniť podľa použitého programu pre zápis TIFFu.
Baseline TIFF
Známy taky pod označením TIFF 6.0, Part 1: Baseline TIFF
3483 Svetlov
3483 Svetlov je planétka s priemerom 24 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 16. decembra 1976.
Stonôžka obyčajná
Stonôžka obyčajná (Lithobius forficatus) patrí medzi do triedy viacnôžky a radu behavky.
Žije v pôde, pod kameňmi, listami a pod. Je článkonožec a jej telo sa skladá z článkov.
Na každom článku má 1 pár končatín. Je dravá. Živí sa malým hmyzom. Má aj veľké kusadlá, ktoré používa na lovenie.
Krušnohorská subprovincie
Krušnohorská subprovincie alebo (po slovensky) Krušnohorská subprovincia (staršie: Krušnohorská soustava alebo po slovensky Krušnohorská sústava) je geomorfologická sústava v severozápadných Čechách, severovýchodnom Bavorsku a juhozápadnom Sasku, jedna zo šiestich subprovincií Českej vysočiny.