cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ľudovít Napoleon Bonaparte
Začiatky výstavby
Jednou z prvých priorít Napoleona III. bola modernizácia francúzskeho hospodárstva, ktoré výrazne zaostávalo za Spojeným kráľovstvom a niektorými nemeckými štátmi. Politická ekonómia bola dlho cisárovou vášňou. V Británii navštevoval továrne a železničné stanice a vo väzení študoval a písal o cukrovarníckom priemysle a politikách na zníženie chudoby. Chcel, aby vláda zohrávala aktívnu, nie pasívnu úlohu v ekonomike. V roku 1839 napísal: „Vláda nie je nevyhnutným zlom, ako tvrdia niektorí ľudia; namiesto toho je to zhovievavý motor celého sociálneho organizmu.“Nebol zástancom toho, aby sa vláda priamo zapojila do priemyslu. Namiesto toho vláda zohrala veľmi aktívnu úlohu pri budovaní infraštruktúry pre hospodársky rast; stimulovanie akciového trhu a investičných bánk, aby poskytovali úvery; výstavba železníc, prístavov, kanálov a ciest; a poskytovanie odbornej prípravy a vzdelávania. Otvoril tiež francúzske trhy pre zahraničný tovar, napríklad železničné trate z Anglicka, čo prinútilo francúzsky priemysel stať sa efektívnejším a konkurencieschopnejším.
V roku 1851 malo Francúzsko iba 3 500 kilometrov železnice, v porovnaní s 10 000 km v Anglicku a 800 km v Belgicku, čo je krajina, ktorá je dvadsať krát menšia ako Francúzsko. Do niekoľkých dní od štátneho prevratu v roku 1851 spustil minister verejných prác Napoleona III. projekt výstavby železničnej trate okolo Paríža, spájajúcej rôzne nezávislé trate prichádzajúce do Paríža z celej krajiny. Vláda poskytla záruky na pôžičky na výstavbu nových tratí a vyzvala železničné spoločnosti, aby sa konsolidovali. V roku 1848 bolo 18 železničných spoločností a na konci cisárstva šesť. Do roku 1870 malo Francúzsko prepojených 20 000 kilometrov železnice s francúzskymi prístavmi a so systémami železníc v susedných krajinách, ktoré prepravovali ročne viac ako 100 miliónov cestujúcich a prepravovali produkty nových francúzskych oceliarní, baní a tovární.
Rozvoj parníkov a začiatky rekonštrukcie Paríža
V Marseille a Le Havre boli vybudované nové námorné linky a prístavy, ktoré spojili Francúzsko po mori so Spojenými štátmi, Latinskou Amerikou, severnou Afrikou a Ďalekým východom. Počas cisárstva sa počet parníkov strojnásobil a roku 1870 vlastnilo Francúzsko po Anglicku druhú najväčšiu námornú flotilu na svete.Napoleon III. podporil najväčší námorný projekt tej doby, výstavbu Suezského prieplavu v rokoch 1859 až 1869. Projekt kanála bol financovaný akciami na parížskom akciovom trhu a viedol ho bývalý francúzsky diplomat Ferdinand de Lesseps. Otvorila ho cisárovná Eugénie predstavením Verdiho opery Aida.
Prestavba centra Paríža podporila aj obchodné rozšírenie a inovácie. Prvý obchodný dom, Bon Marché, bol otvorený v Paríži v roku 1852 v skromnej budove a rýchlo sa rozširoval, jeho príjem sa zvýšil zo 450 000 frankov ročne na 20 miliónov. Jej zakladateľ, Aristide Boucicaut, dal do prevádzky novú budovu zo skla a železa, ktorú navrhli Ľudovít Charles Boileau a Gustave Eiffel a ktorá sa otvorila v roku 1869 a stala sa vzorom moderného obchodného domu. Ďalšie obchodné domy sa rýchlo objavili: Au Printemps v roku 1865 a La Samaritaine v roku 1870. Čoskoro boli napodobňované po celom svete.
Program Napoleona III. tiež zahŕňal rekultiváciu poľnohospodárskej pôdy a zalesňovanie. Jeden taký projekt v departemente Gironde vyčerpal a zalesnil 10 000 štvorcových kilometrov rašelinísk, čím sa vytvoril les Landes, najväčší prímorský borovicový les v Európe. náhľad|Centrum Paríža zrekonštruovalo obrovské množstvo verejných prác. Tu pokračuje práca na rozšírení Rue de Rivoli v noci elektrickým svetlom (1854). náhľad|[[Avenue de l'Opéra, jeden z nových bulvárov, ktoré vytvoril Napoleon III. Nové budovy na bulvároch museli mať rovnakú výšku a rovnaký základný vzhľad fasády a všetky boli postavené do smotanovo sfarbeného kameňa, čo dodalo mestu výraznú harmóniu.]]
Rekonštrukcia Paríža (1854 – 1870)
Napoleon III. začal svoj režim spustením série obrovských projektov v oblasti verejných prác v Paríži, kde najal desiatky tisíc pracovníkov na zlepšenie hygieny, zásobovania vody a premávky v meste. Na účel tejto úlohy vymenoval nového prefekta departmentu Seiny Georgesa Eugèna Haussmanna a dal mu mimoriadnu právomoc na prestavbu centra mesta. Nakreslil veľkú mapu Paríža do centrálnej polohy vo svojej kancelárii a on a Haussmann naplánovali nový Paríž.
Obyvateľstvo Paríža sa od roku 1815 zdvojnásobilo, pričom sa nezvýšila jeho rozloha ani rozvoj jeho štruktúry veľmi úzkych stredovekých ulíc a uličiek.
Počas vlády Napoleona III. a dekádu potom bola väčšina Paríža obrovským staveniskom. Jeho hlavný hydraulický inžinier Eugène Belgrand postavil nový akvadukt, ktorý priviedol čistú vodu z rieky Vanne v regióne Champagne a nový obrovský rezervoár v blízkosti budúceho parku Montsouris. Tieto dve práce zvýšili dodávku vody do Paríža z 87 000 na 400 000 metrov kubických vody denne. Stovky kilometrov potrubí distribuovali vodu po celom meste a druhá sieť, ktorá používala menej čistú vodu z Ourcqu a Seiny, umyla ulice a napojila nový park a záhrady. Úplne prestaval parížske kanalizácie a nainštaloval kilometre potrubí na distribúciu plynu pre tisíce nových pouličných lámp pozdĺž parížskych ulíc.
Začiatkom roku 1854 v centre mesta Haussmannovi robotníci zničili stovky starých budov a postavili nové cesty, aby spojili centrálne body mesta. Budovy pozdĺž týchto trás mali byť v rovnakej výške, postavené v podobnom architektonickom štýle a museli byť postavené do smotanovo sfarbeného kameňa, aby sa vytvoril výrazný vzhľad parížskych bulvárov.
Napoleon III. postavil dve nové železničné stanice: Gare de Lyon (1855) a Gare du Nord (1865). V centre mesta dokončil Les Halles, veľký pavilón s výrobkami z liatiny a skla, a postavil novú obecnú nemocnicu Hôtel-Dieu, na mieste rozpadajúcich sa stredovekých budov na Ile de la Cité. Najväčšou architektonickou pamiatkou bola Parížska opera, najväčšie divadlo na svete, ktoré navrhol Charles Garnier na korunovanie centra nového Paríža Napoleona III.
Napoleon III. chcel tiež vybudovať nové parky a záhrady na rekreáciu a relaxáciu Parížanov, najmä tých v nových štvrtiach rozširujúceho sa mesta.
Nové parky Napoleona III. boli inšpirované jeho spomienkami na parky v Londýne, najmä Hyde Park, kde sa počas exilu prechádzal a promenoval v kočiari; avšak chcel ich stavať na oveľa väčšom meradle. V spolupráci s Haussmannom a Jeanom Charlesom Alphandom, inžinierom, ktorý viedol novú Službu promenád a plantáží, stanovil plán pre štyri veľké parky na hlavných miestach kompasu v okolí mesta. Tisíce pracovníkov a záhradníkov začali kopať jazerá, stavali kaskády, vysádzali trávniky, kvetinové záhony a stromy a stavali chaty a jaskyne. Napoleon III. transformoval Bois de Boulogne na park (18521858) na západ od Paríža. Na východe vytvoril Bois de Vincennes (18601865) a na severe Parc des Buttes-Chaumont (18651867). Na juh bol vytvorený Parc Montsouris (18651878).
Okrem vybudovania štyroch veľkých parkov mal Napoleon zrekonštruovať a opätovne vysadiť aj staršie parky mesta, vrátane Parc Monceau, predtým vo vlastníctve rodiny Orléansovcov, a Luxemburských záhrad. Vytvoril tiež asi dvadsať malých parkov a záhrad v susedných mestách ako miniatúrne verzie svojich veľkých parkov. Alphand označil tieto malé parky za „zelené a kvitnúce salóny“. Zámerom Napoleonovho plánu bolo mať jeden park v každej z osemdesiatich „štvrtí“ Paríža, aby nikto nebol viac ako desať minút chôdze od takého parku. Parky boli okamžitým úspechom vo všetkých triedach Parížanov.
Hľadanie manželky
náhľad|Cisárovná Eugénie v roku 1853 po jej zasnúbení s Napoleonom III. (obraz od Franza Xavera Winterhaltera). náhľad|Eugénie a jej syn v roku 1862. Chvíľu po tom, ako sa stal Napoleon III. cisárom, začal hľadať pre seba manželku, ktorá by mu dala dediča. Stále bol pripútaný k svojej spoločníčke Harriete Howardovej, ktorá sa zúčastnila osláv v Elyzejskom paláci a cestovala s ním po Francúzsku. V tichosti poslal diplomatickú delegáciu, aby pristúpila za rodinou princezny Karoly Vasa-Holstein-Gottorpskej, čo bola vnučka zosadeného švédskeho kráľa Gustáva IV. Adolfa. Oni to však odmietli kvôli jeho katolíckemu náboženstvu a politickej neistote o jeho budúcnosti, rovnako ako rodina princezny Adléty z Hohenlohe-Langenburgu, čo bola neter kráľovnej Viktórie.
Zahraničná politika (1852 – 1860)
Pokiaľ ide o zahraničnú politiku, cieľom Napoleona III. bolo obnoviť francúzsky vplyv v Európe a na celom svete ako zástanca ľudovej suverenity a nacionalizmu. V Európe sa spojil s Britániou a počas krymskej vojny (18541856) porazil Rusko. Francúzske jednotky pomohli zjednoteniu Talianska bojovaním na strane Sardínskeho kráľovstva. Na oplátku prijalo Francúzsko v roku 1860 Savojsko a okres Nice. Neskôr, aby upokojil vrúcnych francúzskych katolíkov, poslal vojakov, aby bránili pápežsky štát proti anexii Talianskom.
Princíp národnosti
Napoleon III. v prejave v Bordeaux krátko po tom, ako sa stal cisárom, vyhlásil, že „Cisárstvo znamená mier“ („L'Empire, c'est la paix“), upokojujúc zahraničné vlády, že za účelom rozšírenia moci nebude francúzske cisárstvo útočiť na iné európske mocnosti. Bol však odhodlaný riadiť sa silnou zahraničnou politikou s cieľom rozšíriť vplyv Francúzska a varoval, že nebude len tak stáť a nedovolí inej európskej mocnosti ohroziť jeho suseda.
Na začiatku svojej vlády bol zástancom nového „princípu národnosti“ (princippe des nationalités), ktorý podporoval vytváranie nových štátov založených na štátnej príslušnosti, ako napríklad Taliansko, namiesto starých mnohonárodných ríš, ako sú napr. Habsburská monarchia (alebo Rakúske cisárstvo, známe od roku 1867 ako Rakúsko-Uhorsko). V tomto bol ovplyvnený politikou jeho strýka opísanou v Mémorial de Sainte-Hélène. Vo všetkých svojich programoch v oblasti zahraničnej politiky kladol záujmy Francúzska na prvé miesto. Napoleon III. si myslel, že nové štáty vytvorené na základe národnej identity sa stanú prirodzenými spojencami a partnermi Francúzska. náhľad|Napoleon III. a [[Abd al-Kádir (alžírsky emir)|Abd al-Kádir, alžírsky vojenský vodca, ktorý viedol boj proti francúzskej invázii do Alžírska.]]
Spojenectvo s Britániou a krymská vojna (1853 – 1856)
Lord Palmerston ako britský minister zahraničných vecí a predseda vlády mal úzke osobné vzťahy s poprednými francúzskymi štátnikmi, najmä samotným Napoleonom III. Cieľom Palmerstona bolo zabezpečiť mierové vzťahy s Francúzskom s cieľom oslobodiť britskú diplomatickú ruku inde na svete. Napoleon mal spočiatku pro-britskú zahraničnú politiku a netrpezlivo znepokojil britskú vládu, ktorej priateľstvo považoval za dôležité pre Francúzsko. Po krátkom ohrození invázie do Británie v roku 1851 Francúzsko a Británia v 50-tých rokoch 20. storočia spolupracovali v spojení v krymskej vojne a hlavnou obchodnou zmluvou v roku 1860.
Tlač však napriek tomu dôsledne rozpracovala strach z vojny. John Delane, redaktor The Times, navštívil Francúzsko v januári 1853 a bol ohromený ich vojenskou pripravenosťou. Vyjadril presvedčenie, že „Ľudovít Napoleon bol rozhodnutý o budúcej zahraničnej politike“. Napoleon III. bol v skutočnosti odhodlaný zvýšiť námornú moc krajiny. Prvá účelová bojová loď poháňaná parou (znepokojivo krstená po Napoleonovi I.) bola zahájená v roku 1850 a bolo posilnené Cherbourgské opevnenie. To viedlo k rozšíreniu vlnolamu Alderney a výstavbe pevnosti Clonque. náhľad|Francúzske zajatie ruských pozícií okolo [[Sevastopoľ|Sevastopoľu prinieslo koniec krymskej vojny.]] Od začiatku cisárstva hľadal Napoleon III, spojenectvo s Britániou. Žil tam v exile a videl Britániu ako prirodzeného partnera v projektoch, ktoré chcel uskutočniť. Čoskoro sa naskytla príležitosť: Začiatkom roku 1853 vyvinul cár Mikuláš I. z Ruska tlak na slabú osmanskú vládu a požadoval, aby dala Osmanská ríša Rusku protektorát nad kresťanskými krajinami Balkánu a kontrolu nad Konštantínopolom a Dardanely. Osmanská ríša podporovaná Britániou a Francúzskom odmietla požiadavky Ruska a na podporu Osmanskej ríše bola vyslaná spoločná britsko-francúzska flotila. Keď Rusko odmietlo opustiť rumunské územia, Británia a Francúzsko mu vyhlásili dňa 27. marca 1854 vojnu.
Francúzsku a Veľkej Británii to trvalo šesť mesiacov, dokým sa rozsiahle vojská dostali ku Čiernemu moru. Anglo-francúzska flotila pristála 14. septembra na Kryme s tridsať tisíc francúzskymi a dvadsať tisíc britskými vojakov a začala obliehať hlavný ruský prístav Sevastopoľ. Keď sa obliehanie natiahlo, francúzske a britské armády posilnili jednotky zo Sardínskeho kráľovstva, ktoré malo celkom 140 000 vojakov, avšak strašne trpeli epidémiami týfusu, úplavice a cholery. Počas 332 dní obliehania Francúzi stratili 95 000 vojakov, vrátane 75 000 z dôvodu choroby. Utrpenie armády na Kryme bolo starostlivo ukryté pred francúzskou verejnosťou cenzúrou tlače. náhľad|259x259bod|[[Bitka pri Malakoffe (8. september 1855).|alt=|vľavo]]Smrť cára Mikuláša I. dňa 2. marca 1855 a jeho nahradenie Alexandrom II. zmenilo politickú rovnicu. V septembri po masívnom bombardovaní zaútočila anglo-francúzska armáda s 50 000 mužmi na ruské pozície a Rusi boli nútení evakuovať Sevastopoľ. Alexander II. hľadal politické riešenie a v Paríži sa v Quai d'Orsay od 25. februára do 8. apríla 1856 konali rokovania v novej budove francúzskeho ministerstva zahraničných vecí.
Krymská vojna vniesla do Paríža ďalšie tri nové názvy miest: Pont de l’Alma, pomenovaná pre prvé francúzske víťazstvo na rieke s týmto menom; Boulevard de Sébastopol; a Malakoff, pomenovaný podľa veže v strede ruskej línie, ktorú zajali Francúzi. Vojna mala dva dôležité diplomatické následky: Alexander II. sa stal spojencom Francúzska a Spojené kráľovstvo a Francúzsko sa zmierili. V apríli 1855 išli Napoleon III. a Eugénie do Anglicka, kde ich kráľovná prijala; Viktória a princ Albert zase navštívili Paríž. Viktória bola prvá britská panovníčka, ktorá tak urobila po stáročiach.
Porážka Ruska a spojenectvo s Britániou dali Francúzsku zvýšenú autoritu a prestíž v Európe. Bola to prvá vojna medzi európskymi mocnosťami od ukončenia napoleonských vojen a Viedenského kongresu, ktorá znamenala rozpad spojeneckého systému, ktorý udržiaval mier takmer pol storočia. Vojna tiež účinne ukončila koncert veľmocí a alianciu štyroch alebo „Koalíciu Waterloo“, ktorú založili ďalšie štyri mocnosti (Rusko, Prusko, Rakúsko a Veľká Británia). Mierová konferencia v Paríži v roku 1856 predstavovala pre Napoleonov režim v oblasti zahraničných vecí značnú vodnú hladinu.
Talianska kampaň
Večer 14. januára 1858 unikli Napoleon a cisárovná neúspešnému pokusu o atentát. Skupina sprisahačov hodila tri bomby na kráľovský kočiar, keď mal namierené do opery. Osem členov eskorty a okoloidúcich bolo zabitých a zranených bolo vyše sto ľudí. Vinníci boli rýchlo zatknutí. Ich vodcom bol taliansky nacionalista Felice Orsini, ktorému pomáhal francúzsky chirurg Simon Bernard. Verili, že ak by bol Napoleon III. zabitý, okamžite by nasledovala republikánska vzbura vo Francúzsku a nová republikánska vláda by pomohla všetkým talianskym štátom získať nezávislosť od Rakúska a dosiahnuť národné zjednotenie. Bernard bol v tom čase v Londýne. Keďže bol politickým emigrantom, britská vláda ho odmietla vydať, avšak Orsini bol 13. marca 1858 súdený, odsúdený a popravený. Tento pokus o atentát zameral pozornosť Francúzska a najmä Napoleona III. na otázku talianskeho nacionalizmu.
Časť Talianska, najmä kráľovstvo Piemont-Sardínia (oficiálne „Sardínske kráľovstvo“), bola nezávislá, ale strednému Taliansku stále vládol pápež (v tomto období pápež Pius IX.), zatiaľ čo Benátkam, Lombardii a veľa z nich na severe vládlo Rakúsko. Ostatné štáty boli de iure nezávislé (napr. Vojvodstvo Parma alebo Toskánske veľkovojvodstvo), ale de facto boli úplne pod rakúskym vplyvom. Napoleon III. bojoval s talianskymi vlastencami proti Rakúšanom, keď bol mladý, a jeho sympatie boli s nimi, ale cisárovná, väčšina jeho vlády a katolícka cirkev vo Francúzsku podporovali pápeža a existujúce vlády. Britská vláda bola tiež nepriateľská voči myšlienke podpory nacionalizmu v Taliansku. Napriek opozícii vo svojej vláde a vo vlastnom paláci urobil Napoleon III všetko, čo mohol, aby podporil prípad Piemont-Sardínia. Kráľ Piedmontu-Sardinia, Viktor Emanuel II., bol pozvaný do Paríža v novembri 1855 a dostal rovnaké kráľovské zaobchádzanie ako kráľovná Viktória.
Camillo Benso, predseda vlády Piemonte-Sardínie, prišiel do Paríža s kráľom a v snahe získať podporu Napoleona III. zamestnal neobvyklého vyslanca: jeho krásnu mladú sesternicu, Virginiu Oldoini, grófku z Castiglione (18371899). Ako Benso dúfal, získala ho a stala sa jeho milenkou. V rokoch 1855 až 1857 využila túto príležitosť na odovzdávanie správ a obhajovanie talianskeho prípadu.
V júli 1858 usporiadal Napoleon tajnú návštevu k Bensovi. Dohodli sa, že spoja svoje sily a vytlačia Rakúšanov z Talianska. Na oplátku požiadal Napoleon III. o Savojsko (pôvodnú krajinu kráľa Piemonta-Sardínia) a potom dvojjazyčnú župu Nice, ktorá bola po páde Napoleona v roku 1815 prevzatá z Francúzska a daná do Piemontu-Sardínie. Benso protestoval, že Nice je talianske, ale Napoleon odpovedal, že „to sú sekundárne otázky. Neskôr bude o tom čas diskutovať.“
Camillo Benso, ktorý bol podporený Napoleonom III., začal pripravovať armádu Sardínskeho kráľovstva na vojnu proti Rakúsku. Napoleon III. hľadal diplomatickú podporu. Obrátil sa na lorda Derbyho, britského predsedu vlády a britskú vládu; Británia bola proti vojne, ale súhlasila, že zostane neutrálna. Napoleon III., ktorý stále čelil silnej opozícii v rámci svojej vlastnej vlády, ponúkol na jar 1858 rokovania s diplomatickým riešením s dvadsaťosem ročným cisárom Františkom Jozefom I. z Rakúska. Rakúšania najprv požadovali odzbrojenie v Piemonte-Sardínii a poslali flotilu s tridsiatimi tisícmi vojakov, aby posilnili svoje posádky v Taliansku. Napoleon III. odpovedal 26. januára 1859 podpísaním zmluvy o spolupráci s Piemont-Sardínia. Napoleon sľúbil vyslať dvesto tisíc vojakov, aby pomohli stovke tisíc vojakov z Piemont-Sardínie vytlačiť Rakúšanov zo severného Talianska; na oplátku by Francúzsko dostalo kraj Nice a Savojsko za predpokladu, že ich obyvateľstvo bude v referende súhlasiť.
Vojnu nakoniec rozpútal cisár František Jozef, ktorý bol už netrpezlivý. 23. apríla 1859 poslal ultimátum vláde Piemonte-Sardínia, v ktorom žiadal, aby zastavili svoje vojenské prípravy a rozpustili svoju armádu. 26. apríla Benso žiadosti zamietol a 27. apríla rakúska armáda vtrhla do Piemontu.
Vojna v Taliansku – Magenta a Solferino (1859)
náhľad|278x278bod|Napoleon III. s francúzskymi vojskami v [[Bitka pri Solferine|bitke pri Solferine, ktorá zabezpečila rakúske stiahnutie z Talianska. Vysoký počet obetí ho však zdesil a vojnu ukončil krátko po tejto bitke.]] Napoleon III., hoci mal len veľmi malé vojenské skúsenosti, sa rozhodol viesť francúzsku armádu v Taliansku sám. Časť francúzskej armády prešla cez Alpy, zatiaľ čo druhá časť s cisárom prišla 18. mája 1859 do Janova. Našťastie pre Napoleona a Piemont nebol rakúsky veliteľ, generál Giulay, príliš agresívny. Jeho vojsko značne prevýšilo piemontskú armádu v Turíne, avšak váhal a umožnil Francúzom a Piemonťanom spojiť ich sily.
Napoleon III. múdro prenechal boje na svojich profesionálnych generálov. Prvá veľká vojna sa odohrala v meste Magenta dňa 4. júna 1859. Bola to dlhá a krvavá bitka, francúzske vojsko bolo vyčerpané a takmer porazené, avšak bitku nakoniec vyhral včasný útok vojakov generála MacMahona na rakúske krídlo. Rakúšania zabili sedemtisíc mužov a päťtisíc zajali, zatiaľ čo francúzske vojská zabili štyritisíc mužov.
Zvyšku rakúskej armády sa podarilo utiecť, zatiaľ čo Napoleon III. a kráľ Viktor Emanuel prišli triumfálne dňa 10. júna do Milána, ktorému v minulosti vládli Rakúšania. Uvítali ich obrovské a milé davy mávajúce talianskymi a francúzskymi vlajkami.
Rakúšania boli vyhnaní z Lombardie, no armáda generála Giulaya zostala v oblasti Benátok. Jeho armáda bola posilnená a mala 130 000 mužov, zhruba rovnako ako Francúzi a Piemont, hoci Rakúšania boli v delostreleckej kategórii vynikajúci. 24. júna sa v Solferine uskutočnila druhá a rozhodujúca bitka. Táto bitka bola ešte dlhšia a krvavejšia ako pri Magente. V zmätených a často nesprávne zameraných bojoch došlo k štyridsiatim tisícom obetí vrátane 11 500 Francúzov. Napoleon III. bol zhrozený tisíckami mŕtvych a zranených na bojisku. Rakúšanom navrhol prímerie, ktoré bolo prijaté 8. júla. 11. júla 1859 bola podpísaná formálna zmluva o ukončení vojny.
Camillo Benso a Piemonťania boli veľmi sklamaní náhlym koncom vojny. Lombardia bola oslobodená, ale Benátsko (oblasť Benátok) bolo stále ovládané Rakúšanmi a pápež bol stále vládcom Ríma a stredného Talianska. Benso nahnevane odstúpil z funkcie. Napoleon III. sa 17. júla vrátil do Paríža a 14. augusta sa pred veľkým stĺpom Vendôme, symbolom slávy Napoleona I., konala veľý sprievod a oslavy. Tento deň oslávil udelením všeobecnej amnestie politickým väzňom a vyhnancom, ktorých prenasledoval z Francúzska. V Taliansku, dokonca aj bez francúzskej armády, začal proces zjednotenia Talianska, ktorý spustili Benso a Napoleon III., sám od seba. V strednom Taliansku a pápežskom štáte došlo k povstaniam a talianski vlastenci pod vedením Garibaldiho napadli a prevzali Sicíliu, čo viedlo k rozpadu kráľovstva oboch Sicílií. Napoleon III. napísal pápežovi list, kde mu navrhol, aby „obetoval svoje provincie a zveril ich Viktorovi Emanuelovi“. Nahnevaný pápež potom na verejnosti vyhlásil, že Napoleon III. je „klamár a podvádzač“. Rím a región Latium zostali v pápežských rukách, vďaka čomu sa nestal okamžite hlavným mestom novovytvoreného Talianskeho kráľovstva a Benátsko bolo stále okupované Rakúšanmi, no zvyšok Talianska sa dostal pod vládu Viktora Emanuela.
Ako Benso sľúbil, Savojsko a grófstvo Nice boli v roku 1860 pripojené k Francúzsku po referendách, hoci je sporné, ako boli spravodlivé. V Nice hlasovalo 25 734 poslancov za spojenie s Francúzskom a iba 260 bolo proti, ale Taliani ho stále požadovali dostať naspäť až do začiatku 20. storočia. 18. februára 1861 sa v Turíne stretol prvý taliansky parlament a 23. marca bol vyhlásený za talianskeho kráľa Viktor Emanuel. Camillo Benso o niekoľko týždňov neskôr zomrel potom ako vyhlásil, že „Taliansko je dokonané“.
Napoleonova podpora talianskych vlastencov a jeho konfrontácia s pápežom Piom IX. o tom, kto by vládol Rímu, ho stvárnila nepopulárnym u vrúcnych francúzskych katolíkov a dokonca aj u cisárovnej Eugénie, ktorá bola vrúcnou katolíčkou. Aby ukľudnil francúzskych katolíkov a jeho manželku, tak súhlasil s tým, že zaručí, že Rím zostane pod pápežom a bude nezávislý od zvyšku Talianska, a súhlasil, aby tam zostali francúzske vojská. Hlavným mestom Talianska sa stal Turín (v roku 1861), a potom Florencia (v roku 1865), Rím nie. V roku 1862 Garibaldi zhromaždil armádu, ktorá pochodovala do Ríma pod heslom „Rím alebo smrť“. Aby sa predišlo konfrontácii medzi Garibaldim a francúzskymi vojakmi, talianska vláda poslala svojich vlastných vojakov do bitky pri Aspromonte, aby mu čelili a nakoniec Garibaldiho zatkli a uväznili. Napoleon III. hľadal diplomatické riešenie (avšak nenašiel), ktoré by mu umožnilo stiahnuť francúzske jednotky z Ríma a zároveň zaručiť, že mesto zostane pod pápežskou kontrolou.
Garibaldi spravil ďalší pokus o získanie Ríma v novembri 1867, ale 3. novembra 1867 ho porazili francúzske a pápežské vojská neďaleko mesta Mentana. náhľad|[[Charles Cousin-Montauban|Cousin-Montauban vedúci francúzske vojská počas anglo-francúzskej výpravy do Číny.]] náhľad|224x224bod|Príchod maršala [[Jacques Louis Randon|Randona do Alžíru v roku 1857.]] Posádka ôsmich tisíc francúzskych vojakov zostala v Ríme až do augusta 1870, kedy boli odvolaní na začiatku francúzsko-pruskej vojny. V septembri 1870 Garibaldiho vojaci nakoniec vstúpili do Ríma a urobili z neho hlavné mesto Talianska.
Po úspešnom ukončení talianskej kampane a anexii Savojska a Nice k územiu Francúzska vstúpila do pokojnejšieho obdobia kontinentálna zahraničná politika Napoleona III. Expedície do vzdialených kútov sveta a expanzia ríše nahradili hlavné zmeny na mape Európy. Cisárovo zdravie sa zhoršovalo; priberal na váhe, začal si farbiť vlasy, aby zakryl šediny, pomaly chodil kvôli dne a v roku 1864 vo vojenskom tábore Châlons-en-Champagne utrpel prvú zdravotnú krízu, kvôli jeho žlčníkovým kameňom, choroby, ktorá ho zabila o deväť rokov neskôr. Menej sa venoval riadeniu a menej sa zameriaval na detaily, ale stále hľadal príležitosti ku zvýšeniu francúzskeho obchodu a prestíže na celom svete
Založenie mexickej ríše
V roku 1862 vyslal Napoleon III. vojská do Mexika v snahe vybudovať spojeneckú monarchiu v Amerike, pričom rakúsky arcivojvoda Ferdinand Maximilián získal titul cisár Maximilián I. Druhá mexická ríša však čelila odporu republikánskej vlády prezidenta Benita Juáreza. Po víťazstve v americkej občianskej vojne v roku 1865 Spojené štáty objasnili, že Francúzsko bude musieť odísť. Vyslali 50 000 vojakov pod vedením generála Filipa H. Sheridana na americko-mexickú hranicu a pomohli Juárezovi znovu sa zásobiť. Napoleonova armáda stála na veľmi tenkom ľade; 40 000 vojakov mal v Mexiku, 20 000 v Ríme na ochranu pápeža pred Talianmi a ďalších 80 000 v pokojnom Alžírsku. Okrem toho Prusko, ktoré práve porazilo Rakúsko v prusko-rakúskej vojne v roku 1866, bolo bezprostrednou hrozbou. Napoleon si uvedomil svoje ťažkosti a v roku 1866 stiahol svoje jednotky z Mexika. Maximilián bol zvrhnutý a popravený.
V juhovýchodnej Ázii bol Napoleon III. úspešnejší pri vytváraní kontroly s jednou obmedzenou vojenskou operáciou naraz. V kampani Cochinchina (slov.Kočinčína) získal v roku 1862 Cochinchinu (najjužnejšiu časť moderného Vietnamu vrátane Saigonu) a v roku 1863 založil protektorát nad Kambodžou. Okrem toho malo Francúzsko v 19. a začiatkom 20. storočia v južnej Číne sféru vplyvu vrátane námornej základne v zálive Kuangchow (Guangzhouwan).
Život na dvore Napoleona III.
náhľad|[[Palais des Tuileries|Palác Tuileries počas slávnostného večera dňa 10. júna 1867, kde hostil Napoleon III. panovníkov zúčastňujúcich sa na medzinárodnej výstave v Paríži v roku 1867.]] Podľa vzoru francúzskych kráľov a jeho strýka Napoleona Bonaparteho presunul svoje oficiálne bydlisko do paláca Tuileries.
Francúzske slovo tuileries označuje „tehelne“ alebo „dlaždicové práce“. Tento názov dostal palác preto, lebo v roku 1564, kedy bol postavený, bolo okolie známe pre početné remeselnícke a obkladačské práce.
V spálni Napoleona III. bol vyzdobený talizman z Charlemagne (symbol šťastia pre rodinu Bonaparte), zatiaľ čo v jeho kancelárii bol portrét Julia Caesara od Ingresa a veľká mapa Paríža, ktorú používal, aby ukázal svoje nápady na rekonštrukciu Paríža svojmu prefektovi oddelenia Seiny, barónovi Georgesovi Eugène Haussmannovi. Cisárove izby boli prehriate a naplnené dymom, keď fajčil cigaretu po cigarete. Cisárovná obsadila izby tesne nad ním, vysoko vyzdobené v štýle Ľudovíta XVI. s ružovým salónom, zeleným salónom a modrým salónom.
Dvor sa každý rok sťahoval s cisárom a cisárovnou z paláca do paláca podľa pravidelného kalendára. Začiatkom mája sa cisár a dvor presťahovali do Château de Saint-Cloud na vonkajšie aktivity v parku. V júni a júli sa s vybranými hosťami presťahovali do zámku Fontainebleau na prechádzky v lese a na člnkovanie pri jazere. V júli sa dvor sťahoval do liečivých kúpeľov a termálnych kúpeľov, najskôr do Plombières, potom do Vichy a potom, po roku 1856, do vojenského tábora a rezidencie postavenej v Châlons-sur-Marne (dnes Châlons-en-Champagne), kde Napoleon mohol vziať vodu a skontrolovať vojenské prehliadky a cvičenia. Začiatkom roku 1856 strávili cisár a cisárovná každý september v Biarritzi vo vile Eugénie, veľkej vile s výhľadom na more. Chodili po pláži alebo cestovali do hôr a večer spolu s hosťami tancovali, spievali a hrali karty a zúčastňovali sa iných hier a amatérskych divadelných predstavení a šarád. V novembri sa dvor sťahoval do Château de Compiègne na lesné výlety, tanec a ďalšie hry. Na slávnosti v Compiègne boli pozvaní slávni vedci a umelci, ako napríklad Louis Pasteur, Gustave Flaubert, Eugène Delacroix a Giuseppe Verdi.
Koncom roka sa cisár a dvor vrátili do paláca Tuileries a začiatkom nového roka dali sériu formálnych recepcií a tri alebo štyri veľké plesy so šesťsto hosťami. Často boli pozvaní hodnostári a panovníci z iných krajín. náhľad|Keď [[Parížsky salón v roku 1863 odmietol obraz Raňajky v tráve od Édouarda Maneta a ďalšie avantgardné maľby, Napoleon III. nariadil vystavenie diel, aby sa verejnosť mohla sama posudzovať.]]
Výtvarné umenie
Na základe napoleonského dekrétu sa v inej časti Palais de l'Industrie, kde sa konal salón, konala výstava odmietnutých obrazov s názvom Salon des Refusés. Viac ako tisíc návštevníkov denne prišlo navštíviť dnes známe obrazy, ako napríklad Déjeuner sur l'herbe od Édouarda Maneta a Symfónia v Bielej, číslo 1: Biela dievča od Jamesa McNeilla Whistlera. Novinár Émile Zola informoval, že návštevníci sa snažili dostať do preplnených galérií, kde boli zavesené odmietnuté maľby a izby boli plné výsmechu a falošných komentárov mnohých divákov. Kým boli maľby zosmiešňované mnohými kritikmi a návštevníkmi, diela avantgardy sa prvýkrát stali známymi francúzskej verejnosti a zaujali jej miesto popri tradičnejšom štýle maľby. náhľad|Napoleon III. poveril [[Eugène Viollet-le-Duc|Eugena Violleta-le-Duca, aby v roku 1853 obnovil stredoveké mesto Carcassonne.]] Napoleon III tiež začal alebo dokončoval reštaurovanie niekoľkých významných historických pamiatok, ktoré pre neho vykonal Eugène Viollet-le-Duc. Obnovil vežu katedrály Notre-Dame de Paris, ktorá bola čiastočne zničená a znesvätená počas francúzskej revolúcie. V roku 1855 dokončil reštaurovanie farebných sklenených okien Sainte-Chapelle, ktoré sa začalo v roku 1845, a v roku 1862 to vyhlásil za národnú historickú pamiatku. V roku 1853 schválil a poskytol finančné prostriedky Violletovi-le-Ducnovi obnovenie stredovekého mesta Carcassonne. Podporil tiež reštaurovanie zámku Château de Vincennes a zámku Château de Pierrefonds, ktoré uskutočnil Viollet-le-Duc. V roku 1862 zatvori väznice, ktoré od Francúzskej revolúcie okupovalo opátstvo Mont-Saint-Michel.
Sociálna politika a reformy
Od začiatku svojej vlády začal Napoleon III. sériu sociálnych reforiem zameraných na zlepšenie života robotníckej triedy. Začal s malými projektami, ako je otvorenie dvoch kliník v Paríži pre chorých a zranených pracovníkov, program právnej pomoci osobám, ktoré si to nemôžu dovoliť, a dotácie spoločnostiam, ktoré pre svojich pracovníkov postavili lacné bývanie. Zakázal nezákonnosť toho, že zamestnávatelia vlastnili alebo robili v pracovnom dokumente pripomienky, ktoré musel každý zamestnanec znášať; negatívne komentáre znamenali, že pracovníci neboli schopní získať iné zamestnanie. V roku 1866 podporoval vytvorenie štátneho poisťovacieho fondu, ktorý by pomáhal pracovníkom alebo roľníkom, ktorí sa stali zdravotne postihnutými, a pomáhal ich vdovám a rodinám.
Práva na štrajk a zhromažďovanie (1864 – 1866)
Jeho najdôležitejšou sociálnou reformou bol zákon z roku 1864, ktorý dal francúzskym pracovníkom právo na štrajk, ktorý bol zakázaný od roku 1810. V roku 1866 k tomu pridal „edikt tolerancie“, ktorý dal robotníkom právo zhromažďovať sa. Vydal dekrét, ktorým sa upravuje zaobchádzanie s učňami, obmedzený pracovný čas v nedeľu a sviatky, a z napoleonského zákonníka odstránil neslávny článok 1781, v ktorom sa uvádza, že vyhláseniu zamestnávateľa, a to aj bez dôkazu, bude súd prikladať väčšiu váhu ako slovo zamestnanca.
Vzdelávanie dievčat a žien a školská reforma (1861 – 1869)
náhľad|284x284bod|V roku [[1861 sa priamym zásahom cisára a cisárovnej Eugénie stala Julie-Victoire Daubié prvou ženou, ktorá získala maturitný diplom.]] náhľad|Victor Duruy, minister verejného školstva Napoléona III. v rokoch 18631869, vytvoril dievčenské školy v každej francúzskej komunite a ženy boli prvýkrát prijaté na lekársku fakultu a do Sorbonny. Napoleon III. a cisárovná Eugénie pracovali na tom, aby dievčatá a ženy mali lepší prístup k verejnému vzdelávaniu. V roku 1861 sa priamym zásahom cisára a cisárovnej stala Julie-Victoire Daubié prvou ženou vo Francúzsku, ktorá získala maturitný diplom. V roku 1862 bola otvorená prvá odborná škola pre mladé ženy a Madeleine Brès sa stala prvou ženou zapísanou na Lekársku fakultu Parížskej univerzity.
V roku 1863 urobil z Victora Duruyho, syna továrenského pracovníka a váženého historika, svojho nového ministra pre verejné vzdelávanie. Duruy zrýchlil tempo reforiem, často prichádzajúcich do konfliktu s katolíckou cirkvou, ktorá chcela vedúcu úlohu vo vzdelávaní. Napriek opozícii cirkvi otvoril Duruy školy pre dievčatá v každej komunite s viac ako päťsto študentkami. Celkovo otvoril osemsto nových škôl.
V rokoch 1863 až 1869 vytvoril Duruy akademické knižnice pre pätnásťtisíc škôl a požadoval, aby základné školy ponúkali kurzy histórie a geografie. Stredné školy začali učiť filozofiu, ktorú predchádzajúci režim na žiadosť katolíckej cirkvi zakázal. Verejné školy vo Francúzsku prvýkrát začali vyučovať súčasnú históriu, moderné jazyky, umenie, gymnastiku a hudbu. Výsledky školských reforiem boli dramatické: v roku 1852 viac ako 40 percent vojakov vo Francúzsku nebolo schopných čítať ani písať, ale do roku 1869 ich počet klesol na 25 percent. Miera negramotnosti medzi dievčatami a chlapcami klesla na 32 percent.
Na univerzitnej úrovni založil Napoleon III. nové fakulty v Marseille, Douai, Nancy, Clermont-Ferrand a Poitiers a založil sieť výskumných ústavov vyššieho stupňa vedy, histórie a ekonómie. Toto bolo tiež kritizované katolíckou cirkvou. Monseigneur Bonnechose, kardinál-arcibiskup z Rouenu, napísal: „Pravá veda je náboženská, zatiaľ čo falošná veda je márna a hrdá; pretože kto nemôže vysvetliť Boha, ten sa proti nemu búri."
Nižšie clá a otvorenie francúzskych trhov (1860)
Jedným z ústredných bodov ekonomickej politiky Napoleona III. bolo zníženie ciel a otvorenie francúzskych trhov pre dovážaný tovar. Bol v Británii v roku 1846, keď predseda vlády Robert Peel znížil clá na dovážané obilie a videl výhody pre britských spotrebiteľov a britské hospodárstvo. Čelil však veľkému odporu mnohých francúzskych priemyselníkov a poľnohospodárov, ktorí sa obávali britskej konkurencie. Keď bol presvedčený, že má pravdu, poslal svojho hlavného ekonomického poradcu Michela Chevaliera do Londýna, aby začal rokovania, a tajne rokoval o novej obchodnej dohode s Britániou, v ktorej vyzval na postupné znižovanie ciel v oboch krajinách. Dňa 23. januára 1860 podpísal zmluvu bez konzultácie s (Národným) Zhromaždením. Štyristo popredných priemyselníkov vo Francúzsku prišli na protest do Paríža, ale odmietol sa vzdať. Priemyselné clá na také výrobky, ako sú oceľové koľajnice pre železnice, sa najprv znížili; clá na obilniny sa znížili až od júna 1861. O podobných dohodách sa rokovalo s Holandskom, Talianskom a ostatnými susedmi Francúzska. Francúzske priemyselné odvetvia boli nútené modernizovať sa a zefektívniť ich súťaženie s Britmi, ako to Napoleon III. plánoval. Obchod medzi krajinami prudko vzrástol.
Ekonomická expanzia a spoločenské zmeny
V 60. rokoch 19. storočia obrovské štátne investície do železníc, infraštruktúry a fiškálna politika Napoleona III. priniesli dramatické zmeny vo francúzskom hospodárstve a vo francúzskej spoločnosti. Francúzi cestovali vo väčšom počte, častejšie a ďalej, ako kedykoľvek predtým. Otvorenie prvých verejných školských knižníc Napoleonom III. a otvorenie prvých kníhkupectiev Louisa Hachetteho v nových napoleonských vlakových staniciach viedlo k rozšíreniu obehu kníh po celom Francúzsku.
Počas cisárstva sa priemyselná produkcia zvýšila o 73 percent, dvakrát rýchlejšie ako produkcia v Spojenom kráľovstve, hoci jej celková produkcia zostala nižšia. Od roku 1850 do roku 1857 francúzske hospodárstvo rástlo tempom päť percent ročne a vývoz medzi rokmi 1855 a 1869 vzrástol o 60 percent.
Francúzska poľnohospodárska výroba vzrástla o šesťdesiat percent, podporovaná novými poľnohospodárskymi technikami vyučovanými na poľnohospodárskych školách, ktoré začali v každom departmente Napoleona III., a nové trhy sa otvorili železničnou dopravou. Hrozba hladu, ktorá po stáročia prenasledovala francúzsky vidiek, ustúpila. Posledný zaznamenaný hladomor vo Francúzsku bol v roku 1855.
Počas cisárstva sa zvýšila migrácia vidieckeho obyvateľstva do miest. Podiel populácie aktívnej v poľnohospodárstve klesol zo 61 percent v roku 1851 na 54 percent v roku 1870.
Priemerný plat francúzskych pracovníkov vzrástol počas druhého cisárstva o 45 percent, no držal krok s infláciou cien. Na druhej strane viac Francúzov ako kedykoľvek predtým dokázalo ušetriť peniaze; počet bankových účtov vzrástol z 742 889 v roku 1852 na 2 079 141 v roku 1870.
Rastúca opozícia a liberálne ústupky (1860 – 1870)
Napoleon III. vydal 24. decembra 1861 proti opozícii svojich ministrov dekrét, v ktorom sa uvádza, že zákonodarca bude mať väčšie právomoci. Senát a Zhromaždenie mohli po prvýkrát dať odpoveď na program cisára, ministri boli povinní hájiť svoje programy pred zhromaždením a rozšírilo sa právo poslancov na zmenu programov. 1. februára 1861 boli vyhlásené ďalšie reformy: Poslanci mohli hovoriť z tribúny, nielen zo svojich miest, a z každej schôdze sa vyhotovil a zverejnil stenografický záznam. Ďalšia ešte dôležitejšia reforma bola oznámená 31. decembra 1861: o rozpočte každého ministerstva by sa hlasovalo po častiach, nie v jednom bloku, a vláda by už nemohla utrácať peniaze na základe osobitného dekrétu, keď zákonodarca nezasadal. Ponechal si právo zmeniť oddiely týkajúce sa odhadov rozpočtu.
Poslanci rýchlo využili svoje nové práva; talianska cisárska politika bola v parlamente trpko odsúdená a protivládne pozmeňujúce a doplňujúce návrhy katolíckych poslancov boli porazené hlasmi 158 ku 91 poslancov v legislatívnom zbore  a 79 ku 61 poslancov v senáte.
V parlamentných voľbách 31. mája 1863 dostali provládni kandidáti 5 308 000 hlasov, zatiaľ čo opozícia 1 954 000 hlasov, čo je trikrát viac ako v predchádzajúcich voľbách. Vidiecke departementy stále hlasovali za kandidátov Napoleona III., ale v Paríži 63 percent hlasov smerovalo k protivládnym republikánskym kandidátom, s podobným počtom vo všetkých veľkých mestách. Nové zhromaždenie obsahovalo veľký opozičný blok od katolíkov rozhorčených pápežskou politikou po legitimistov, orléanistov, ochrancov a republikánov, vyzbrojených novými právomocami, ktoré im dal samotný cisár.
náhľad|Napoleonova minca (1855)|alt= Napriek opozícii v zákonodarnom zbore zostali reformy Napoleona III. vo zvyšku krajiny populárne. V roku 1870 sa konalo nové hlasovanie o tomto texte: „Ľudia schvaľujú liberálne reformy pridané do ústavy od roku 1860 cisárom so súhlasom zákonodarných orgánov a ratifikovaným Senátom dňa 20. apríla 1870.“ Napoleon III. to videl ako referendum o jeho vláde ako cisára: „Hlasovaním áno,“ napísal, „odstránite hrozbu revolúcie; postavíte národ na pevný základ poriadku a slobody a urobíte ľahšie, keď odovzdám korunu môjmu synovi.“ Keď sa sčítavali hlasy, Napoleon III. prišiel o Paríž a ďalšie veľké mestá, ale rozhodne vyhral medzi zvyškom krajiny. Konečné hlasovanie bolo 7 336 434 hlasov za áno, 1 570 709 hlasov za nie a 1 900 000 sa zdržalo hlasovania. Líder republikánskej opozície Léon Gambetta napísal v zúfalstve: „Boli sme rozdrvení. Cisár je obľúbenejší ako kedykoľvek predtým.“
Zhoršené zdravie a vzostup Pruska
V priebehu 60. rokov 19. storočia sa zdravie cisára neustále zhoršovalo. Poškodilo ho šesť rokov vo väzení v Ham; mal chronické bolesti v nohách a chodidlách, najmä keď bolo chladno, a preto vždy žil a pracoval v prehriatych miestnostiach a kanceláriách. Veľa fajčil. Nedôveroval lekárom, ignoroval lekársku pomoc a problémy pripisoval jednoducho „reumatizmu“, pre ktorý pravidelne navštevoval horúce pramene vo Vichy a ďalších kúpeľoch. Bolo pre neho ťažké jazdiť na koni a musel chodiť pomaly, často s paličkou. Od roku 1869 boli jeho bolesti močových ciest liečené ópiom, vďaka čomu sa javil ako letargický a apatický. Jeho písmo sa ťažko čítalo a jeho hlas bol slabý. Na jar roku 1870 ho navštívil starý priateľ z Anglicka Lord Malmesbury. Malmesbury ho našiel „veľmi zmeneného a veľmi chorého“.
Vláda utajovala zdravotné problémy cisára, ktorý sa obával, že ak sa jeho stav stane verejným, opozícia bude požadovať jeho abdikáciu. Noviny, Courrier de la Vienne, boli varované cenzúrou, aby prestali vydávať články, ktoré mali „jasný a zlomyseľný úmysel šíriť v rozpore s pravdou poplašné správy o zdraví cisára“.
Koncom júna 1870 bol nakoniec vyzvaný špecialista na problémy s močovými cestami, Germain Sée, aby ho vyšetril. Sée informoval, že cisár trpel na žlčník. 2. júla ho vyšetrili štyria významní francúzski lekári Nélaton, Ricord, Fauvel a Corvisart a potvrdili túto diagnózu. Zdráhali sa však operovať kvôli vysokému riziku (vyberanie žlčníkových kameňov sa stalo relatívne bezpečné až od 80. rokov 19. storočia) a kvôli cisárovej slabosti. Predtým, ako sa dalo niečo robiť, však bolo Francúzsko uprostred diplomatickej krízy.
V šesťdesiatych rokoch 19. storočia sa na obzore objavilo Prusko ako nový rival francúzskej moci v Európe. Jeho kancelár, Otto von Bismarck, mal ambície, aby Prusko bolo zjednotené s Nemeckom. V máji 1862 prišiel Bismarck do Paríža na diplomatickú misiu a prvýkrát sa stretol s Napoleonom III. Mali srdečné vzťahy. Dňa 30. septembra 1862 však Bismarck v Mníchove vyhlásil vo svojej slávnej reči: „Veľkú otázku našej doby vyriešime, ako sa verilo v roku 1848, nielen prejavmi a hlasovaním väčšiny, ale železom a v krvou." Bismarck považoval Rakúsko a Francúzsko za hlavné prekážky svojich ambícií a rozhodol sa ich rozdeliť a poraziť.
Hľadanie spojencov a vojna medzi Rakúskom a Pruskom
V zime a na jar roku 1864, keď Severonemecký spolok (a juhonemeckí spojenci) napadli a okupovali nemecky hovoriace provincie Dánska (Šlezvicko a Holštajnsko), uznal Napoleon III. hrozbu, ktorú pre Francúzsko predstavuje zjednotené Nemecko, a hľadal spojencov, ktorí by sa s ním postavili proti Nemecku.
Britská vláda bola podozrievavá, že Napoleon chcel získať Belgicko a Luxembursko, cítiac sa v bezpečí so svojím mocným námorníctvom a nechcela na európskom kontinente na francúzskej strane robiť žiadne vojenské záväzky.
Ruská vláda mala podozrenie aj na Napoleona, o ktorom sa domnievali, že v roku povzbudil poľských nacionalistov, aby sa  v rokoch 1863 - 64 vzbúrili proti ruskej vláde - (Januárové povstanie). Bismarck a Prusko naopak ponúkli Rusku pomoc, aby pomohli rozdrviť poľských vlastencov.
V októbri 1865 sa Napoleon stretol s Bismarckom v Biarritzi. Diskutovali o Benátsku, zvyšnej rakúskej provincii v Taliansku. Bismarck povedal Napoleonovi, že Nemecko nemalo tajné dojednanie o poskytnutí Benátska Taliansku a Napoleon ho zase ubezpečil, že Francúzsko nemá tajné dorozumenie s Rakúskom. Bismarck vágne naznačil, že v prípade vojny medzi Rakúskom a Pruskom by bola francúzska neutralita odmenená nejakým územím ako kompenzácia. Napoleon III. mal na mysli ale Luxembursko.
V roku 1866 sa vzťahy medzi Rakúskom a Pruskom zhoršili a Bismarck požadoval vyhostenie Rakúska z Nemeckého spolku. Napoleon a jeho minister zahraničných vecí Drouyn de Lhuys očakávali dlhé vojny a prípadné rakúske víťazstvo. Napoleon III. cítil, že by mohol dostať odmenu zo strany Pruska aj Rakúska za francúzsku neutralitu v ich bojoch. Dňa 12. júna 1866 Francúzsko podpísalo tajnú zmluvu s Rakúskom, ktorá zaručovala francúzsku neutralitu v prusko-rakúskej vojne. Výmenou za to by v prípade rakúskeho víťazstva dalo Rakúsko Francúzsku Benátsko a vytvoril by sa na Rýne nový nezávislý nemecký štát, ktorý by sa stal spojencom Francúzska. Napoleon zároveň navrhol s Bismarckom tajnú zmluvu, ktorá sľubuje, že Francúzsko zostane vo vojne medzi Rakúskom a Pruskom neutrálne. V prípade pruského víťazstva by Francúzsko uznalo pruské anexie menších nemeckých štátov a Francúzsko by výmenou získalo časť nemeckého územia, oblasť Falcka severne od Alsaska. Bismarck, ktorý je presvedčený o úspechu vďaka modernizácii pruskej armády, Napoleonovu ponuku rýchlo zamietol.
15. júna napadla pruská armáda Sasko, rakúskeho spojenca. Rakúsko 2. júla požiadalo Napoleona o usporiadanie prímeria s Talianskom, ktoré sa spojilo s Pruskom, a Rakúsko by výmenou za toto dalo Francúzsku Benátsko. Ale, 3. júla pruská armáda zničila rakúsku armádu v bitke pri Hradci Králové v Čechách. Cesta do Viedne bola pre Prusov otvorená a Rakúsko požiadalo o prímerie. Prímerie bolo podpísané 22. júla; Prusko anektovalo Hanoverské kráľovstvo, voličstvo Hesensko-Kassel, Nasavsko a slobodné mesto Frankfurt nad Mohanom s počtom obyvateľov štyri milióny.
Po rakúskej porážke nasledovala nová zdravotná kríza Napoleona III. Maršal Canrobert, ktorý ho videl 28. júla napísal, že cisára „je žalostné vidieť. Sotva si mohol sadnúť do kresla a jeho skreslená tvár vyjadrovala súčasne morálnu úzkosť a fyzickú bolesť.“