cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Francúzsky právny systém v období Francúzskej revolúcie
Jeden zo smerodajných momentov pre francúzsky právny systém v období Veľkej francúzskej revolúcie prišiel, keď sa tretí stav prehlásil za Ústavodarné národné zhromaždenie a za cieľ si stanovil prijať ústavu. Ešte pred ňou však Ústavodarné národné zhromaždenie prijalo mnohé významné dokumenty, ktoré boli dôležité v ďalšom vývoji právneho poriadku Francúzska, predovšetkým augustové dekréty a Deklaráciu práv človeka a občana, ktorými sa de iure zrušil feudalizmus. Po zrušení privilégií a deklarovaním rovnosti revolučné francúzske zákonodarstvo začalo klásť veľký dôraz na individuálne práva a rovnosť medzi občanmi. Z toho dôvodu sa zmenilo aj ponímanie niektorých inštitútov súkromného práva, napríklad vlastníctva, manželstva a dedičského práva.
Revolučné roky postupne prinášali zmeny – politické zmeny, zmeny formy štátu, zmeny práva tak súkromného ako aj verejného. Následne zmeny v rámci zloženia a rozloženia faktickej zákonodarnej a politickej moci v jednotlivých etapách revolúcie mali za následok aj zmeny obsahu dokumentov, respektíve menil sa rozsah práv priznaných v dokumentoch pre potreby danej etapy revolúcie, ale základné princípy v rámci právneho systému sa zachovávali.
Definitívnym momentom, v ktorom sa odlíšil francúzsky právny systém od ostatných subsystémov kontinentálneho systému práva, bol začiatok vlády cisára Napoleona Bonaparta. Celé obdobie, počas ktorého vo Francúzsku pôsobili volené zákonodarné orgány, neexistoval reálny priestor a dostatočná vôľa všetkých zúčastnených strán na krok k tvorbe jednotných a ucelených zákonníkov súkromného práva. Príchodom cisára, ktorý už ako konzul de facto disponoval absolútnou mocou nad krajinou a právom, sa otvorila cesta k dotvoreniu francúzskeho právneho systému. Kodifikácie zo súkromnoprávnej oblasti právneho systému, ktorými boli Code Civil, „Code de procedure civil“ a „Code de commerce“, predstavovali syntézu právnych noriem antického Ríma na základe ktorých vystaval Napoleon zákonníky obsahujúce tak normy predrevolučného Francúzska ako aj normy, ktoré boli prijaté počas revolúcie.
Celá revolúcia mala niekoľko významných prínosov pre svet, spoločnosť a samozrejme pre právo. Z právneho hľadiska francúzska expanzia v priebehu novoveku otvorila priestor pre šírenie kódexov revolučného Francúzska do celého sveta a tým aj rozšírenie francúzskeho právneho systému, ktorý podobu dostal práve počas revolučných udalostí v rokoch 1789 – 1815. Vďaka Napoleonovi a jeho vojenským aktivitám sa hlavne Code Civil rozšíril v Európe a viac či menej ovplyvnil krajiny, ktoré boli Francúzsku podrobené.
Charakteristika francúzskeho práva v období pred rokom 1789
V rámci charakteristiky predrevolučného práva Francúzska sa možno sústrediť na charakterizovanie prameňov práva materiálnych aj formálnych. Materiálne pramene práva sa v teórii označujú aj ako pramene tvorby práva a ide v podstate o politické, ekonomické, sociálne a iné podmienky v spoločnosti, ktoré sa následne prenesú do formálnych prameňov práva, teda normatívnych právnych aktov, ktoré sú výsledkami legislatívnej činnosti príslušných orgánov. Francúzska monarchia sa v roku pred vypuknutím revolúcie – roku 1788 – ocitla vo veľmi vážnej a zjavnej kríze, ktorá sa prejavila v niekoľkých spoločenských oblastiach, ale hlavne v oblasti ekonomickej. Jej nástup naznačovali už niekoľko rokov pretrvávajúce výkyvy v hospodárstve ako aj nepokoje v spoločnosti, najmä medzi vzdelancami. Nestabilný stav v oblasti poľnohospodárstva zavŕšilo veľké sucho v roku 1785. Táto nepriaznivá situácia iba posilnila dopady recesie prejavujúcej sa už od roku 1770. Nepokoje sa však nešírili iba medzi roľníkmi, ale sa k nim pridali aj prejavy nepokojov v priemysle, čo bolo čiastočne dôsledkom a čiastočne dôvodom francúzsko-anglickej obchodnej zmluvy.
Spomedzi tých najvýznamnejších možno spomenúť najmä „Ordonanciu Karola VII.“ z 15. storočia, ktorou sa pokúsil o unifikáciu obyčajového práva a týmto spôsobom aj o sprehľadnenie práva a zníženie nákladov na vedenie súdnych procesov. Ďalší z hľadiska vývoja francúzskeho súkromného práva významný krok urobil počas svojej vlády „kráľ Slnko“ Ľudovít XIV., keď v roku 1667 vydal Ordonanciu o občianskom súdnom konaní, známu tiež pod názvom Code Luis. Jej účelom a cieľom bolo prekonať dovtedajšiu nejednotnosť, neprehľadnosť a chaotickosť občianskeho súdneho konania spôsobenú tým, „že ordonancie, vydávané kráľmi, našimi predchodcami, aby skrátili súdne konanie, boli zanedbávané alebo menené časom a zlovôľou“. Tvorilo ju 500 článkov rozdelených na 35 titulov a platila s menšími zmenami až do vypuknutia francúzskej revolúcie v roku 1789, dokonca až do roku 1807. Okrem Ordonancie o občianskom súdnom konaní patrí medzi významné legislatívne akty Ľudovíta XIV. aj „Ordonnance sur le commerce (Obchodný zákonník), ktorá sa pokladá za základ moderných kodifikácií obchodného práva“.
Ku koncu predrevolučného starého režimu – „ancien régime“ – sa už formovalo národné francúzske právo, jednotne platné na celom území štátu, vychádzajúce z rôznych zdrojov, najmä z právnych obyčají, rímskeho práva, kánonického práva, kráľovských ordonancií a uznesení parlementov. Jeho formovanie znamenalo tiež odstránenie starého francúzskeho lokálneho pluralizmu, ktorý sa týkal tak právnych ako aj politických inštitúcií a prejavil sa aj v ostatných oblastiach života spoločnosti. Právo jednotlivých provincií sa odlišovalo svojím obsahom a každá provincia mala svoje vlastné agrárne zvyky, slávnosti, pobožnosti, vlastné miery a váhy, kulinárstvo, spôsob obliekania a spravidla aj svoj dialekt. V 18. storočí však postupne silnela najmä v osvietenských kruhoch snaha priniesť namiesto tejto rôznorodosti jednotné, prehľadné a spravodlivé právo novovytvorené „zdravým rozumom“, opierajúce sa o vedecké poznanie spoločnosti.
Zrušenie francúzskeho feudálneho práva
V máji 1789 sa po 175 rokoch na zvolanie Ľudovíta XVI]. zišli Generálne stavy za účelom vyriešenia hospodárskej krízy. Hoci počtom zástupcov mali príslušníci tretieho stavu, ktorí tvorili roľníci a mešťania vrátane remeselníkov a žobrákov, v parlamente väčšinu, spôsob hlasovania zostal nezmenený, čiže sa zachovala nerovnosť hlasov – každý stav mal jeden hlas bez ohľadu na počet príslušníkov stavu. Po neúspešných snahách zmeniť to, sa tretí stav 17. júna 1789 vyhlásil za Ústavodarné národné zhromaždenie a oznámil, že sa nerozíde dovtedy, kým neprijme ústavu.
Medzi prvé významné akty prijaté Ústavodarný národným zhromaždením patria Augustové dekréty a Deklarácia práv človeka a občana. Tieto dokumenty mali veľký význam pre ďalší vývoj a formovanie právneho systému vo Francúzsku a to aj z toho dôvodu, že zrušením výsad zrušili starý právny poriadok založený na princípoch feudalizmu. Tak vznikla potreba nahradiť zrušený právny poriadok novou a jednotnou právnou reglementáciou – úpravou. Túto skutočnosť potvrdilo Ústavodarné národné zhromaždenie tým, že do textu prvej ústavy, ktorú prijalo až v roku 1791 zaradilo ustanovenie: „bude vypracovaný zákonník občianskych zákonov spoločných pre celé kráľovstvo.“ Takisto sa predpokladalo vypracovanie súboru zákonov, ktoré by obsiahli všetky právne normy. Malo ísť buď o jeden všetko obsahujúci zákonník alebo o niekoľko zákonov – jeden samostatný pre každé právne odvetvie. Všetko právo malo byť obsiahnuté výhradne v zákonoch a nie v iných prameňoch. Nemalo ísť pritom iba o usporiadanie dosiaľ platných predpisov, právnu kompiláciu, ale revolučný zákonodarný zbor sa snažil vytvoriť nové právo, ktoré by bolo prehľadné, vyčerpávajúce, spravodlivé a hlavne pre všetkých rovné. V skutočnosti až po niekoľkých neúspešných pokusoch sa podarilo tieto úmysly naplniť a prijať zákonníky počas vlády Napoleona I. v rokoch 1804 – 1810.
Augustové dekréty
Za začiatok Veľkej francúzskej revolúcie sa pokladá deň 14. júl 1789, v ktorom parížsky ľud zaútočil na Bastilu – symbol absolutistickej moci panovníka. Nepokoje sa z Paríža preniesli na francúzsky vidiek, najmä do východnej a juhovýchodnej časti Francúzska. Poddaní vidiečania sa búrili proti príslušníkom šľachty – útočili na ich sídla, rabovali ich, zapaľovali šľachtické archívy a ničili listiny, ktoré boli právnym titulom na vyberanie feudálnych dávok. Ústavodarné národné zhromaždenie tak bolo nútené riešiť otázku, ako utíšiť rozmáhajúce sa ľudové nepokoje. Pri hľadaní spôsobu bol podaný okrem iných návrh, aby sa vrchnosť dobrovoľne vzdala svojich privilégií. Prekvapivo našiel tento návrh medzi zástupcami stavov zástancov, ktorí ho priaznivo prijali a následne počas dlhého zasadania v noci zo 4. na 5. augusta 1789 boli schválené tzv. Augustové dekréty ktorými Ústavodarné národné zhromaždenie reagovalo na vypuknutie revolúcie a na jej dôsledky. Priamo v prvom článku dekrétov sa zrušili všetky feudálne výsady, šľachtické privilégiá a roboty.
Deklarácia práv človeka a občana
Podľa ústavy prijatej „Ústavodarným národným zhromaždením“ v roku 1791, ''„Najvyššiu autoritu vo Francúzsku má zákon. Kráľ vládne iba jeho prostredníctvom a jedine v mene zákona môže vyžadovať poslušnosť.“'' Z toho vyplýva, že zákon sa stotožnil s najvyššou mocou. Napriek tomu Ústavodarné národné zhromaždenie považovalo za nutné obmedziť vôľu všetkých nasledujúcich ústavodarcov a zákonodarcov a to tým, že by garantovalo základné a prirodzené ľudské práva. Urobilo tak slávnostným prijatím textu Deklarácie práv človeka a občana (Déclaration des droits de l’homme et du citoyen), a to dňa 26. augusta 1789, teda ešte pred prijatím samotnej ústavy. Význam deklarácie však nespočíval iba v obmedzení moci tvorcov právnych noriem. Jej cieľom bolo deklarovať už existujúce ľudské a nescudziteľné práva človeka a tým spresniť hranice, ktoré štát nesmie v žiadnom prípade prekročiť.
Súkromné právo počas revolúcie
Po zrušení privilégií a deklarovaní rovnosti revolučné francúzske zákonodarstvo začalo klásť veľký dôraz na individuálne práva a rovnosť medzi občanmi. Z toho dôvodu sa zmenilo aj ponímanie niektorých inštitútov súkromného práva.
Inštitút manželstva a dedičské právo
Revolúcia priniesla aj zmenený pohľad na rodinné právo, najmä pohľad na manželstvo. Francúzske osvietenstvo sa líšilo, napríklad v porovnaní s osvietenstvom nemeckým, v tom, že malo proticirkevný charakter. Jedným z cieľov revolúcie bolo zlomiť moc cirkvi a následne previesť jej rozsiahly majetok na občiansky štát. „Ako každá zmena moci v dejinách štátu bola taktiež táto v podstate vyvlastnením dosiaľ vládnucich štruktúr.“ „Cirkev bola nútená zrieknuť sa majetku a vplyvu, ktorý jej tento majetok zabezpečoval, mnísi a mníšky boli aj proti svojej vôli pozbavení rehoľných sľubov na základe zákonného aktu a na kňazov sa vyvíjal nátlak prisahať na nový štát.“  Inštitút manželstva v predrevolučnom období upravovalo výhradne právo katolíckej cirkvi – kánonické právo, keďže cirkev sa považovala za ochrankyňu manželstva a rodiny. Cirkev tak bola oprávnená konať v záležitostiach manželstva, vo veciach kontroly nad uzatváraním manželstva, vedenia matrík, účasti pri výchove detí ako aj v záležitostiach odluky od stola a lôžka v prípade stroskotania manželstva. Aby sa dosiahol zámer zlomiť túto moc cirkvi, musela sa preniesť príslušnosť vo veciach manželstva a rodiny a v súvisiacich veciach vedenia matriky z orgánov cirkvi na orgány štátu. Cieľom bolo, aby sa manželstvo a rodina stali štátoprávnymi, nie cirkevnými inštitúciami, čiže manželstvo sa začalo chápať ako obyčajný občianskoprávny kontrakt. Tak to stanovila aj prvá Ústava z roku 1791 (II, 7): ''„Zákon pozerá na manželstvo ako na čisto občiansku zmluvu. Zákonodarná moc určí pre všetkých občanov bez rozdielu spôsob, akým majú zisťovať narodenie, svadby a úmrtie. Ustanoví verejných úradníkov, ktorí budú zhromažďovať a opatrovať listiny“''. V duchu týchto myšlienok sa vydal dekrét o evidovaní aktov osobného stavu, ktorý nadväzoval na predrevolučné zákonodarstvo starajúce sa o poriadok v cirkevných matrikách. Týmto dekrétom sa zaviedli obligatórne občianske sobáše a taktiež občianske rozvody. Sobáš sa musel konať pred úradníkom na obecnom úrade za prítomnosti štyroch svedkov.
S ponímaním manželstva z čisto občiansko-právneho hľadiska sa spojilo aj uvoľňovanie prekážok rozvodu, hoci otázka rozvodu bola vždy diskutabilná v rámci manželského práva. V revolučnej situácii sa chcel štát oslobodiť od akýchkoľvek zásahov a ovplyvňovania zo strany cirkvi, práve preto sa rozvod manželstva značne uvoľnil. „Ak bolo manželstvo zmluvou a podliehalo privátnej autonómii, potom ho bolo možné zrušiť príslušnou rozlučovacou zmluvou, prostredníctvom actus contrarius.“ Rozvod sa teda pripúšťal, ale len po splnení stanovených podmienok. V prvom rade sa vyžadoval súhlas oboch manželov, druhú podmienku predstavoval neúspešný pokus o zmier pred zmierovacím súdom tvoreným aspoň šiestimi príbuznými oboch manželov. Až následne mohli manželia požadovať od príslušného matričného úradu prehlásenie ich manželstva za zrušené. V prípade, že sa nesplnil prvá podmienka, teda o rozvod žiadal len jeden z manželov, rozvod tiež prichádzal do úvahy, čiže právo už nebolo v tejto oblasti také striktné.
Zmeny zásadného významu v rámci rodinného práva, ktoré priniesla revolúcia, sa však postupne ukázali ako nie celkom správne. Vyžadovalo sa zlepšenie výberu úradníkov, ktorí mali na starosti vedenie aktov o osobnom stave, ale aj zúženie pôvodne pomerne širokého okruhu dôvodov, pre ktoré sa povoľoval rozvod. „Nebolo to zlučiteľné s predstavou občianstva, že má lepšiu morálku, ani zo záujmom štátu na zabezpečení súkromných osôb.“ Napoleonom prijatý Code civil síce stále bez výnimky zachovával obligatórny občiansky sobáš, na druhej strane však do značnej miery obmedzil rozvod. Obmedzenia mali nie len zákonný, ale aj morálny charakter. Predrevolučný „ancien régime“ padol okrem iného aj z dôvodu mravného poklesu v spoločnosti. Zavedený nový poriadok potreboval nadobudnúť stabilitu a tá sa dala dosiahnuť požiadavkou prísnej morálky, najmä v otázkach manželstva a majetku.
Vo feudálnej Európe patrila starostlivosť o morálku k verejným záležitostiam a do právomoci štátnej cirkvi. Keďže postavenie cirkvi vo Francúzsku bolo revolúciou oslabené, musela sa verejná starostlivosť o morálku zreorganizovať novými normami. „Dualizmu štátu a práva, spoločnosti a mravnosti zodpovedalo, že morálka už nebola právne sankcionovaná, a mala byť spravovaná spoločnosťou občanov.“ Prekonaniu mravného úpadku a rozvoju spoločnosti mali napomôcť manželstvo, rodina a povolanie. Z toho všetkého vyplýva, že hoci rozvod manželstva bol zlegalizovaný, ten, kto sa rozviedol, musel zniesť sankciu za porušenie morálnych noriem a to znemožnenie sa v spoločnosti. Revolúcia priniesla vo Francúzsku aj zmeny v rámci dedičského práva, ktoré predstavovalo oporu rodiny ako základnej jednotky spoločnosti. V predrevolučnom období v zmysle právnych obyčají nebolo možné deliť pozostalosť, hlavne pozemky, medzi dedičov rovným dielom v záujme ich celistvého zachovania v rukách jedného vlastníka. Pri vytváraní novej koncepcie dedičského práva sa však dostali do rozporu dva ciele revolúcie – sloboda a rovnosť. Na jednej strane sa deklarovala sloboda, v rámci nej sloboda voľne disponovať so svojím majetkom a ochrana vlastníctva každého občana. Na strane druhej vystupovala snaha dosiahnuť rovnosť, teda aj rovnosť v majetkovej sfére a dedičské právo bolo prostriedkom, ako sa mohli veľké šľachtické majetky rozbiť a zabrániť ďalšiemu koncentrovaniu majetku v rukách len určitej skupiny občanov, v rukách šľachty. Nakoniec prevládla požiadavka rovnosti. V roku 1791 bol prijatý dekrét, ktorý umožnil delenie pozostalosti medzi potomkov rovným dielom. Zrušilo sa však právo občanov na slobodné spísanie závetu. Išlo ale iba o prechodný stav, pretože vývojom sa skoro navrátilo k testamentom a k právu nakladať s časťou dedičstva, ku „quotité disponible“.
Zákonodarstvo jakobínskeho Konventu
''„Po vyhnaní vodcov Girondy ovládli Konvent Jakobíni, čiže sa začala ďalšia etapa francúzskej revolúcie – obdobie jakobínskeho Konventu. Išlo o diktatúru ľudu, lebo v ňom vládol ľud a nie buržoázia“.'' Totiž, v období, keď sa dostali jakobíni k moci, bolo revolučné Francúzsko napadnuté zvnútra aj zvonka. Aby jakobíni potlačili kontrarevolúciu, ktorá destabilizovala krajinu z vnútra, museli sa oprieť o ľud. Z toho dôvodu Konvent ovládaný jakobínmi prijal niekoľko významných demokratických opatrení. Napríklad, vydal tri zákony v sociálnej oblasti a to zákon o spôsobe predaja majetku emigrantov, zákon o rozdelení obecných pozemkov a už spomínaný zákon, ktorý zrušil bez náhrady všetky feudálne povinnosti, čiže aj tie, ktoré sa podľa Augustových dekrétov mohli vykúpiť, čím sa zrušili aj posledné pozostatky feudalizmu.
Jakobínsky konvent dňa 24. júna 1793 schválil aj novú ústavu, čo bola už tretia ústava prijatá od začiatku Francúzskej revolúcie. Ústava bola demokratická – obsahovala Deklaráciu práv človeka a občana, upravovala:
Jakobínska ústava v časti s názvom „O záruke práv“ v článku 122 zabezpečila základné práva:
Občiansky súdny poriadok
V roku 1806 bol vydaný Code de procédure civile, zákon o občianskom súdnom konaní. Vychádzal zo starších, ešte predrevolučných feudálnych právnych predpisov, najmä zo spomínanej ordonancie Ľudovíta XIV. z roku 1667.
Podľa tohto občianskeho súdneho poriadku sa konanie pred súdom vyznačoval formálnosťou a zároveň zložitosťou, ale v porovnaní s feudálnymi predpismi sa zjednodušila organizácia súdnictva.
Súdny proces sa zakladal na zásade verejnosti a ústnosti. Vo väčšine prípadov konania musel byť povinne zúčastnený aj advokát, čo však iba zvyšovalo trovy konania a spolu so zdĺhavosťou procesu to spôsobovalo, že nemajetní občania mali obmedzené možnosti domáhať sa súdnej ochrany.
V prvej inštancii rozhodoval zmierovací sudca ako najnižší súdny orgán alebo občiansky tribunál. Zmierovací sudca prejednával a rozhodoval v drobných občianskoprávnych a trestnoprávnych veciach a tribunál bol príslušný pre závažnejšie občianskoprávne záležitosti. Druhoinštančným súdnym orgánom bol apelačný súd (cour d`appel), pričom do územného obvodu jedného apelačného súdu patrilo niekoľko departementov ako jednotiek štátnej správy. V najvyššej inštancii rozhodoval kasačný súd (Cour de cassation) miestne príslušný pre celú krajinu, ktorý skúmal jednotlivé prípady len z hľadiska porušenia zákona. Ak prišiel k záveru, že zákon bol porušený, nevyniesol nové rozhodnutie, iba zrušil rozhodnutie nižšieho súdu a vrátil mu vec na nové konanie.
Obchodný zákonník
Napoleonov obchodný zákonník vychádzal z právnych predpisov prijatých v predrevolučnom období, predovšetkým z ordonancie z roku 1673 týkajúcej sa obchodu a z ordonancie upravujúcej obchodnú moreplavbu z roku 1681. Nedosiahol však taký význam ako Code civil, pretože v oblasti obchodu sa na právne vzťahy uplatňovali rôzne zvyklosti a obyčaje.
Z hľadiska systematiky tvorili obchodný zákonník štyri knihy:
Vzťah Code civil a „Code de commerce“ možno vyjadriť zásadou subsidiarity. Obchodný zákonník iba dopĺňal občiansky zákonník, keďže všeobecná úprava obsiahnutá v občianskom zákonníku sa mohla použiť aj na obchodnoprávne úkony. Zatiaľ čo občiansky zákonník upravoval všeobecné súkromnoprávne inštitúty, obchodný zákonník sa sústreďoval iba na osobitné obchodnoprávne inštitúty. V prípade, že táto osobitná právna úprava chýbala, aplikovali sa na daný právny vzťah ustanovenia občianskeho práva.
Význam revolučných zmien
Najdôležitejším a najlepším následkom francúzskej revolúcie je skutočnosť, že uzákonila spoločenskú rovnosť, ktorá sa v 18. storočí iba pomaly dostávala do všeobecného povedomia. Feudalizmus bol odsúdený už od Storočnej vojny. Hneď ako boli vytvorené pevné národné monarchie schopné zaistiť správu a verejnú bezpečnosť veľkých štátov, nemohla už feudálna šľachta plniť svoju úlohu. Dlho si však zo zotrvačnosti zachovala získané privilégiá a vznešenosť. Monarchie, ktoré sa pôvodne opierali o privilegovaných, vždy váhali vyhlásiť plnú rovnosť s ostatnými triedami. Keď sa nenašiel skutočný kráľ reformátor, bola nutná liečba šokom. Revolúcia zmietla privilégiá počas niekoľkých dní. Aj reštaurovaná monarchia si trúfla zasahovať len s najvyššou opatrnosťou. „Vplyv revolúcie začal postupne zasahovať celú planétu a je možné právom konštatovať dobytie Bastily za najdôležitejšiu udalosť v dejinách Anglicka.“
Revolúcii možno rovnako pripočítať k dobru sekularizáciu európskej spoločnosti. Katolícka cirkev rovnako ako šľachta preukazovala štátu veľmi významné služby; na rozdiel od šľachty ich preukazovala stále. Francúzska revolúcia pripravila laicizáciu štátu. Sloboda vyznania, emancipácia Židov, zrušenie cirkevných súdov.
1770 Schlesinger
1770 Schlesinger je planétka s priemerom 48 km, ktorú objavil C. U. Cesco, A. R. Klemola 10. mája 1967.
Francúzsky právny systém v období Francúzskej revolúcie
Význam revolučných zmien
Ďalším dôležitým dôsledkom revolúcie bolo dokončenie zjednotenia Francúzska. Kráľovstvo tvorili provincie, ktoré boli ku korune pripojené v rôznych dobách. Boli rozdielne zdaňované, riadili sa odlišnými zákonmi a zvyklosťami, boli od seba oddelené colnicami. Francúzsko nebolo štátom, bolo to spojenie niekoľkých štátov ležiacich vedľa seba, bez toho aby ich čokoľvek spájalo. Revolúcia rozbila všetky tieto štátiky a vytvorila z nich nový štát. Nebolo už Bretónska, Normandie, Burgundska, bolo tu Francúzsko. Francúzsko, štát s viac ako tridsiatimi miliónmi obyvateľov uzavretých v prirodzených hraniciach, zložený z jednej triedy občanov, ktorým vládne jediný zákon, jediný predpis, jediný poriadok.
Ak sa pozrieme na obdobie Francúzskej revolúcie a zameriame sa na právny systém Francúzska, uvidíme etapu významných zmien. Po tom, ako storočia vo Francúzsku vládli králi prostredníctvom ordonancií a šľachta viac či menej, v závislosti od obdobia, vykonávala svoju moc nad jednotlivými časťami ríše, po tom, ako sa celé storočia väčšina vzťahov spravovala nepísaným, obyčajovým právom, po tom, ako osvietenský absolutizmus jedného panovníka opadol a šľachta sa chystala na svoju pomstu, buržoázia povstávala a aj roľníci a prostí ľudia už mali pocit, že môžu niečo zmeniť, prichádzala etapa Francúzskej revolúcie. V krajine hospodársky zničenej, v ktorej vládol slabý panovník, dochádza k snahe ľudu o zmenu celého politického, hospodárskeho, ekonomického systému. A tak ako vždy a všade inde v ľudských dejinách, tam, kde sa udiali zmeny tzv. materiálnych prameňov práva, dochádza aj k zmenám v práve, čo je reprezentované vydaním ústavy – konštitúcie, konštitúcie – dokumentu, ktorý nedeklaruje staré, ale ruší staré a konštituuje nové, čo sa priamo prejavuje už v samotnej preambule k Ústave z roku 1791: ''„Nie je viac ani šľachty ani pairov, ani dedičných rozdielov, ani stavovských rozdielov, ani feudálneho režimu, ani vrchnostenských súdov, ani žiadnych titulov, pomenovaní a výsad, ktoré sa z neho odvodzovali, ani žiadneho rytierskeho poriadku, ani žiadnej z korporácií a rádov, pre ktoré sa vyžadovali dôkazy šľachtictva alebo ktoré predpokladali rozdiely pôvodu, ani žiadnej inej prednosti ako je prednosť verejných úradníkov pri výkone ich úradov. Nie je viac prednosti ani dedičnosti nejakého verejného úradu. Nie je viac pre žiadnu časť národa ani pre žiadneho jednotlivca, nijakej výsady ani výnimky zo všeobecného práva všetkých Francúzov. Nie je viac cechov, ani korporácií podľa zamestnania, umenia a remesiel. Zákon neuznáva viac rehoľné služby ani žiaden iný záväzok, ktorý by odporoval prirodzeným právam alebo ústave.“''
Roky 1789 až 1804 predsúvajú v práve a jeho systéme skôr chaotické vydávanie vhodných právnych dokumentov, ktoré čiastkovo a čiastočne upravujú určitú sféru „života“ štátu a ľudí v ňom. Na druhej strane však vstupuje do práva mnoho novátorských prvkov, ktoré priniesla filozofia osvietenstva a myšlienka prirodzených práv, rovnosti ľudí, slobody, ktoré sa úspešne zakotvili už v Deklarácii práv človeka a občana na začiatku revolúcie.
Z hľadiska právneho systému možno všeobecne sledovať posun počas všetkých búrlivých rokov revolúcie. Paradoxne sa však ukázalo, že vláda fakticky neobmedzeného panovníka v podobe prvého konzula a neskôr „cisára Francúzov“ Napoleona vniesla do práva poriadok, zrýchlila proces, ktorý sa v kvázidemokratických podmienakch revolúcie nepodarilo poriadne sfunkčniť. Po neúspešných pokusoch kodifikácie sa dostavilo ovocie revolúcie v podobe veľkých francúzskych kodifikácií a to predovšetkým Code civil. Kodifikácie mali usporiadať práva občana v jednom materskom jazyku, na rozume a prírode založenom celku, čo by nebolo možné bez systematického, pojmového a jazykového zjednodušenia zachovaných právnych materiálov prirodzeného práva. Kodifikácie však na druhej strane nedosiahli svoj cieľ – nepriblížili právo v zrozumiteľnej forme občanovi tak, aby sám našiel v zákonníku riešenie svojho právneho problému.
Z hľadiska Európy a kontinentálneho právneho systému predstavujú predovšetkým kodifikácie krok vpred. Napriek prvenstvu „Všeobecného súdneho poriadku“ a „Všeobecného zemského práva v Prusku“ vydaných Fridrichom II. Veľkým a takisto napriek tomu, že „Občiansky zákonník“ Jozefa II. v Rakúsku boli vydané skôr ako francúzsky Code Civil, možno práve Code Civli považovať za kódex, ktorým kontinentálna Európa zakončila obdobie trvajúce od pádu Západorímskej ríše roku 476, obdobie v ktorom prostredníctvom cirkvi, univerzít, renesancie a recepcie práva pretvorilo právo kmeňové – obyčajové, ktoré priniesli kmene z Ázie pri sťahovaní národov.
Obdobie Francúzskej revolúcie pre právny systém kontinentálny teda možno chápať ako posun ku systematizovaniu práva, posun smerom k ľudu. Zákonníky, či už rakúsky alebo pruský, sú významné, ale práve francúzsky Code civil je zákonníkom, ktorý sa vďaka Napoleonovým vojnám a výbojnej politike rozšíril nie len po kontinentálnej Európe, ale aj v koloniálnych krajinách Afriky, Ázie, Južnej či severnej Ameriky a to nie len v kolóniách Francúzska samotného, ale aj v kolóniách krajín Beneluxu, Talianska, Španielska a Portugalska a dodnes sa používa nie len vo Francúzsku v mierne pozmenenej podobe, ale aj v už spomínaných krajinách, ktoré aj po osamostatnení sa spod moci Francúzska uvážili za rozumné, ďalej používať „Code civil“ ako svoj zákonník, zákonník všeobecného práva súkromného. Revolučné roky a zmeny v práve a právnom systéme vo Francúzsku boli smerodajné pre ďalší vývoj Európy a kontinentálneho práva ako takého.
Zážihový motor s priamym vstrekom
thumb|right|Demonštračný rez motorom TOYOTA 2GR-FSE V6 3.5L D-4S s priamym vstrekovaním. Je vidieť klasický vstrekovač do nasávacieho kanálu, vstrekovač pre priamy vstrek a zapaľovaciu sviečku. Koncept pre spaľovanie vedené stenami (vzdialená sviečka a vstrekovač). Zážihový motor s priamym vstrekom paliva (anglicky pod rôznymi názvami Gasoline direct injection engine (GDI), Petrol Direct Injection, Direct Petrol Injection, Spark Ignited Direct Injection (SIDI), Fuel Stratified Injection (FSI)) patrí do skupiny zážihových motorov. Na rozdiel od konvenčného zážihového motora nespaľuje iba homogénnu zmes. Palivo sa totiž vstrekuje priamo (prípadne prostredníctvom komôrky) do valca, čo umožňuje aktívne riadiť vrstvenú tvorbu zmesi.
Motor je konštruovaný tak, aby bola v okolí elektród zapaľovacej sviečky v okamihu zážihu zmes v zápalnom zložení. V ostatných častiach valca môže byť prebytok vzduchu, alebo spaliny privedené recirkuláciou. Celkovo môže motor pracovať s chudobnou zmesou so súčiniteľom prebytku vzduchu až λ > 7. Spaľovanie s prebytkom vzduchu umožňuje znížiť spotrebu paliva a odstrániť alebo znížiť nepriaznivý vplyv regulácie škrtiacou klapkou.
Druhy prevádzky
V závislosti od zaťaženia, otáčok, teplotného stavu motora a ďalších parametrov pracuje zážihový motor s priamym v strekom v niektorom zo šiestich druhov prevádzky:
Prevádzka s vrstveným plnením
Táto prevádzka je vhodná pre oblasť nižších krútiacich momentov a nižších otáčok (do 3 000 min−1). Vstrekovací ventil vstrekne palivo len krátko pred zážihom, zmes sa preto nestihne premiešať. Motor pracuje celkovo s chudobnou zmesou λ > 1, ale v oblasti sviečky je zmes v zápalnom rozmedzí. Intenzívne sa využíva recirkulácia výfukových plynov z predošlých cyklov pre zníženie emisií NOx.
Prevádzka s vrstveným plnením a zahrievaním katalyzátora
Táto prevádzka sa využíva na zahriatie katalyzátora na prevádzkovú teplotu. Princíp je rovnaký ako pri prevádzke s vrstveným plnením, ale počas expanzie sa vstrekne ešte jedna dávka paliva. Táto dohorieva neskôr a zvyšuje teplotu výfukového potrubia aj katalyzátora. Výfukové potrubie musí byť na takúto prevádzku optimalizované.
Homogénna prevádzka
Pre vysoké otáčky a vysoké zaťaženie je potrebné získať zo zmesi maximum energie, čo sa dosiahne pri stechiometrickom zložení zmesi t. j. λ = 1 (vo výnimočných prípadoch motor spaľuje mierne bohatú zmes λ < 1). Takáto zmes je zápalná v celom objeme, preto nie je potrebné dbať na rozvrstvenie zmesi. Vstrekovanie prebieha už počas nasávacieho zdvihu, preto je čas na vytvorenie a rovnomerné rozloženie zmesi dostatočný. V tomto režime sa priebeh spaľovania a ďalšie charakteristiky ako spotreba a emisie len veľmi málo líšia od zážihového motora s nepriamym vstrekovaním. Režim je univerzálny, motor by v ňom mohol pracovať vo všetkých režimoch, ale tým by sa pripravil o výhody vyplývajúce z vrstveného plnenia.
Homogénna prevádzka s chudobnou zmesou
Táto prevádzka je prechodová, medzi homogénnou prevádzkou a prevádzkou s vrstveným plnením. Dosahuje sa nižšia spotreba paliva ako pri homogénnej prevádzke vďaka vyššej plniacej účinnosti (škrtiaca klapka je viac otvorená, ako by zodpovedalo homogénnnej prevádzke.) Celkové zloženie chudobej zmesi je 1 < λ < 2.
Homogénna prevádzka s vrstveným plnením
Ide o ďalší prechodový režim, ktorý naväzuje na homogénnu prevádzku s chudobnou zmesou. Ak je celkové zloženie zmesi s λ > 2, palivo sa vstrekuje dvakrát. Prvý vstrek s podielom cca 25 % dávky paliva na cyklus sa vstrekuje ešte počas nasávania a vytvára homogénnu zmes. Druhý vstrek so zvyškom paliva sa vstrekuje neskôr počas kompresie. Jeho úlohou je vytvoriť oblasť bohatšej, dobre zápalnej zmesi v okolí sviečky.
Homogénna prevádzka s ochranou pred detonačným spaľovaním
Prevádzka je určená pre nízke otáčky a vysoké zaťaženia, kde by mohlo dochádzať k detonačnému spaľovaniu. Pri tejto prevádzke sa opäť využíva dvojitý vstrek paliva, ktorá presunie časť dodávky tepla z druhej dávky paliva na neskôr a zníži tak maximálne tlaky a teploty, ktoré sú rizikové faktory pre detonačné spaľovanie. Vďaka rozdeleniu dávok paliva nie je potrebné znižovať predstih zapaľovania, ako sa to musí v takýchto režimoch robiť pre motory s nepriamym vstrekovaním čo prináša výhodu vyššieho krútiaceho momentu.
Proces spaľovania
Aby sa dosiahol požadovaný priebeh a kvalita spaľovacieho procesu vo vrstvenej zmesi, je potrebné zosúladiť geometrický tvar spaľovacieho priestoru vrátane dna piesta, vzájomné umiestnenie vstrekovača a zapaľovacej sviečky, smer a rýchlosť prúdenia náplne a smer a tvar lúča paliva a správny okamih vstreku. Principiálne sú možné 2 prístupy k vedeniu spôsobu spaľovania:
Priamy vstrek do valca s vstrekovačmi a sviečkami blízko seba
thumb|right|Riešenie spaľovacieho priestoru pre spaľovanie vedené lúčom (vstrekovač a sviečka pri sebe) o spoločnosti [[BMW]] Táto koncepcia využíva spaľovanie vedené lúčom. Palivový lúč zasahuje priamo elektródy sviečky. Zmes je premiestňovaná k elektródam hlavne kinetickou energiou lúča, menej pohybom náplne. Toto riešenie umožňuje dosiahnuť: Zároveň je však potrebné riešiť nasledovné problémy:
Priamy vstrek do valca s vstrekovačmi a sviečkami ďaleko od seba
Táto koncepcia využíva spaľovanie vedené stenami. Vstrekovače optimálne umiestnené s ohľadom na geometrické a teplotné podmienky hlavy valcov. Vlastnosti tohoto usporiadania sú: Medzi problémy konceptu patria:
Vlastnosti motorov s priamym vstrekom
Oba vyššie popísané spôsoby vstrekovania paliva majú bez použitia recirkulácie výfukových plynov rôzne úrovne NOx a spotreby (NOx je vyššie, spotreba nižšia), preto je potrebné použiť optimálnu recirkuláciu výfukových plynov. Zníženie spotreby paliva je uvádzané v rozmedzí 20 – 30 % oproti klasickým spôsobom vstrekovania paliva. Spoločné problémy oboch riešení sú: používanie paliva s vhodnými vlastnosťami, nevyhnutnosť zariadení na spracovanie výfukových plynov, spoľahlivosť, ohrievanie vstrekovačov, emisie CHx a dymivosť.
Systémy využívajú kvalitatívnu reguláciu (zložením zmesi), napriek tomu je úplné odstránenie škrtiacej klapky limitované minimálnou teplotou výfukových plynov pre dobrú účinnosť katalyzátora, preto pri nízkych zaťaženiach zostane využité čiastočné škrtenie a recirkulácia výfukových plynov.
Koncepcia OCP (Orbital Combustion Process)
Odlišným systémom priameho vstrekovania paliva benzínových motorov je systém OCP. Jeho činnosť spočíva v tom, že konvenčný vstrekovač vstrekuje presné množstvo paliva do komôrky, do ktorej vyúsťuje prúd vzduchu. Po ukončení vstreku a krátkej dobe na prípravu zmesi je atomizovaná zmes vstreknutá vzduchovým vstrekovačom do valca. Vstrekovač sa nachádza blízko pri sviečke, čo znamená, že ďalšia príprava zmesi vo valci už nie je nutná. V tomto prípade je možná dobrá kontrola pomeru λ v okolí sviečky v čase zážihu, čo zaisťuje dobrú stabilitu procesu. Celkový pomer λ môže byť až 7. Zníženie spotreby paliva oproti štandardnému viacbodovému vstrekovaniu sa uvádza podľa druhu testu v rozmedzí od 17 – 30 %. Výhody tejto koncepcie sú zníženie emisií CHx (malá veľkosť kvapiek, lúč nedosiahne studené steny) a umožnenie až 40 % recirkulácie výfukových plynov alebo 80° prekrytie ventilov.
Vstrekovacie systémy pre priamy vstrek
Základnými súčasťami vstrekovacieho systému sú palivová nádrž, dopravné čerpadlo (nízkotlakové), vysokotlakové čerpadlo, tlakový zásobník (Common rail), ventil pre riadenie tlaku, snímač tlaku v zásobníku a vysokotlakový vstrekovací ventil.
1. generácia vstrekovacích systémov
Prvá generácia vstrekovacích systémov využívala elektromagneticky ovládané vstrekovacie ventily. Vstrekovací tlak bol v rozmedzí 5 – 12 MPa. Riadiaci systém DI-Motronic (1. generácie) od spoločnosti Bosch bol uvedený na trh v roku 2000.
2. generácia vstrekovacích systémov
Druhá generácia vstrekovacích systémov využíva piezoelektricky ovládané vstrekovacie ventily. Maximálny vstrekovací tlak dosahuje 20 MPa. Vyšší tlak umožňuje lepšie rozprášenie paliva, rýchle piezoelektrické ventily presnejšie dávkovanie rozdelené na viac vstrekov. Oba parametre umožňujú posúvať oblasti prevádzky s vrstveným plnením k vyšším otáčkam a vyšším zaťaženiam motora. Vstekovacie systémy druhej generácie uprednostňujú spaľovanie vedené lúčom. Riadiaci systém DI-Motronic 2. generácie od spoločnosti Bosch bol uvedený na trh v roku 2005.
Emisie motorov s priamym vstrekom
Pre oblasti homogénnej prevádzky, pri ktorej sa spaľuje stechiometrická zmes sa používa riešenie osvedčené u zážihových motorov s nepriamym vstrekom. O znižovanie emisií sa stará trojcestný katalyzátor riadený lambda-sondou. Pre oblasti prevádzky s vrstveným plnením, kde vplyvom prebytku kyslíka vznikajú pri spaľovaní emisie NOx, je potrebné využiť aj redukčný katalyzátor (tzv. DENOX).
Heatwave (album)
Heatwave je piaty album belgickej skupiny Univers zero. Vyšiel v roku 1986 a svojim hudobným štýlom nadväzoval na vplyvy Stredného východu, ktoré sa začali prejavovať už pri ich predošlom projekte UZED. Inštrumentálne sú nahrávky albumu Heatwave oproti predošlej tvorbe viacej elektronické. Album bol nahraný a zmixovaný Didierom de Roosom v brusleskom Daylight Studiu.
Album je neobvyklý aj tým, že sa na ňom nedominujú len kompozície od lídra Univers Zero a hráča na bicie nástroje, Daniela Denisa. Autorským lídrom nahrávania sa v tomto prípade stal hráč na klávesové nástroje, Andy Kirk, ktorý je aj autorom hlavnej skladby projektu, dvadsať minútovej suity „The Funeral Plain“. Je to druhá najdlhšia pieseň skupiny. Najdlhšou je skladba „La Faulx“, ktorá sa nachádza na ich albume Heresie.
Znojmo
Znojmo je štatutárne mesto ležiace na juhu Moravy, rozkladajúce sa vysoko na ľavom brehu nad riekou Dyje. Nachádza sa juhozápadne od Brna a  severozápadne od Viedne. Zaujíma rozlohu a má okolo 34 tisíc obyvateľov, čím je druhým najväčším mestom Juhomoravského kraja.
Od roku 1960 patrí do Juhomoravského kraja, v ktorom je okresným mestom. Predtým od roku 1949 malo podobné postavenie v rámci vtedajšieho Brnianskeho kraja. Pred zrušením krajského zriadenia to bolo až do 31. decembra 1948 centrum rovnomenného okresu. Za Rakúsko-Uhorska bolo až do roku 1928 Znojmo štatutárnym mestom.
Obdobie do tridsaťročnej vojny
Priestor mesta bol osídlený už v dobe prehistorickej. Od 8. storočia nášho letopočtu sa na skalnom ostrohu naproti dnešnému centru mesta a hradu rozkladalo rozsiahle staromoravské hradisko, ktoré strážilo brod cez rieku Dyje vzdialený asi, kadiaľ prechádzala obchodná cesta z Čiech cez západnú Moravu do Podunajska. Vnútri hradiska, ktoré v 8. až 10. storočí ovládalo rozsiahlu oblasť dnešnej juhozápadnej Moravy a priľahlej časti Dolného Rakúska, bol vo veľkomoravskom období vystavaný kostolík (rotunda) sv. Hipppolyta. Existencia druhého kostola zostáva zatiaľ väčšou časťou akademickej obce spochybňovaná. Existovalo tu tiež rozsiahle pohrebisko, objavené v roku 2007 a naďalej intenzívne skúmané. Staromoravské Znojmo (Hradište) bolo niekedy v polovici 10. storočia poničené Maďarmi, život tu bol ale vzápätí na prelome tisícročí obnovený. Po dobytí Moravy českými Přemyslovcami (1019/1029) bolo prvé správne centrum zriadené práve ešte na Hradišti. Nový přemyslovský hrad bol vybudovaný bližšie k strategickému riečnemu brodu na náprotivnej strane Gránického údolia za vlády moravského kniežaťa Konráda I. a jeho syna Litolda.
Prvá písomná zmienka o Znojme je vo sfalšovanej listine hlásiacej sa do roku 1048, ktorou knieža Břetislav zakladá prepoštstvo v Rajhrade a kde je medzi svedkami uvedený znojemský kastelán Markvart. Po smrti kniežaťa Břetislava pripadlo Znojemsko jeho synovi Konrádovi I. Najneskôr po roku 1092 tu vzniklo samostatné údelné přemyslovské kniežatstvo. Za Konrádovho syna Litolda sa na znojemskom hrade razili aj prvé mince – znojemské denáre. Na predpolí hradu vznikli predmestské osady s dominantami kostolov sv. Michala a sv. Mikuláša.
thumb|vľavo|Rotunda svätej Kataríny z prvej polovice 11. storočia Najvýznamnejší zo znojemských Přemyslovcov Konrád II. Otto, ktorý postupne ovládol celú Moravu a nakoniec sa stal aj kniežaťom v Čechách, založil v roku 1190 premonštrátsky kláštor v Louce, ktorý stojí na juh od historického stredu mesta. V rokoch 1222 – 1226 bolo Znojmo Přemyslom Otakarom I. povýšené na kráľovské mesto, prvé svojho druhu na južnej Morave. Bolo opevnené silnými hradbami, ktoré sa z veľkej časti zachovali dodnes. Veľký rozkvet Znojma nastal v 13. a 14. storočí, kedy malo už dláždené ulice, vodovod a dva špitály. Roku 1240 daroval kráľ Václav I. prepoštstvo sv. Hypolita na Hradišti spoločenstvu špitálnych bratov a sestier u sv. Františka v Prahe, vzniknutému z iniciatívy svätej Anežky Českej, sestry kráľa Václava, z ktorého sa onedlho vytvoril Rytierský rád krížovníkov s červenou hviezdou.
V bezprostrednej blízkosti hradu založil kráľ Václav I. kláštor Rádu minoritov (1226 – 1239), neskôr tu vznikol aj kláštor klarisiek (1271 – 1274). Po bitke na Moravskom poli (26. augusta 1278) bol v minoritskom kláštornom kostole Nanebovzatia Panny Márie pochovaný český kráľ a moravský markgróf Přemysl Otakar II. (1279). V roku 1296 preniesol Václav II. pozostatky svojho otca do chrámu sv. Víta v Prahe. V januári 1307 sa u znojemských minoritov zišiel český kráľ Rudolf I. so svojím otcom, rímskym kráľom Albrechtom I., aby tu vyhlásili nový poriadok postupnosti panovníkov na českom tróne, ktorý však kvôli skorému Rudolfovému úmrtí a odlišnej vôli českej šľachty, nikdy nenadobudli platnosť. Za vlády kráľa Jana Luxemburského bolo mesto niekoľkokrát zastavené rakúskym vojvodom a v roku 1404 bolo ako bašta stúpencov moravského markgrófa Prokopa Luxemburského dva mesiace bezúspešne obliehané vojskami rakúskeho vojvodu Albrechta IV. a uhorského kráľa Žigmunda. V husitských vojnách v 1. polovici 15. storočia zostalo mesto katolícke a prokráľovské. Smrťou Žigmunda Luxemburského tu v roku 1437 vymrela dynastia Luxemburgovcov.
Obdobie po tridsaťročnej vojne
Po bitke na Bielej hore sa v meste v roku 1628 konal zemský snem, na ktorom bolo pre Moravu vyhlásené obnovenie zriadenie zemské, ktorým uzákonili dedičnosť Habsburgovcov na českom tróne a rekatolizáciu. Roku 1645, za tridsaťročnej vojny, dobyli schudobnelé Znojmo počas troch dní Švédi pod velením generála Lennarta Torstensona (1603 – 1651).
Koncom 17. storočia bolo mesto postihnuté veľkou epidémiou moru, ktorá si vyžiadala takmer 800 obetí. Znojmo zasiahli aj napoleonské vojny, prvýkrát v roku 1805, kedy tadiaľ prešli Rusi aj Francúzi pred bitkou pri Slavkove, a druhýkrát v roku 1809, kedy sa v blízkosti Znojma odohrala bitka medzi rakúskymi a francúzskymi vojskami, známa ako bitka pri Znojme. Znojemský hrad stratil po porážke Turkov pri Viedni v roku 1683 svoj strategický význam a v spustnutom stave ho cisár Jozef I. predal Maxmiliánovi Františkovi z Deblín a jeho bratovi, ktorí jeho západnú časť prestavali na zámok a vo východnej časti zriadili pivovar. Od roku 1784 bol zámok využívaný ako kasárne a špitál a od roku 1921 slúži Juhomoravskému múzeu. Z pôvodného hradu sa zachovala len románska rotunda sv. Kataríny a do roku 1892 stála pri vstupe z predhradia takzvaná Lúpežnická veža.
Ďalší rozvoj Znojma nastal v 18. a 19. storočí v súvislosti s vybudovaním cisárskych ciest do Brna, Prahy a Viedne, vybudovaním prepojovacej Štátnej dráhy Viedeň-Hrušovany-Brno s odbočkou na Znojmo (1870) a najmä Severozápadnej železnice Viedeň-Znojmo-Jihlava-Nymburk-Praha / Děčín (1871). Výstavba trate dala podnet k vypracovaniu nadčasového, veľmi kvalitného regulačného plánu, podľa ktorého sa mesto začalo veľmi rýchlo rozširovať, najmä smerom na východ k Novosadům, k doline potoka Lesky a k novej stanice. Na okružnej ceste vzniklo zaujímavé hviezdicové Mariánske námestie, inšpirované parížskym Place Charles-de-Gaulle. Výstavba trate umožnila rozvoj znojemského zeleninárstva a sadovníctva a nálezy ložísk kaolínu prispeli k rozvoju keramického priemyslu v meste. Boli založené početné parky, postavili sa nové školy, Albrechtove kasárne (neskôr Žižkove), mestská vodáreň, židovská synagóga (1888), mestské divadlo (1900), evanjelický kostol či krajský súd s väznicou (1913 – 1919, dnes okresný súd).
Novodobé dejiny
thumb|vľavo|Znojmo pred rokom 1909 Sľubný rozmach mesta zastavila prvá svetová vojna. Pri rozpade Rakúsko-Uhorska na jeseň 1918 sa Znojmo stalo centrom separatistického regiónu Nemeckej južnej Moravy, ktorý sa vzoprel pripojeniu k novo vzniknutému Československu a s odvolaním sa na Wilsonom deklarované právo sebaurčenia vyhlásil spolupatričnosť s Nemeckým Rakúskom. Až vojenskou intervenciou 16. decembra 1918 bolo Znojmo s okolím obsadené československými jednotkami. Nasledoval mohutný príliv českých úradníkov do mesta a s ním súvisiaci odchod časti Nemcov, najmä z radov inteligencie. Tým bola doterajšia majorita Nemcov v meste vyrovnaná a v roku 1920 bol starostom mesta zvolený prvý Čech – Dr. Josef Mareš. Vďaka jeho uvážlivej politike širokého konsenzu sa podarilo spolužitie medzi oboma národnosťami v meste udržať v pokojných medziach. Mesto vtedy oficiálne navštívil prezident republiky Tomáš Garrigue Masaryk. Rozvoj mesta v medzivojnovom období bol aj naďalej vďaka masívnej výstavbe obytných domov dynamický, napriek tomu sa mesto začalo prvýkrát vo svojej histórii potýkať so syndrómom mesta na periférii. Vznik colnej hranice medzi ČSR a Rakúskom, redukcia prevádzky na Severozápadnej dráhe a ďalšie centralistické opatrenia pražskej vlády do značnej miery obmedzili vývoz tradičných znojemských komodít do rozľahlej spádovej oblasti v okolí Viedne a prispeli k ochudobneniu značnej časti obyvateľov. Tento aspekt prispel k silnej radikalizácii nemeckého obyvateľstva, najmä po vzniku Sudetonemeckej strany.
Mníchovskou dohodou z jesene 1938 bolo Znojmo pripojené k hitlerovskej Tretej ríši. To vyvolalo exodus značnej časti českého a židovského obyvateľstva zo Znojma do iných častí republiky. Židovská synagóga bola uzavretá a neskôr zbúraná. S koncom druhej svetovej vojny na jar 1945 bolo Znojmo poškodené niekoľkými náletmi sovietskych a amerických bombardérov. Priamy zásah dostala budova starej radnice, veľké škody utrpela vlaková stanica. Nemecká branná moc mesto opustila tesne pred príchodom Červenej armády (8. mája 1945). S príchodom Sovietov a obnovením československej štátnej moci došlo k divokej fáze odsunu nemeckého obyvateľstva z mesta. Prvé vlaky po obnovenej trati z vnútrozemia privážali stovky českých novousadlíkov. Neskôr, vo fáze organizovaného odsunu, bolo nemecké obyvateľstvo internované v priestore núteného pracovného tábora na Pražskej triede. V meste tiež v rokoch 1945 – 1948 zasadal mimoriadny ľudový súd. Počas vlakových transportov v roku 1946 bolo odsunutých do amerického okupačného pásma v Nemecku až 15 tisíc znojemských Nemcov. Nové obyvateľstvo prichádzalo najmä z oblasti Českomoravskej vrchoviny a tiež z Hanej, Valašska a Slovácka. Išlo o najväčšiu etnickú premenu v dejinách mesta od 13. storočia.
V parlamentných voľbách v roku 1946 tu zvíťazila kandidátka Komunistickej strany Československa. Po komunistickom prevrate v februári 1948 došlo k postupnému uzatvoreniu hraníc s Rakúskom. Znojmo sa stalo tzv. Hraniččiarským mestom, "hrádzou proti imperializmu".
V stredu 21. augusta 1968, zaplavili dnešné Masarykovo námestie sovietske tanky T 54 s bielymi inváznymi pruhmi.