cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gin
História
Gin pochádza z Holandska, kde bol objavený v roku 1650. Vynašiel ho Franz de le Boë známy skôr pod menom Franciscus Sylvius, profesor medicíny na univerzite v Leidene. Dr. Sylvius chcel pôvodne nájsť lacné diuretikum, ktoré by použil ako liek na obličkové problémy. Zmiešal teda dve močopudné suroviny – olej z borievkových bobúľ a obilný destilát. Takto vzniknutú zmes nazval genever (fr. genévrier = borievka). Anglickí vojaci nazvali tento nápoj „holandská guráž“ a priviezli ho do Anglicka, kde natoľko zachutil, že sa považoval za národný nápoj. Druhý typ ginu, ktorý vyvinuli v Londýne sa nazýva dry gin, niekedy tiež London dry gin, čo naznačuje mesto, kde bol prvýkrát vyrobený. Tento typ, ktorý sa od holandského odlišuje nielen výrobou ale i chuťou, vznikol v roku 1831. Vyrába sa destiláciou obilia a pridaním všemožných bylín a ďalších prísad, ktoré sú vlastným tajným receptom každej pálenice. Gin sa pridáva do rôznych koktejlov napr. Martini. Tento nápoj má i svoje múzeum a to v Hasselte v severovýchodnom Belgicku.
Najznámejší typ ginu, obvykle používaný v miešaných nápojoch, je London dry gin. London dry gin sa vyrába tým, že neutrálny obilný destilát sa po pridaní rastlinných látok redestiluje. Okrem borievky sa zvyčajne pridáva citrusová aróma, či už citrónová alebo pomarančová. Medzi ďalšie rastlinné látky, ktoré môžu byť použité patrí aníz, koreň angelika, koreň sladkého drievka, škorica, limetková kôra, grapefruitová kôra, šafran, baobab, koriander, muškátový oriešok a veľa iných.
Étel
Étel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bekecs
Má rozlohu 2572 ha a žije tu 2491 obyvateľov (2007).
Arnay-le-Duc (kantón)
Arnay-le-Duc je francúzsky kantón v departemente Côte-d’Or v regióne Burgundsko. Tvorí ho 20 obcí.
Písek (okres Frýdek-Místek)
Písek je obec v Česku v okrese Frýdek-Místek v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 794 obyvateľov, z toho 889 mužov a 905 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,4 roka (muži 37,4 roka, ženy 39,4 roka).
Quincy Jones
Quincy Jones (* 14. marec 1933, Chicago, Illinois) je americký hudobník, dirigent, skladateľ, producent a hráč na trúbku.
Hermes (boh)
alt=Hermes Ingenui|náhľad|Hermes Ingenui Hermes alebo Hermés (po grécky Ἑρμῆς - Hermes/iný prepis Hermés, po latinsky Mercurius, čiže Merkúr), syn Dia a plejády Maie, je v starogréckej mytológii okrídlený posol bohov.
V starorímskej mytológii bol stotožňovaný s bohom Merkúrom, ktorého meno pochádza z latinského merx, čo znamená „tovar", a je pôvodom slov „kupec" a „obchod".
Považuje sa aj za ochrancu ľudských zvestovateľov, cestovateľov, zlodejov, obchodníkov a rečníkov. Dokáže sa rýchlo a voľne pohybovať medzi svetom smrteľníkov a božským svetom, k čomu mu pomáhajú jeho okrídlené sandále. Hermes zohráva úlohu psychopompa alebo „sprievodcu duší" - sprievodcu duší do posmrtného života.
Hermes je považovaný za „božského šibala", o ktorom ponúka najznámejšiu správu Homérov Hymnus na Herma. Medzi jeho atribúty a symboly patria herma, kohút, korytnačka, peňaženka alebo vrecko, talária (okrídlené sandále) a okrídlená prilba alebo jednoduchý petasos, ako aj palma, koza, číslo štyri, niekoľko druhov rýb a kadidlo. Jeho hlavným symbolom je však kaduceus, okrídlená palica prepletená dvoma kopulujúcimi hadmi a značkami ostatných bohov. Jeho atribúty boli ovplyvnené starším etruským bohom Turmsom, ktorého meno bolo prevzaté z gréckeho „herma".
Zo spojenia s egyptským bohom Anubisom vznikla v antickom synkretizme postava Hermanubis. V egyptskej mytológii je potom predovšetkým stotožňovaný s bohom Thotom, ktorý neskôr dostal (grécke) označenie Hermes Trismegistos. Toto delenie však nie je jednoznačné, v dôsledku rôzných výkladov dochádza často k prekrývaniu jednotlivých božstiev a k používaniu rôznych mien pre každého z nich.
Hermov kult v gréckej mytológii
Hermovi bola pripisovaná úloha vo veľa oblastiach:
Bol najšikovnejší, najvynaliezavejší a najľstivejší zo všetkých olympských bohov. Svoje schopnosti dokázal už v prvé dni života: ráno sa narodil (v jaskyni pod vrchom Kyllénou v Arkádii), dopoludnia ušiel z kolísky, napoludnie vynašiel lýru a naučil sa na nej hrať, odpoludnia ukradol bohu Apolónovi 50 kráv (za chvost ich zatiahol do jaskyne, aby zanechali obrátené stopy), večer sa akoby nič vrátil, zakrútil sa do plienok a s najnevinnejším úsmevom zaspal.
Zobrazovanie
náhľad|HermesZobrazovanie Herma sa vyvíjalo a jeho obraz sa menil spolu s gréckym umením a kultúrou. V archaickom Grécku bol zvyčajne zobrazovaný ako zrelý muž s bradou a oblečený ako cestovateľ, rečník alebo pastier. Toto zobrazenie zostalo bežné na Hermoch, ktoré slúžili ako hraničné značky, značky pri cestách a hroboch, ako aj ako votívne obety.
V klasickom a helenistickom Grécku bol Hermes zvyčajne zobrazovaný ako mladý, atletický muž bez brady. Keď je zobrazený ako Logios (gr. Λόγιος, rečník), jeho postoj zodpovedá atribútu. Feidias zanechal sochu známeho Herma Logiosa a Praxiteles ďalšiu, tiež známu, ktorá ho zobrazuje s malým Dionýzom v náručí.
Vo všetkých dobách, cez helenistické obdobie, rímske a v celej západnej histórii až po súčasnosť, je však ako identifikácia prítomných niekoľko jeho charakterizujúcich predmetov, nie vždy všetky pokope. Medzi tieto predmety patrí jeho klobúk, petasos, ktorý hojne používali vidiecki ľudia v tom čase na ochranu pred slnkom a ktorý bol v neskorších dobách ozdobený párom malých krídel. Niekedy tento klobúk nie je prítomný a mohol byť nahradený krídlami vyrastajúcimi z vlasov. vľavo|náhľad|Socha Herma, ktorý má na sebe petasos a cestovateľský plášť a nesie kaduceus a mešec. Rímska kópia podľa gréckeho originálu ([[Musei Vaticani|Vatikánske múzeá).]] Ďalším predmetom je kaduceus, palica s dvoma prepletenými hadmi, niekedy korunovaná párom krídel a guľou. Historicky sa objavil u Herma a je doložený u Babylončanov približne od roku 3500 pred Kr. Dva hady omotané okolo palice boli aj symbolom boha Ningišida, ktorý podobne ako Hermes slúžil ako prostredník medzi ľuďmi a božstvom (konkrétne bohyňou Inanna alebo najvyšším Ninurtom). V Grécku boli s kaduceom zobrazovaní aj iní bohovia, ale spájal sa najmä s Hermesom. Hovorilo sa, že má moc uspať alebo prebudiť ľudí, a tiež uzatvárať mier medzi stranami sporu a je viditeľným znakom jeho autority, pričom sa používa ako žezlo. Podobne vyzerajúcim, ale odlišným symbolom je Asklepiova palica, spojená s patrónom medicíny a Apolónovým synom Asklépiom, ktorá nesie len jedného hada. Asklépiovu palicu, ktorá sa v modernej dobe občas zamieňa s kaduceom, používa väčšina západných lekárov ako odznak svojej profesie. Po renesancii sa kaduceus objavil aj v heraldických erboch a v súčasnosti je symbolom obchodu.
Hermove sandále, Grékmi nazývané pédila a Rimanmi talaria, boli vyrobené z palmových a myrtových vetvičiek, ale opisovali ich ako krásne, zlaté a nesmrteľné, vyrobené vznešeným umením, schopné prekonávať cesty rýchlosťou vetra. Pôvodne nemali krídla, ale neskôr ich nachádzame v umeleckých vyobrazeniach. Na niektorých krídla vyrastajú priamo z členkov. Hermes bol zobrazovaný aj s mešcom alebo vreckom v rukách, v rúchu alebo plášti, ktorý mal moc udeľovať neviditeľnosť. Jeho zbraňou bol zlatý meč, ktorým bol zabitý Argos; požičal ho aj Perseovi, aby zabil Medúzu.
V mykénskom období
Najstaršia písomná zmienka o Hermovi pochádza z nápisov v lineárnom písme B z Pylosu, Téb a Knóssu z mykénskeho obdobia doby bronzovej. Hermovo meno sa tu uvádza ako e-ma-a (Ἑρμάhας). Toto meno je vždy zaznamenané spolu s menami viacerých bohyň, vrátane Potnija, Posidaeja, Diwja, Héry, Pere a Ipemedeja, čo naznačuje, že jeho uctievanie bolo s nimi silne prepojené. Tento model pokračoval aj v neskorších obdobiach, keďže uctievanie Herma sa takmer vždy odohrávalo v rámci chrámov a svätýň zasvätených predovšetkým bohyniam, vrátane Héry, Démétér, Hekaté a Despoiny.
V archaickom období
V literárnych dielach archaického Grécka je Hermes zobrazovaný ako ochranca aj ako šibal. V Homérovej Iliade sa Hermes nazýva „nositeľom šťastia", „sprievodcom a strážcom" ako aj „vynikajúcim vo všetkých trikoch". V Hésiodových Dielach a dňoch je Hermes' zobrazený ako ten, ktorý dáva Pandore lži, zvodné slová a pochybný charakter.
V klasickom období
alt=Hermes oblečený v petase.|vľavo|náhľad|Hermes oblečený v petase. Attický červenofigurový pohár, asi 480 pred Kr. – 470 pred Kr. Hermov kult na Atike prekvital a mnohí učenci píšuci pred objavením dôkazov z lineárneho písma B považovali Herma za výlučne aténskeho boha. V tomto regióne sa nachádzali početné hermy, teda stĺpy podobné ikonám, ktoré boli zasvätené bohu a označovali hranice, križovatky a vstupy. Spočiatku to boli kamenné stĺpy, neskôr stĺpy z dreva, kameňa alebo bronzu s vyrezávanými podobizňami Herma, falusu alebo oboch. V súvislosti s týmito hermami sa v klasickom období začal Hermes uctievať ako patrón cestovateľov a námorníkov. Do 5. storočia pred Kr. sa hermy bežne používali aj ako hrobové pomníky, čím sa zdôrazňovala Hermova úloha chtonického božstva a psychopompa. To bola pravdepodobne jeho pôvodná funkcia a do olympijského panteónu sa možno zaradil až neskoro; Hermes sa opisuje ako "najmladší" z bohov Olympu a niektoré mýty, vrátane jeho krádeže Apollónových kráv, opisujú jeho prvý kontakt s nebeskými božstvami. Hermes sa preto začal uctievať ako sprostredkovateľ medzi nebeskou a chtonickou ríšou, ako aj ako ten, kto uľahčuje interakciu medzi smrteľníkmi a božstvom, pričom sa často zobrazuje na obetných nádobách.
Vďaka svojej pohyblivosti a toho, že sa pohybuje na hrane a sprostredkúva protiklady (napríklad obchodník/zákazník), bol považovaný za boha obchodu a spoločenského styku, bohatstva, ktoré prinášal obchod, najmä náhleho alebo nečakaného obohatenia, cestovania, ciest a križovatiek, hranice a hraničných alebo prechodných podmienok, zmeny malej povahy, dohody a zmluvy, priateľstva, pohostinnosti, pohlavného styku, hry, žrebovania, šťastia, obety a obetných zvierat, stád a pastierov, ako aj úrodnosti pôdy a plodnosti dobytka.
V Aténach začal Hermes Eión predstavovať aténsku námornú prevahu pri porážke Peržanov pod velením Cimona v roku 475 pred Kr. V tomto kontexte sa Hermes stal bohom spojeným s aténskou ríšou a jej expanziou a so samotnou demokraciou, ako aj so všetkými, ktorí s ňou boli úzko spojení, od námorníkov v námorníctve až po obchodníkov, ktorí poháňali ekonomiku. Časť agory v Aténach sa stala známou ako Hermai, pretože bola zaplnená veľkým množstvom hermov, ktoré tam ako votívne dary umiestňovali obchodníci a iní, ktorí si chceli pripomenúť osobný úspech v obchode alebo inú verejnú záležitosť. Hermai bol pravdepodobne zničený pri obliehaní Atén a Pirea (87 – 86 pred Kr.).
V helenistickom období
alt=Hermes si zapína sandál|náhľad|Hermes si zapína sandál, ranorímska mramorová kópia Lysippanovho bronzu (Múzeum [[Louvre).]] Keď sa po výbojoch Alexandra Veľkého rozšírila grécka kultúra a vplyv, v období synkretizmu alebo interpretatio graeca sa mnohé tradičné grécke božstvá stotožnili s cudzími náprotivkami. Napríklad v ptolemaiovskom Egypte grécky hovoriaci obyvatelia identifikovali egyptského boha Thovta ako egyptskú podobu Herma. Títo dvaja bohovia boli uctievaní ako jeden v Thovtovom chráme v meste Khemenu, ktoré sa v gréčtine začalo nazývať Hermopolis. To viedlo k tomu, že Hermes získal atribúty boha prekladu a výkladu alebo všeobecnejšie boha poznania a učenia. Ilustruje to príklad listu z 3. storočia pred Kr., ktorý poslal kňaz Petosiris kráľovi Nechopsovi, napísaný pravdepodobne v Alexandrii okolo roku 150 pred Kr., v ktorom sa uvádza, že Hermes je učiteľom všetkých tajných múdrostí, ktoré sú prístupné vďaka zážitku náboženskej extázy.
Thovtov epiteton nájdený v chráme v Esne, „Thovt veľký, veľký, veľký", sa začalo používať na Herma prinajmenšom od roku 172 pred Kr. To Hermovi prepožičalo jeden z jeho najznámejších neskorších titulov Hermes Trismegistus (Ἑρμῆς ὁ Τρισμέγιστος), „trikrát najväčší Hermes". Postava Herma Trismegista neskôr absorbovala celý rad ďalších ezoterických poučných tradícií a stala sa hlavnou súčasťou hermetizmu, alchýmie a príbuzných tradícií.
V rímskom období
Už v 4. storočí pred Kr. prijali Rimania Herma do svojho náboženstva a spojili jeho atribúty a uctievanie s predchádzajúcim etruským bohom Turmsom pod menom Merkúr. Podľa sv. Augustína môže byť latinský názov titulom odvodeným od medio currens, čo je odkaz na Hermovu úlohu sprostredkovateľa a posla, ktorý sa pohybuje medzi svetmi. Merkúr sa stal jedným z najpopulárnejších rímskych bohov, o čom svedčia početné svätyne a zobrazenia na umeleckých dielach nájdených v Pompejach. V umení rímsky Merkúr pokračoval v štýle zobrazovania, ktorý sa vyskytoval na skorších vyobrazeniach Herma aj Turmov, teda mladý, bezfúzatý boh s okrídlenými topánkami alebo klobúkom, ktorý nesie kaduceus. Jeho úloha boha hraníc, posla a psychopompa zostala nezmenená aj po jeho prijatí do rímskeho náboženstva (tieto atribúty boli podobné aj atribútom v etruskom uctievaní Turmsa).
Hermes na antickej freske z Pompejí alt=Hermes na antickej freske, Pompeje|vľavo|náhľad|Hermes na antickej freske, Pompeje Rimania stotožňovali germánskeho boha Odina s Merkúrom a existujú dôkazy, že germánske národy, ktoré mali kontakt s rímskou kultúrou, toto stotožnenie tiež prijali. Odin a Merkúr (Hermes) majú niekoľko spoločných atribútov. Obaja sú napríklad zobrazovaní s palicou a so širokým klobúkom a obaja sú cestovatelia alebo pútnici. Zdá sa však, že dôvody tejto interpretácie presahujú povrchnú podobnosť: Obaja bohovia sú spojení s mŕtvymi (Merkúr ako psychopomp a Odin ako pán mŕtvych vo Valhalle), obaja boli spojení s výrečnosťou a obaja boli spojení s tajnými vedomosťami. Na stotožnenie Odina s Merkúrom malo pravdepodobne vplyv aj predchádzajúce spájanie keltského boha podobnejšieho Odinovi ako „keltského Merkúra".
Ďalší synkretizmus z obdobia rímskeho cisárstva sa objavil v podobe Hermanubisa, ktorý vznikol stotožnením Herma s egyptským bohom mŕtvych Anupom. Hermes aj Anubis boli psychopompami, čo bol primárny atribút vedúci k ich spájaniu ako toho istého boha. Hermanubis zobrazovaný s ľudským telom a hlavou šakala, ktorý drží kaduceus. Okrem funkcie sprevádzania duší do posmrtného života Hermanubis predstavoval pre egyptských kňazov skúmanie pravdy.
Coise-Saint-Jean-Pied-Gauthier
Coise-Saint-Jean-Pied-Gauthier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Hermes (boh)
V rímskom období
Od prelomu 1. storočia a 2. storočia n. l. sa začal proces, v rámci ktorého sa v niektorých tradíciách Hermes euhemerizoval, t. j. interpretoval ako historická, smrteľná postava, ktorá sa v legende stala božskou alebo bola povýšená na boha. Tomuto pôvodnému Hermovi, zvyčajne identifikovanému v jeho alexandrijskej podobe Hermesa Trismegista, sa pripisovali početné knihy múdrosti a mágie (vrátane astrológie, teozofie a alchýmie). Ako zbierka sa tieto diela označujú ako Hermetický spis.
Coise-Saint-Jean-Pied-Gauthier
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Hermes (boh)
Stredovek
Hoci bolo uctievanie Herma v Rímskej ríši po kresťanskom prenasledovaní pohanstva za vlády Theodosia I. v 4. storočí takmer úplne potlačené, kresťanskí učenci Herma naďalej uznávali ako mystickú alebo prorockú postavu, hoci smrteľnú. Raní stredovekí kresťania, ako napríklad Augustín, verili, že euhemerizovaný Hermes Trismegistus bol starovekým pohanským prorokom, ktorý vo svojich spisoch predpovedal vznik kresťanstva. Niektorí kresťanskí filozofi v období stredoveku a renesancie verili v existenciu "prisca theologia", jedinej nitky pravej teológie, ktorú možno nájsť a ktorá spája všetky náboženstvá. Kresťanskí filozofi používali hermetické spisy a inú starovekú filozofickú literatúru na podporu svojej viery v prisca theologia, pričom tvrdili, že Hermes Trismegistus bol súčasníkom Mojžiša alebo že bol tretím v rade významných prorokov po Henochovi a Noemovi.
Coise-Saint-Jean-Pied-Gauthier
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hermes (boh)
Stredovek
Encyklopedický slovník Suda z 10. storočia sa pokúsil postavu Herma ešte viac christianizovať, keď tvrdil, že „bol nazvaný Trismegistus na základe jeho chvály trojice, keď povedal, že v trojici je jedna božská prirodzenosť".
Chrámy a posvätné miesta
V klasickom gréckom období sú známe len tri chrámy, ktoré boli osobitne zasvätené Hermovi, všetky v Arkádii. Hoci v antickej literatúre existuje niekoľko zmienok o početných Hermových chrámoch, môže ísť o poetický opis, ktorý naráža na všadeprítomné hermy alebo iné, menšie Hermove svätyne umiestnené v chrámoch iných božstiev. Jedným z najstarších miest uctievania Herma bola hora Kylléne v Arkádii, kde sa podľa niektorých mýtov narodil. Tradícia tvrdí, že jeho prvý chrám postavil Lykaón. Odtiaľ sa mal Hermov kult preniesť do Atén, odkiaľ sa rozšíril do celého Grécka. V rímskom období boli po celej ríši postavené ďalšie chrámy Herma (Merkúra), vrátane niekoľkých v dnešnom Tunisku. Merkúrov chrám v Ríme sa nachádzal na Circus Maximus medzi Aventínom a Palatínom a bol postavený v roku 495 pred Kr.
Na väčšine miest boli chrámy zasvätené Hermovi v spojení s Afroditou, ako napríklad v Atike, Arkádii, na Kréte, Same a v Magna Graecia. Niekoľko zmienok nájdených v jeho chrámoch odhalilo jeho úlohu zasväcovateľa mladých dospelých, medzi nimi vojakov a lovcov, keďže vojna a určité formy lovu sa považovali za obradné iniciačné skúšky. Táto Hermova funkcia vysvetľuje, prečo ho niektoré vyobrazenia v chrámoch a iných nádobách zobrazujú ako adolescenta.
Ako patrón telocvične a boja mal Hermes sochy v telocvičniach a uctievali ho aj vo svätyni dvanástich bohov v Olympii, kde Gréci oslavovali olympijské hry. Jeho socha sa tam nachádzala na oltári zasvätenom jemu a Apolónovi spoločne. V roku 495 pred n. l. bol vysvätený chrám v rámci Aventína.
Pausanias napísal, že za jeho čias mohli ľudia v Megalopole vidieť ruiny Hermovho chrámu Acacesius.72 Okrem toho boli hory Tricrena (Τρίκρηνα, čo znamená Tri pramene) vo Fenei posvätné pre Herma, pretože tam boli tri pramene a podľa legendy v nich Herma po narodení umyli nymfy z hory. Okrem toho sa vo Farae nachádzala voda posvätná pre Herma. Prameň sa volal Hermov potok a ryby sa v ňom nechytali, pretože sa považovali za posvätné.
Obety Hermovi zahŕňali med, koláče, ošípané, kozy a jahňatá. V meste Tanagra sa verilo, že Hermes bol kojený pod divokým jahodovcom, ktorého pozostatky sa tam uchovávali vo svätyni Herma Promacha, a v kopcoch Fene tiekli tri vodné toky, ktoré mu boli posvätné, pretože sa verilo, že sa v nich kúpal pri narodení.
Slávnosti
Hermovým sviatkom boli Hermaea, ktoré sa slávili obetami bohu a atletickými a gymnastickými disciplínami, pričom pravdepodobne vznikli v 6. storočí pred Kr., ale o tomto sviatku pred 4. storočím pred Kr. sa nezachovali žiadne doklady. Platón však povedal, že Sokrates sa zúčastnil Hermaea. Zo všetkých slávností, ktorých súčasťou boli grécke hry, sa tieto najviac podobali iniciačným slávnostiam, pretože účasť na nich bola obmedzená na mladých chlapcov a vylučovala dospelých.
NGC 6907
NGC 6907 je galaxia v súhvezdí Kozorožec, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 12. júla 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,1.
Janoška (priezvisko)
Janoška je slovenské priezvisko. Najrozšírenejšie je v Pohorelej (okres Brezno), Žiline a Lietave (okres Žilina).
Známi nositelia
Pozri v článku Janoška.
Beret
Beret je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Encsskom okrese.
Má rozlohu 678 ha a žije tu 288 obyvateľov (2007).
Auxonne (kantón)
Auxonne je francúzsky kantón v departemente Côte-d’Or v regióne Burgundsko. Tvorí ho 16 obcí.
Berente
Berente je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Kazincbarcickom okrese.
Má rozlohu 920 ha a žije tu 1017 obyvateľov (2007).
Hausdorffov priestor
Hausdorffov (topologický) priestor alebo priestor T2 označuje topologický priestor, v ktorom každé dva body možno oddeliť disjunktnými okoliami.
Hausdorffov priestor je pomenovaný podľa Felixa Hausdorffa, jedného zo zakladateľov topológie.
Definícia
Topologický priestor X sa nazýva Hausdorffovým priestorom, ak pre každé dva rôzne body x,y\in X existuje okolie U bodu x a okolie V bodu y tak, že U a V sú disjunktné. 200px|Každé dva body x a y možno oddeliť disjunktnými okoliami U a V.
Príklady
Každý metrický priestor je Hausdorffov.
NGC 6908
NGC 6908 je galaxia v súhvezdí Kozorožec, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 24. septembra 1864.
Smilovice (okres Frýdek-Místek)
Smilovice je obec v Česku v okrese Frýdek-Místek v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 721 obyvateľov, z toho 370 mužov a 351 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 37,7 roka, ženy 41,6 roka).
Kamarina
Kamarina môže byť:
Volejbal na Letných olympijských hrách 2000
Volejbal na Letných olympijských hrách 2000 bol volejbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Letných olympijských hier 2000, ktorý sa konal v Sydney, v Austrálii v dňoch od 16. septembra1. októbra 2000, za účasti 12 mužských a 12 ženských tímov. Volejbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1964 a toto bolo jeho 10. vydanie. Zápasy sa hrali v 2 arénach: Sydney Entertainment Centre a Sydney Showground. Nováčikmi olympijského turnaja boli družstvo mužov domácej Austrálie a až 4 družstvá žienAustrália, Chorvátsko, Keňa a Taliansko.
Olympijský titul v kategórii mužov získala po finálovom víťazstve nad 🇷🇺. Ženský turnaj obhájila 🇨🇺, keď vo finále zvíťazila nad 🇷🇺.
Kvalifikácia
náhľad|Kvalifikované tímy mužov na LOH 2000 Svetový rebríček FIVB v auguste 2000
Svetový rebríček FIVB v auguste 2000
Vereaux
Vereaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 6909
NGC 6909 je galaxia v súhvezdí Ďalekohľad, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 1. júla 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
Évriguet
Évriguet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vysvedčenie
Vysvedčenie je úradné, písomné potvrdenie nejakého stavu, nejakej skutočnosti. Napr. výročné, polročné, maturitné, školské, lekárske a podobne.
Vysvedčenie o maturitnej skúške
Je úradný doklad, ktorý škola vydá žiakovi po úspešnom vykonaní maturitnej skúšky. Spravidla má byť vydané najneskôr do piatich dní od konania poslednej časti maturitnej skúšky. Toto vysvedčenie obsahuje hodnotenie žiaka v jednotlivých predmetoch externej časti maturitnej skúšky vrátane percentilu a všetkých foriem internej časti maturitnej skúšky. Na vysvedčení sa uvedie dátum konania poslednej časti maturitnej skúšky.
Obsah školského vysvedčenia
Každá vysvedčenie obsahuje: štátny znak Slovenska, názov školy, ročník, triedu, rok školskej dochádzky, školský rok, číslo žiaka v triednom výkaze alebo v protokole a údaje o žiakovi, ku ktorým patrí meno a priezvisko, dátum a miesto narodenia, rodné číslo, štátna príslušnosť a národnosť.
Okrem toho je na vysvedčení uvedené: súhrnné hodnotenie žiaka, celkové hodnotenie žiaka, miesto a dátum vydania vysvedčenia, odtlačok úradnej pečiatky so štátnym znakom vyhotovený v červenej farbe, podpis riaditeľa a podpis triedneho učiteľa.
Etika cnosti (Alasdair MacIntyre)
Etika cnosti podľa Alasdaira MacIntyra je koncepcia racionálne obhájiteľnej aristotelovskej etiky. V jeho podaní je (na rozdiel od Aristotela) úzko prepojená s pojmom (historicky rozpätej a sociálne stelesnenej) tradície.
Problém modernej etiky
MacIntyrova analýza v diele Za cnosťou vyjadruje jeho hlbokú nespokojnosť s modernou ako na úrovni teoretickej, tak aj praktickej. Začína ju tvrdením, že súčasná morálna nezhoda je spätá so skutočnosťou, že náš morálny jazyk je v stave neporiadku, resp. chaosu. V modernej kultúre sme podľa neho takmer úplne stratili akékoľvek skutočné porozumenie morálke a nie sme schopní dospieť k morálnej zhode pomocou používania nášho rozumu.
Moderná etika začala tam, kde sme odmietli aristotelovský fyzikálny a metafyzický pojmový rámec, ako nástroj pre vysvetlenie sveta okolo nás. Aristoteles vypracoval vzájomne prepojenú perspektívu sveta, v ktorej všetky sféry ľudskej skúsenosti spolu súviseli. V tejto koncepcii boli fyzika a metafyzika, ako aj politika a etika súčasťou jednotnej perspektívy. Okrem toho bola v rámci tejto schémy metafyzická analýza ľudskej prirodzenosti napojená na etiku a politickú teóriu. Keď však moderná veda, reprezentovaná Galileom a Newtonom zdiskreditovala aristotelovskú fyziku, aristotelovský teleologický vysvetľovací rámec bol nahradený mechanistickým pohľadom na prirodzenosť. V tejto koncepcii potom neostalo miesto pre prirodzené ciele, čím zvyšok aristotelovského systému nemohol zostať nedotknutý. Aristotelovská účelová príčina sa tejto novej fyzike, zaoberajúcej sa primárne merateľnými vlastnosťami fyzikálnej reality javila len ako irelevantný pozostatok minulosti. Preto sa súbežná existencia neteleologickej fyziky a teleologickej etiky stala vážnym problémom.
Moderní filozofi si to uvedomili a pokúsili sa zachrániť obsah a formu tradičnej morálky, keď sa jej pôvodné zdôvodnenie javilo ako nenávratne stratené. MacIntyre nazýva ich iniciatívy osvietenským projektom zdôvodnenia morálky. Neprehlasuje len to, že tento projekt zlyhal, ale tiež to, že zlyhal nevyhnutne a vysvetľuje dôvody. Začína s Aristotelovou etickou schémou, ktorá pozostávala z troch elementov. Prvým bol určitý obraz človeka predtým, ako podstúpil proces morálnej a intelektuálnej kultivácie (vzdelávania a výchovy). Druhým bola jeho (už kultivovaná) podoba, ak by uskutočnil svoju esenciálnu prirodzenosť. Posledný, tretí element predstavovali určité etické predpisy (pravidlá). Tieto pravidlá človeku umožňovali prejsť zo stavu nekultivovanej ľudskej prirodzenosti do stavu človeku zodpovedajúcej formy dokonalosti. Tento proces je procesom uskutočnenia ľudských možností smerom k špecificky ľudskému cieľu (gr. telos). Ak má osoba uskutočniť svoju esenciálnu prirodzenosť, musí nadobudnúť rozličné cnosti (dispozície) a vyhnúť sa nerestiam, ktoré jej bránia v dosiahnutí jej pravého telos-u. V tejto teleologickej schéme každý z troch elementov nielen odkazuje na zvyšné dva, ale je zrozumiteľný výlučne s ohľadom na ne.
Od momentu, keď moderná (mechanistická) veda nechápe a ani nemôže pochopiť fyzický pohyb a zmenu v pojmoch aktualizácie potenciality objektu voči jeho cieľovej príčine, rovnako ani „ľudské objekty“ už nemôžu byť viac videné ako usilujúce sa o dosiahnutie svojich cieľových príčin (morálnej dokonalosti). Tri zložky pôvodne koherentnej etickej schémy sa rozpojili a ostal iba určitý obraz ľudských bytostí, akými sú v „surovej realite“. Akékoľvek poňatie ľudských bytostí akými by boli, ak by uskutočnili svoju vlastnú prirodzenosť, už viac nebolo dostupné. To spôsobilo, že sa nakoniec i posledný prvok tejto koncepcie – etické pravidlá, začali javiť ako výraz svojvoľnosti. Nemohli totiž už viac plniť funkciu nástroja, ktorý ľuďom umožňuje dosahovať sebe vlastné, ľudskou prirodzenosťou určené ciele.
V situácii, keď tradičné zdôvodnenie cností a morálnych pravidiel viac nebolo možné, sa od moderných filozofov očakávalo, že uspokoja požiadavku zdôvodnenia morálnych pravidiel. MacIntyre spomína dva najvplyvnejšie, a podľa neho rovnako neúspešné pokusy o poskytnutie takéhoto zdôvodnenia: utilitarizmus a kantovstvo. Zatiaľ čo prvý z nich vytváral novú teleológiu identifikovaním prirodzeného telos-u ľudských bytostí s výhľadom maxima slasti a neprítomnosťou bolesti, druhý sa pokúšal demonštrovať, že morálne pravidlá majú bezpodmienečný charakter a autoritu založenú v samotnej povahe praktického rozumu.
MacIntyre je presvedčený, že ich východiská poskytujú vysvetlenie ich neúspechu. Oba prístupy totiž podľa MacIntyra vychádzali z nesúrodej zmesi zdedených prvkov predmoderných koncepcií. V absencii akejkoľvek normatívnej koncepcie ľudskej prirodzenosti tak mohli tieto dve filozofické iniciatívy vybudovať etiku len na fikciách – utilitarizmus na túžbach a kantovstvo na čistej racionalite.
Podľa MacIntyra sa tento vývoj zavŕšil zlyhaním osvietenského projektu, ktorého dôsledkom je chaos v našej morálnej teórii a praxi. Chváli však Nietzscheho za to, že radikálne poukázal na to, že všetkým moderným etickým projektom chýbajú akékoľvek skutočné základy. To však ale podľa MacIntyra vedie k tomu, že čelíme nasledovnej voľbe: buď nasledovať Nietzscheho v jeho neracionalistickej etike vôle k moci alebo sa vrátiť späť k aristotelovskej racionálnej etickej koncepcii. Na základe svojho presvedčenia, že existuje nejaká verzia aristotelizmu, ktorá dokáže poskytnúť racionálne obhájiteľnú morálnu pozíciu, obhajuje MacIntyre druhú možnosť.
Aristotelovská etická alternatíva
MacIntyre je presvedčený o tom, že Aristotelova etická teória vo všeobecnosti a osobitne jeho chápanie praktického uvažovania sú správne. Má však výhrady voči niektorým jej dôležitým prvkom. Za najproblematickejšiu považuje Aristotelovu tzv. metafyzickú biológiu (vnímanú ako fundamentálny podklad jeho etiky), ktorú považuje za chybnú a odmieta ju. MacIntyre však nikde jasne nehovorí, čo má presne na mysli pod pojmom „metafyzická biológia“. Zdá sa, že mu ide o odmietnutie jeho biologických názorov. Súčasne to vyzerá tak, že táto chybná biológia prosto zamoruje Aristotelove metafyzické názory, ktoré sú podkladom teleológie nevyhnutnej pre jeho etiku. Inými slovami, MacIntyre chce rehabilitovať túto teleologicky konštituovanú etiku, ale chce z nej odstrániť chybný „biologicko-metafyzický nános“.
MacIntyre tvrdí, že potrebujeme vypracovať odlišnú formuláciu ľudského telos-u. Takáto obhájiteľná formulácia má byť založená na odlišnej koncepcii teleológie, ktorá nahradí tento chybný metafyzicko-biologicky podklad. Aristotelovu teleológiu navrhuje nahradiť koncepciou sociálnej teleológie. Verí, že takýmto spôsobom je jeho pozícia nielen vo všeobecnosti aristotelovská, ale vďaka jeho úpravám jej historickej predlohy zvyšuje presvedčivosť aristotelizmu.
MacIntyrov revidovaný aristotelizmus sa usiluje o uchovanie racionálne obhájiteľných téz Aristotelovej etiky a súčasne sa chce stať vhodným nástrojom riešenia našich morálnych problémov. MacIntyre však používa pre svoju reformuláciu tiež niektoré, v širokom zmysle stredoveké myšlienky Tomáša Akvinského, ktoré obohatili aristotelovskú tradíciu. Po prvé, Aristotelov názor, že dosiahnutie ľudského šťastia môže byť zhatené nejakými vonkajšími nepriaznivými okolnosťami, je modifikované, a to tak, že pokiaľ sa nestaneme dobrovoľnými spolupracovníkmi zla, nemožno nám zabrániť v tom, aby sme dosiahli ľudské dobro. Po druhé, esenciálna historickosť stredovekej predstavivosti – človek ako bytosť primárne in via – potrebuje určité cnosti, aby na svojom historickom putovaní prekonal rôzne ťažkosti.
Jeho aristotelovská etika cností je koncipovaná v podobe troch vzájomne prepojených rovín pre formuláciu koncepcie morálnej cnosti: Každá nasledujúca rovina predpokladá predchádzajúcu rovinu, avšak neplatí to obrátene.
Rovina praxe je základnou rovinou vzhľadom na pochopenie morálky a uplatňovania cností. A to preto, lebo aristotelik vždy chápe dokonalosť jednotlivca v kontexte a s ohľadom na istý jednotlivý typ činnosti alebo praxe. Prax je relevantným pozadím pre (počiatočné) definovanie cnosti a je chápaná ako určitá zložitá sociálna činnosť, ktorá nám umožňuje, v spolupráci s inými účastníkmi tejto činnosti, dosahovať v tejto činnosti vlastné – inherentné – dobrá. Dosahujeme ich úsilím o dokonalosť v danej praxi, podľa jej najvlastnejších štandardov, ktoré v tomto úsilí posúvame ďalej. Kľúčovým momentom každej jednotlivej podoby praxe je skutočnosť, že poskytuje jej účastníkom príležitosť, aby dosiahli dobrá inherentné tejto praxi. Nazývajú sa inherentnými, lebo sú špecifikovateľné výlučne v pojmoch danej praxe a dosiahnuteľné iba skúsenosťou v nej. Jestvujú tiež isté externé dobrá (peniaze, moc, sláva a pod.), ktoré sú na rozdiel od dobier inherentných, spojené s praxami len náhodne. Množstvo externých dobier je v danom jednotlivom relatívne stabilnom období relatívne ohraničené a ich vlastníctvo určitou osobou znamená, že menej daného statku zostáva k dispozícii ostatným. Množstvo inherentných dobier je však prakticky neobmedzené. Definovanie praxe, spolu s jej internými dobrami, MacIntyrovi umožňuje prejsť k prvotnému definovaniu cnosti – tá je „nadobudnutá ľudská kvalita, vlastnenie a uplatňovanie ktorej nám umožňuje dosahovať dobrá inherentné praxiam a jej absencia nám v ich dosahovaní účinne bráni“ (MacIntyre 1981, 191).
Cnosti sa nachádzajú v samotnom jadre morálneho života, nakoľko ľuďom umožňujú, aby dosahovali inherentné dobrá rozličných praxí rozvíjaných v ich sociálnom svete. Existuje mnoho druhov praxí a každá z nich poskytuje príslušnej praxi inherentné a pre ne charakteristické dobrá. Je potom pochopiteľné, že jednotlivec potrebuje nejakým spôsobom usporiadať tieto rôznorodé dobrá (spolu s externými dobrami) do koherentného celku svojho života. Na tejto (druhej) rovine – rovine naratívneho usporiadania jednotlivého ľudského života – život konkrétnej osoby získava náležitú jednotu tak, že si ho predstavíme ako jednotu, ktorá je „jednotou príbehu stelesneného v jednotlivom živote“ (MacIntyre 1981, 218). Otázka týkajúca sa dobra jednotlivca je zodpovedaná v sociálnom kontexte, teda ako prípad otázky týkajúcej sa povahy ľudského dobra.
MacIntyre takto môže prvotne definovať dobrý ľudský život, ktorý chápe ako „život strávený v úsilí o dobrý ľudský život, a cnosti nevyhnutné pre toto úsilie sú tie, ktoré nám umožnia pochopiť, v čom ešte spočíva dobrý ľudský život“ (MacIntyre 1981, 219). Avšak, s ohľadom na skutočnosť, že ľudské bytosti sa o dobrý život nemôžu usilovať úplne samostatne, jestvujú tiež určité širšie sociálne kontexty, v rámci ktorých nachádzajú svoje miesto a odvodzujú z nich svoje pochopenie seba samých. Tieto kontexty – morálne tradície – predstavujú MacIntyrovu tretiu rovinu.
Rovina morálnej tradície, posledná rovina spomenutej triády, nastupuje po vysvetlení spôsobu, akým život jednotlivca získava svoju (naratívnu) jednotu. Rámec príslušnej morálnej tradície poskytuje každému jej členovi jeho počiatočné morálne východisko. Znamená to, že naše pôvodné východiská sú vždy dané v predstihu a každý z nás je nositeľom určitej spoločenskej identity v rámci tradície, do ktorej sme sa narodili. Tradícia je „vždy do určitej miery konštituovaná sporom o dobrá, sledovanie ktorých dáva tejto tradícii jej osobitý cieľ a význam...“ (MacIntyre 1981, 222). Teda každá osoba odvodzuje svoju (prvotnú) identitu z pospolitosti, ku ktorej patrí.
Toto je počiatočná formulácia MacIntyrovej etickej alternatívy k moderne v kontexte jeho diela Za cnosťou. A hoci je MacIntyre najčastejšie spájaný práve s týmto dielom, predstavuje iba prvé štádium v jeho aristotelovskom projekte. Neskôr ho totiž MacIntyre revidoval, upravil a v niektorých momentoch zásadne dopracoval vo svojich ďalších dielach.
Prax, narácia a tradícia
MacIntyre dáva novátorský význam termínu prax a jeho širšiemu filozofickému potenciálu pre etiku, resp. porozumenie a kritiku ľudského konania. MacIntyrova koncepcia praxe nielen napomáha lepšiemu porozumeniu a kritike ľudského konania, ale aj dialektickej interakcii ľudských praxí a organizačných náprotivkov – inštitúcií, vrátane možností ich reformy.
Prax ako prvotný spoločenský kontext ľudskej dokonalosti
MacIntyrova aristotelovská koncepcia cnosti sa chce zaobísť bez aristotelovskej metafyziky (resp. bez takzvanej metafyzickej biológie). Teleologická povaha jeho etiky preto nemá byť postavená na metafyzike, ale na istej podobe sociológie. MacIntyre k definovaniu termínu prax dospieva v úsilí o nájdenie tzv. jednotného chápania cnosti v rámci vybraných piatich koncepcií cností určitej intelektuálnej tradície. Ide o koncepcie spojené a autormi ako Homér, Aristoteles, Jane Austinová, Benjamin Franklin a textom Nového Zákona. MacIntyre si všíma kontext, podobu, rozdiely i paralely týchto piatich svojbytných chápaní významu termínu „cnosť“. Snaží sa z týchto rozmanitých, vzájomne súperiacich koncepcií cností sformulovať takú, ktorá by bola koncepciou stojacou v ich pozadí, a súčasne presvedčivejšou ako jednotlivo ktorákoľvek z nich.
MacIntyre vo svojom integratívnom úsilí verí, že termín cnosť „pre svoje použitie vždy vyžaduje nejaké predchádzajúce chápanie určitých čŕt spoločenského a morálneho života, v pojmoch ktorých musí byť definovaný a vysvetlený“ (MacIntyre 1981, 186). Takto sa dostáva k termínu prax – prvej logickej úrovni pojmového pozadia, ktoré robí termín cnosti zrozumiteľným. Teda na definovanie cnosti potrebuje najprv definovať termín prax a pre MacIntyra to je "akákoľvek koherentná, vnútorne komplikovaná podoba spoločensky ustanovenej kooperatívnej ľudskej činnosti, prostredníctvom ktorej dosahujeme dobrá inherentné tejto forme činnosti, a to v úsilí o dosiahnutie tých štandardov dokonalosti, ktoré zodpovedajú a do určitej miery definujú túto formu činnosti, čo systematicky rozširuje nielen ľudské schopnosti dosahovať dokonalosť, ale i ľudské chápanie príslušných cieľov a dobier" (MacIntyre 1981, 186).
Túto pomerne zložitú definíciu MacIntyre vysvetľuje dvoma spôsobmi. Najprv na príkladoch ukazuje, čo je prípadom praxe (napr. futbal, architektúra, farmárčenie, vedecké skúmanie) a čo ním nie je (obratné kopanie do lopty, murovanie, sadenie tulipánov). Druhým spôsobom je vysvetľovanie povahy a implikácií niektorých kľúčových pojmov definície. Príkladom prvej stratégie je jeho príbeh o dieťati, ktorému chceme sprostredkovať inherentné dobrá spojené so šachom ako druhom praxe. "Predstavme si napríklad veľmi inteligentné sedemročné dieťa, ktoré chcem naučiť hrať šach, hoci ono nemá nijaký osobitný záujem naučiť sa túto hru. Dieťa však veľmi túži po cukríkoch a má malú šancu, že ich získa. Preto mu poviem, že ak so mnou bude hrať raz týždenne šach, dám mu cukríky v hodnote päťdesiatich centov; dieťaťu navyše poviem, že zakaždým budem hrať takým spôsobom, že preň bude ťažké, ale nie nemožné, aby vyhralo a že ak vyhrá, dostane ďalšie cukríky v hodnote päťdesiatich centov. Takto motivované dieťa hrá a hrá tak, aby vyhralo. Všimnime si však, že pokiaľ sú to iba cukríky, čo mu poskytuje dobré dôvody preto, aby hralo šach, dieťa nemá nijaký dôvod, aby nepodvádzalo a má veľa dôvodov na podvádzanie, za predpokladu, že tak dokáže úspešne urobiť. Môžeme však dúfať, že príde čas, keď dieťa objaví v týchto dobrách charakteristických pre šach, v dosiahnutí určitého vysoko špecifického druhu analytických schopností, strategickej predstavivosti a súťaživom nadšení nový súbor dôvodov, takých, ktoré teraz nebudú len dôvodmi na to, aby vyhralo pri konkrétnej príležitosti, ale na to, aby sa usilovalo vyniknúť v každom smere spojeným so šachom. Ak by dieťa teraz podvádzalo, neporazí mňa, ale seba samého" (MacIntyre 1981, 188).
Príklad dieťaťa, ktorého dôvody pre účasť v praxi šachu sa zmenili v priebehu jeho skúsenosti s ňou, dokresľujú podstatu praxe a jej najdôležitejšie prvky. Prínos jeho definície praxe spočíva v poukázaní na existenciu tzv. inherentných dobier, ktoré (odlišné od dobier externých) vyjadrujú jeho presvedčenie, že existujú (dve) vzájomne nesúmerateľné podoby dobra. Inherentné dobrá sú povahovo aj z hľadiska ich získavania viazané na príslušnú prax, teda každá prax poskytuje dobrá charakteristické pre túto jednotlivú prax, a tieto dobrá nemožno získať inak ako účasťou na danej praxi. Rovnako platí, že ich môžeme adekvátne charakterizovať iba v pojmoch (či uvádzaním príkladov v rámci) tejto praxe a bez osobnej skúsenosti/účasti v praxi ich nedokážeme náležite posúdiť. Ďalším dôležitým aspektom tohto typu dobier je skutočnosť, že sa dosahujú a užívajú kolektívne v úsilí o dosiahnutie praxe zodpovedajúcej podobe dokonalosti.
Od tohto typu dobier sa odlišuje iný typ dobier – externé dobrá, ako napr. moc/status, sláva/prestíž či peniaze. Na rozdiel od inherentných dobier však tieto možno dosiahnuť aj nezávisle od danej praxe. Je to preto, lebo sú s ňou spojené náhodne a vonkajším spôsobom; sú osobným vlastníctvom jej držiteľa, vyvolávajú súťaživosť a z hľadiska podielu na nich platí, že čím ich má niekto viac, tým menej ostáva pre ostatných. Neznamená to však, že externé dobrá nie sú skutočnými dobrami. Naopak ľudia po nich prirodzene túžia a dávajú zmysel niektorým cnostiam (napr. spravodlivosť a štedrosť). To čo je podstatné, je aby sme inherentným dobrám priznali prioritu pred dobrami externými.
Prínosom tohto chápania praxe je to, že diskvalifikuje subjektivistické (či emotivistické) chápanie hodnotiaceho súdu. Totiž uznanie (objektívnej) autority inherentných dobier a štandardov dokonalosti danej praxe je podmienkou, bez splnenia ktorej sa nemožno náležite zúčastniť na praxi. Prax vyžaduje od nováčika, aby sa v úvode podriadil jej pravidlám a štandardom dokonalosti. Na dosiahnutie praxe inherentných dobier sa totiž musíme pedagogicky podriadiť (v úsudku i konaní) skúsenejším (resp. dokonalejším) účastníkom danej praxe, ktorí majú nad nami, ako začiatočníkmi, legitímnu inštruktážnu autoritu. Prax takto vytvára priestor pre zdôvodnenie morálnych pravidiel i autentických autorít príslušnej praxe: podriadenie sa platným pravidlám a uznávaným autoritám danej praxe nám umožňuje adekvátnu účasť na praxi a takto sprístupňuje ústredné ciele praxe: jej inherentné dobrá. V tomto kontexte je osobná autorita v určitej praxi neredukovateľná na mocenskú úspešnosť, ale viaže sa na dokonalosť podľa štandardov tejto praxe.
Cnosť a dobrý ľudský život
Cnosť je v MacIntyrovej koncepcii definovaná ako „nadobudnutá ľudská kvalita, vlastnenie a uplatňovanie ktorej nám umožňuje dosahovať dobrá inherentné praxiam a jej absencia nám v ich dosahovaní účinne bráni“ (MacIntyre 1981, 191). Teda cnosť je takou ľudskou vlastnosťou, ktorá nám (po jej nadobudnutí) sprístupňuje istý typ dobier, ktoré sú charakteristicky a striktne naviazané na určitú prax. MacIntyre však tiež zdôrazňuje, že existujú dve skupiny cností – prvá sa týka cností úzko viazaných na príslušnú prax a druhá zahŕňa cnosti nevyhnutné pre každú prax – konkrétne ide o cnosti spravodlivosti, odvahy a čestnosti. Tieto cnosti zabezpečujú, že prax nestratí svoj charakteristický význam, a tak nezdegeneruje výlučne na nástroj dosahovania externých dobier. Uplatňovanie či neuplatňovanie týchto troch pre akúkoľvek prax kľúčových cností teda ovplyvňuje to, či prax bude napredovať, stagnovať, prípadne celkom upadne a zanikne.
Z povedaného by sa mohlo zdať, že uplatňovanie cností sa netýka nadobúdania či straty externých dobier. Nie je to tak, lebo zatiaľ čo sú cnosti nevyhnutné pre nadobúdanie inherentných dobier, môžu nám (ale tiež nemusia) brániť v dosahovaní externých dobier. Je zrejmý fakt, že ľudia, ktorí sú spravodliví a neváhajú odvážne hovoriť pravdu, sú často rozmanitými spôsobmi sociálne a ekonomicky marginalizovaní, znevažovaní a vylučovaní z užívania materiálnych statkov, v extrémnych prípadoch nespravodlivo zbavovaní života najmä zo strany tých, ktorí naopak výrazne disponujú externými dobrami ako sú sociálny status, peniaze či moc. MacIntyre však nechce a ani nemôže pri svojej koncepcii cnosti ostať iba na úrovni (jednotlivej sociálnej) praxe. Nedostatočnosť tohto ukotvenia spočíva v tom, že takto chápané cnosti, bez ich prepojenia v jednotlivom ľudskom živote chápanom ako jeden zmysluplne štruktúrovaný celok, vyvolávajú vážne morálne otázky.
Po prvé, ak by bola cnosť formulovaná výlučne na pozadí pojmu praxe, ľudský život by bol preniknutý „príliš mnohými konfliktmi a príliš veľkou arbitrárnosťou“ (MacIntyre 1981, 201). Hrozila by absencia racionálneho kritéria voľby spomedzi vzájomne protikladných požiadaviek rozmanitých praxí, čo by evokovalo subjektivistickú legitimizáciu inherentných dobier.
Po druhé, termín cnosti by bol bez koncepcie ústredného cieľa (telos) ľudského života neúplný. Ide o to, že zoči-voči pluralite praxí a im zodpovedajúcej pluralite inherentných dobier stojíme pred potrebou racionálneho zoradenia a posúdenia týchto dobier, resp. určenie ich miesta a významu v kontexte, ktorý presahuje príslušnú prax/praxe. Potrebujeme chápanie „dobier a dobra, ktoré prekračuje mnohorakosť dobier charakterizujúcich praxe“ (MacIntyre 1981, 201).
Navyše, po tretie, bez celku ľudského života nebudeme schopní charakterizovať cnosť integrity (stálosti). MacIntyre argumentuje, že obhájenie chápania ľudského života ako jednoty umožňuje povedať, že zmyslom cností je umožňovať jej držiteľom pozitívnu podobu uskutočnenia tejto jednoty. Takýmto spôsobom potom máme k dispozícii racionálne kritériá na usporiadanie rozmanitých praxí. Takto získavame východisko z hrozby iracionálnej a svojvoľnej ľudskej voľby, ktorú by produkovalo chápanie cností obmedzené výlučne na kontexty poskytnuté jednotlivými praxami.
MacIntyre čelí týmto problémom argumentáciou proti sociálnym, sociologickým a filozofickým podobám popierania myšlienky, že ľudský život môžeme a máme chápať ako jednotu. Dôraz kladie na naratívnu a sociálnu povahu človeka a ľudského seba-porozumenia. Ide o to, že predpokladom zrozumiteľného ľudského konania je jeho adekvátne, resp. akékoľvek situovanie do jemu zodpovedajúcemu kontextu či viacerých kontextov. Ústredný žáner, ktorý nám takéto porozumenie sprostredkúva, označuje za naratívnu históriu. Najtypickejším kontextom porozumenia je rozhovor. Ľudské konanie možno potom chápať ako „odohraté narácie“, čo poukazuje na potrebu naratívneho usporiadania ľudského života, ak má byť tento pre jeho aktéra zrozumiteľným.