cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hranice (okres Přerov)
Dejiny
thumb|left|Historická budova Strategická zemepisná poloha Hraníc v Moravskej bráne už od praveku predurčila toto územie, aby sa stalo prirodzenou križovatkou chodníkov a ciest vedúcich z Pomoravia do severnej a severovýchodnej Európy, na Opavsko a do Považia. Osídlenie v širšom okolí mesta dokladajú archeologické nálezy už od staršej doby kamennej. Po prvýkrát sú Hranice zmieňované v listinnom falzifikáte z roku 1169. Skutočnú existenciu osady možno predpokladať od konca 12. storočia Táto kolonizácia je spájaná s menom rajhradského benediktínskeho mnícha Jurika. Od začiatku 13. storočia sú Hranice majetkom premonštrátov z Hradiska pri Olomouci a sú často dávané do zálohy šľachte.
Na mesto boli Hranice vysadené roku 1276, ale iba čiastočne a vysadenie bolo dokončené roku 1292. Od 20. rokov 15. storočia prešlo mesto do majetku pánov z Cimburku a od roku 1499 bolo v dedičnej držbe pánov z Pernštejnu. V tej dobe boli Hranice dobre opevneným a výstavným hospodárskym a správnym centrom rozľahlého panstva s prosperujúcim obchodom a remeslami. Druhá polovica 16. storočia a počiatok 17. storočia priniesol časté striedanie majiteľov panstva, z ktorých posledný traja v predbielohorskom období sa zaslúžili o výstavbu a následné úpravy renesačného zámku, jedného z najkrajších v Česku.
V roku 1611 došlo k prvému predaju kamenných domov Židom a znamená to začiatok vzniku významnej náboženskej a politickej židovskej obce. Jej pripomienkou sú dve zachované a rekonštruované pamiatky - synagóga a cintorín.
Po porážke českého stavovského odboja bol jeho aktívny účastník - majiteľ hranického panstva - Václav Mol z Modřelic uväznený, jeho majetok skonfiškovaný a darovaný olomouckému biskupovi kardinálovi Františkovi Dietrichsteinovi a jeho dedičom. Od tej doby sa zámok prestal využívať na bývanie a stal sa iba sídlom vrchnostenskej správy.
V priebehu 18. a 19. storočia bolo do Hraníc preložených niekoľko správnych inštitúcií - roku 1783 z Přerova c. k. krajský úrad, v polovici 19. storočia okresné hajtmanstvo. Na prelome 18. a 19. storočia pracovala v meste vrchnostenská manufaktúra na výrobu fajánsového tovaru.
K významným stavebným činom 18. storočia patrí barokový chrám Sťatia sv. Jána Krstiteľa na námestí a najvýznamnejšou stavbou 2. polovice 19. storočia sa stal rozsiahly areál c. k. vojenských ústavov, neskoršej vojenskej akadémie na západnej strane mesta. K známym osobnostiam, ktoré tu bývali a pôsobili, patrí rakúsky spisovateľ Robert Musil.
Od 50. rokov 20. storočia sa v Hraniciach rozvíjal priemysel, najmä strojársky (Sigma) a stavebný (cementáreň, tehelňa) a v súvislosti s tým aj bytová výstavba na nových sídliskách. Diaľničný ťah mestom (80. roky) pozmenil tvárnosť severnej časti mesta, rovnako ako výstavba sídlisk zmenila hranické predmestia. Historické jadro mesta (okrem predzámčia na severnej strane zámku) však zostalo zachované a od roku 1992 je pamiatkovou zónou (od roku 1994 s pamiatkovým ochranným pásmom). Do pamiatkového ochranného pásma je zaradené tiež okolie cintorínskeho kostola Panny Márie (zv. Kostelíček) a areálu cintorína. Historické texty o meste Hranice je možné na stránkach Hranickej historickej knižnice.
V meste sídli 7. mechanizovaná brigáda.
NGC 4104
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,1.
Ján Burius
Ján Burius (* 20. máj 1667, Krupina – † 6. marec 1712, Banská Bystrica) bol evanjelický kňaz, náboženský spisovateľ.
Jeho otec Ján Burius (16361689) - nemecký farár v Krupine, jeho matka Juliana rod. Rotaridesová
Životopis
Študoval v Brzegu, vo Vroclave, v Berlíne, v Lipsku; magister. Od 1694 resp. 1696 alebo 1700 rektor evanjelický školy v Banskej Bystrici, 1702 vysvätený za kňaza. Jeden z prvých predstaviteľov pietizmu na Slovensku. Ovplyvnil svojich žiakov i spolupracovníkov J. Bohuša a M. Bela. Jeho dielo zostalo v rukopise.
Spoločenská zmluva (právo)
Spoločenská zmluva je písomná dohoda najmenej dvoch spoločníkov o založení obchodnej spoločnosti. V prípade akciovej spoločnosti jej úlohu plní zakladateľská zmluva spolu so stanovami (pričom sa za "spoločenskú zmluvu" spravidla považuje len zakladateľská zmluva). V prípade založenia obchodnej spoločnosti len jednou osobou spoločenskú zmluvu nahradzuje zakladateľská listina.
Na platnosť spoločenskej zmluvy postačuje, aby bola podpísaná všetkými zakladateľmi, resp. osobami, ktoré nato splnomocnili zakladatelia, ktorých podpisy na zmluve budú úradne osvedčené a bude obsahovať všetky zákonom ustanovené podstatné náležitosti.
Podrobnosti ustanovuje Obchodný zákonník.
Edirne
Edirne (novogr. ΑδριανούποληAdrianupoli, starogr. Aδριανούπολις – Adrianoupolis, lat. Hadrianopolis, bulh. Одрин-Odrin; do zač. 20. stor. po slovensky Adrianopol, historický slovenský názov Drinopol) je mesto nachádzajúce sa v Trácii, v európskej časti súčasného Turecka. Bolo založené cisárom Hadriánom ako Hadrianopolis a v súčasnej dobe má asi 120 000 obyvateľov. V minulosti bolo okolie mesta kvôli jeho strategickej polohe dejiskom mnohých významných bitiek.
Plaketa profesora MUDr. Jana Janského
Janského plakety sa udeľujú v Česku a na Slovensku. Udeľuje ich organizácia Červeného kríža.
Galéria
alt=Bronzová Janského plaketa|náhľad|Bronzová Janského plaketa
Edirne
Dejiny
Mesto má na bitky veľmi bohaté dejiny. Uskutočnilo sa tu nie menej ako 16 bitiek.
Antika
Toto miesto bolo osídlené už dlho pred založením Hadrianopolisu. Podľa gréckych mýtov tu založil mesto Orestés a pomenoval ho po sebe – Orestias. Bezprostredne pred Hadriánom tu však už stála trácka osada. Hadrián tuto osadu premenil na mesto, prestaval ho a ustanovil hlavným mesto tráckej provincie. Blízko mesta bol roku 324 porazený cisár Licinius a o 55 rokov neskôr tu bol v bitke proti Gótom zabitý cisár Valens. Od rozdelenia ríše v roku 395 patrilo pod východnú časť.
Byzancia a turecká doba
Mesto sa stalo jedným z najvýznamnejších miest v Byzantskej ríši. Viac-menej pokojné obdobie skončilo v roku 813, keď bolo mesto dobyté Bulharmi a chán Krum presídlil jeho obyvateľov na sever za Dunaj. Za dôb latinského cisárstva, roku 1205, tu bulharský cár porazil križiakov a v roku 1227 ho obsadil epirský despota Theodoros Komnénos Dukas, ktorého však Bulhari o tri roky znovu porazili. Sultán Murad I. dobyl toto mesto v roku 1360 a medzi rokmi 1365 a 1453 to bolo dokonca hlavné mesto celej Osmanskej ríše. Narodil sa tu aj sultán Mehmed II., ktorý neskôr dobyl Konštantinopol. Hadrianopol bol dôležitým kultúrnym mestom Grékov počas osmanskej nadvlády, boli tu mnohé významné grécke školy, kostoly, knižnice a mesto bolo významným centrom gréckych podnikateľských aktivít.
Od roku 1883 bolo sídlom Apoštolského vikariátu pre Trákiu Bulharskej gréckokatolíckej cirkvi (lat. Vicariatus Apostolicus Thraciae Bulgarorum), v meste bolo viacero chrámov, dva monastiere a kňazský seminár (kolégium). V roku 1926 bol zriadený Apoštolský exarchát v Sofii a vikariát v Adrianopole bol zrušený.
V roku 1905 v meste žilo 80 000 obyvateľov, 30 000 moslimov (Turci, Albánci, Cigáni); 22 000 Grékov; 10 000 Bulharov; 4 000 Arménov; 12 000 Židov; a 2 000 obyvateľov tvorili rôzne iné národnosti. Grécke obyvateľstvo sa v roku 1923 presídlilo do Grécka, po Grécko-tureckej výmene obyvateľov. V tento rok sa tu zároveň usadilo turecké obyvateľstvo z Grécka.
Vďaka svojej významnej polohe bolo častým terčom útokov a často sa tu menili vládcovia. Mesto striedavo patrilo Grékom, Byzantíncom, Bulharom, Turkom alebo dokonca Rusom.
Kultúra
Edirne tvorí svojou blízkosťou ku gréckym a bulharským  hraniciam bránu do Turecka. Sú tu mnohé pekné mešity a sultánske paláce, z ktorých asi najviac vyniká Selimova mešita z roku 1575, vrcholné dielo najznámejšieho tureckého architekta a staviteľa Mimara Sinana. Má najvyššie minarety v Turecku, vysoké 70,9 metra. Medzi ďalšie známe budovy patrí Múzeum zdravia v külliye Bajazida II., (külliye je komplex budov nachádzajúcich sa okolo mešity), ktoré spadá pod Trácku univerzitu.
Vzťah k Slovensku
V gréckokatolíckom seminári (kolégiu) v Adrianopole študoval aj Pavol Spišák, rodák z Telgártu, gréckokatolícky kňaz a prvý prekladateľ božskej liturgie do slovenčiny. Na štúdiá sa sem dostal vďaka bulharskému cárovi Ferdinandovi.
Martin Švagerko
Martin Švagerko (* 2. október 1967, Banská Bystrica) je bývalý slovenský skokan na lyžiach, reprezentant Československa a Slovenska.
Kariéra
Odchovanec Dukly Banská Bystrica, patril k silnej generácii československých skokanov na lyžiach v osemdesiatych rokoch 20. storočia. Juniorský majster sveta z roku 1984, jediný slovenský skokan na lyžiach, ktorý vyhral preteky Svetového pohára. 21. decembra 1986 zvíťazil v Chamonix, na stupne víťazov vystúpil aj v Sappore 19. decembra 1987. V prvej desiatke sa umiestnil štyrikrát. Najlepšie umiestnenie v celkovom poradí Svetového pohára dosiahol v sezóne 1985/86, kedy skončil na 24. mieste.
Svitavy
História
Prvú českú osadu pri brode cez rieku Svitavu, ktorá bola na mieste kde sa nachádza dnešné mesto, založili premonštráti (norbertisti) z Litomyšle na tzv. Trstenickom chodníku okolo polovice 12. storočia. Prvýkrát sú Svitavy spomenuté v roku 1256, keď táto časť česko-moravskej hranice bola kolonizovaná olomouckým biskupom Brunom zo Schauenburgu. Osada dostala meno podľa rieky Svitava (čistá, jasná). Na jej osídlenie boli povolaní aj dedinčania z Nemecka, východného Francúzska, Bavorska a Sliezska. V polovici 13. storočia boli Svitavy povýšené na mesto. Koncom 14. storočia boli postavené hradby s tromi bránami. Počas husitských vojen, tridsaťročnej, napoleonskej a pruskej vojny mesto trpelo kvôli prechádzajúcim armádam, lebo sa nachádzalo na dôležitej spojovacej línií. Zavedenie železnice prispelo k rozvoju mesta, predovšetkým založením textilného priemyslu. V októbri 1938 bolo mesto pripojené k okupačnej zóne Sudety a obsadila ho nemecká armáda.
Pozoruhodnosti
Svitavy majú cenné historické jadro, ku ktorému patrí predovšetkým podlhovasté hlavné námestie s druhými najdlhšími arkádami v Čechách a s množstvom cenných mestských domov, mnoho kostolov, pozostatkov opevnenia a barokových sôch. K najcharakteristickejším budovám vo Svitavách patrí stará radnica a susedný dom „Pri murínovi“ (Pri Maurovi). Najstarším kostolom vo Svitavách je kostol Svätého Egidia. Z mestských hradieb sa zachovali jedine zvyšky opevnenia s polguľovitou vežou. Z mnohých stavieb si zaslúži pozornosť predovšetkým Mestské múzeum a Ottendorferov dom. Na verejných miestach stojí veľa monumentov a sôch.
Jiří Dienstbier (1969)
Jiří Dienstbier mladší (* 27. máj 1969, Washington D.C.) je súčasný český politik, senátor, podpredseda Českej sociálnodemokratickej strany a tieňový minister spravodlivosti. V doplňujúcich voľbách do Senátu v obvode Kladno v marci 2011 zvíťazil a získal mandát senátora, ktorý sa uvoľnil po smrti jeho otca.
Jiří Dienstbier bol oficiálnym kandidátom Českej strany sociálno demokratickej v prvej priamej prezidentskej voľbe v Česku (2013).
Život
Politika vstúpila do jeho života pomerne skoro. Jeho otcom bol český disident a politik Jiří Dienstbier. Vyrastal v domácnosti s matkou, ktorá tiež bola bojovníčkou za ľudské práva a signatárkou Charty 77. Kvôli ostrakizácii rodičov, ktorá v Česku postihla väčšinu „chartistov“, mal výrazne obmedzený prístup k vzdelaniu. Po nástupe Michaila Gorbačova v roku 1985 a následnom zmiernení pomerov však smel študovať na Strednej priemyselnej škole strojníckej v Prahe na Betlémskej ulici. Otvorila sa mu tak aspoň teoretická možnosť štúdia na vysokej škole. Po ďalšom uvoľnení spoločenskej situácie študoval ekonómiu strojníctva na pražskej ČVUT. Počas nežnej revolúcii sa pre neho stala prioritou idea právneho štátu a dostal sa na právnickú fakultu Karlovej univerzity, ktorú absolvoval v roku 1996. Po štúdiách nastúpil do advokátskej kancelárie Mariána Čalfu. V roku 1998 úspešne absolvoval advokátsku skúšku pred Advokátskou komorou.
V nasledujúcom roku praxoval na stáži vo washingtonskej advokátskej kancelárii Hamburger, Weinschek, Molnár, Fischer.
Politika
Keď mal osem rokov, obidvaja jeho rodičia i starí rodičia podpísali Chartu 77. Počas štvrtého ročníka na základnej škole bol jeho otec odsúdený na 3 roky väzenia ako politický väzeň. V priebehu 80-tych rokov bol neustále konfrontovaný s tlakom režimu na celú jeho rodinu, no v prostredí disidentského „ghetta“ sa zoznamoval s mnohými súvislosťami občianskeho života. Počas vysokoškolského štúdia prechádzali tieto skúsenosti a motivácia do aktívnej účasti na občianskom živote. Spolu s ďalšími potomkami disidentov (Marek Benda, Jan Dus, Jan Vidím) založili študentské hnutie STUHA, ktoré malo výrazný vplyv na profil opozičného študentského prostredia v Prahe na jeseň roku 1989. Patril k popredným organizátorom tzv. Sprievodu z Albertova 17. novembra, významnej verejnej manifestácie, ktorá sa stala počiatkom nežnej revolúcie.
Komunálna politika – poslanec
V rokoch 1994 – 1998 a 2006 – 2010 bol poslancom mestského obvodu Praha 2. Od roku 1997 je členom ČSSD.
Tieňový minister spravodlivosti
Od júla 2010 je tieňovým ministrom spravodlivosti, za opozíciu sa vyjadruje k dôležitým otázkam rezortu.
Prezidentská kandidatúra
Na začiatku roku 2012 prišiel Jiří Havel, neskôr zosnulý ekonóm, s nápadom navrhnúť Jiřího Dienstbiera za kandidáta pre nadchádzajúce prvé priame prezidentské voľby v Česku. 19. mája získal oficiálnu podporu strany. Okrem ČSSD je podporovaný aj viacerými nezávislými iniciatívami.
V prieskumoch verejnej mienky sa doposiaľ umiestňuje na treťom mieste. Vo všeobecných prieskumoch je dlhodobo najpopulárnejším politikom v Česku.
Súkromný život
Zo svojich záujmov uvádza futbal, čítanie, staviteľské pamätihodnosti. Od detstva hrával futbal v Bohemians Praha, ktorým stále fandí. V 80. rokoch bol zanieteným včelárom.
Rozpráva plynulo po anglicky, dohovorí sa aj francúzsky a rusky (štátna skúška).
1744 Harriet
1744 Harriet je planétka s priemerom 14 km, ktorú objavil Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveldová, Tom Gehrels 24. septembra 1960.
Ferdinand Kratina
Ferdinand Kratina (* 7. máj 1885, Brno - † 14. december 1944, Brno) bol český psychológ. Venoval sa výskumu vnímania, eidetickej vlohy a typológii.
Garanou
Garanou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 171 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Bušniak
Jozef Bušniak (* 29. apríl 1923, Horná Lehota – † 23. október 1944, Slavošovce) bol slovenský pedagóg.
Životopis
Učiteľský ústav v Banskej Štiavnici absolvoval v roku 1943. Učiteľ v Pružinej. Aktívny účastník SNP. Zahynul v boji proti fašitickým okupantom.
NGC 4105
NGC 4105 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 7. marca 1791.
Acinus
Acinus alebo zriedkavejšie acínus (lat. acinus = bobuľa hrozna) môže byť v medicíne:
NGC 4105
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,5.
Japonéria (vplyv japonského umenia)
thumb|Maliar Toulouse-Lautrec a jeho plagát v štýle japonizmu Reine de Joie. Japonéria (franc. Japonisme, angl. Japonism) je umelecký štýl vo výtvarnom umení, literatúre, hudbe a umeleckých remeslách v kultúrnom okruhu západnej civilizácie, ktorý začal vznikať v druhej polovici 19. storočia v Európe.
Prvýkrát bol spomenutý v knihe „L'Art Français“ od Julesa Claretieho v roku 1872 a v diele ''Japanisme III. La Renaissance Literaire et Artistique'' tiež v roku 1872 od Philippa Burtyho (1830 – 1890). Názov „japonéria“ vznikol ako všeobecný termín pre vplyv japonského umenia na západnú kultúru, prednostne vo Francúzsku, kde vznikol ako špecifický štýl. V Anglicku boli od 1851 objekty pod vplyvom japonizmu nazývané „Anglo-Japanese“. (pozri Widar Halen in Christopher Dresser, 1990, p. 33).
Od roku 1860 sa japonské umenie drevotlače „ukiyo-e“ stalo zdrojom inšpirácie pre mnohých európskych impresionistov – maliarov vo Francúzsku a inde a pre Art-Nouveau, secesia, Wiener-Secession, expresionizmus a kubizmus. Umelci boli ovplyvnení hlavne perspektívou a tieňmi, plochami s intenzívnymi farbami, kompozičnou voľnosťou v rozmiestňovaní objektov mimo stredu obrazu, s väčšinou nízkou diagonálnou osou na pozadí. Vznikli aj iné variácie, napríklad orientalizmus. Japonizmus najviac ovplyvnil západných umelcov v používaní prvkov východného štýlu v dielach zobrazujúcich vlastnú kultúru. Bolo relatívne málo umelcov tvoriacich východné výjavy v západnom štýle, väčšinou to bolo naopak.
História japonského vplyvu na umenie v Európe
Od neskorého 17. storočia bola japonská keramika vyvážaná z Arita do Európy a japonský lakovaný nábytok stredobodom záujmu. Tiež japonský modrý a biely porcelán, takisto jeho viaceré iné druhy, napríklad v štýle „kakiemon“, ktorý bol napodobňovaný, hlavne manufaktúrou v Meissene v Nemecku alebo manufaktúrou v Chantilly vo Francúzsku.
V 18. storočí bolo importovaných do holandských a anglických záhrad množstvo japonských rastlín, no štýl japonskej záhrady bol ešte neznámy na rozdiel od japonskej drevotlače a látok.
V 19. storočí počas éry Kaei (1848-1854) po viac ako 200 rokoch izolácie Japonska, lode západných obchodníkov rôznych národov začali pristávať pri japonských brehoch. V nasledujúcej ére Meidži v 1868 Japonsko ukončilo dlhé obdobie izolácie štátu a otvorilo sa importu zo západu, vrátane fotografie a tlačiarenskej techniky. Na oplátku mnoho japonských drevotlačí ukiyo-e a keramiky spolu s látkami, bronzami, cloisonné, emailami a inými žánrami umenia a remesiel prišlo do Európy a Ameriky, kde si získalo popularitu.
Japonéria sa začala zberateľstvom japonského umenia, hlavne tlačí ukiyo-e, z ktorých prvé sa objavili v Paríži. Okolo 1856 francúzsky umelec Félix Braquemond vytvoril prvú kópiu z knihy skečí od maliara Kacušika Hokusaia „Hokusai Manga“ počas workshopu v jeho dielni. Z nej sa potom vyrobili obaly na porcelán. V roku 1860 a 1861 čierno-biele reprodukcie ukiyo-e boli publikované v knihe o Japonsku. Baudelaire napísal v roku 1861 v liste: " Nedávno som prijal balík japoník. Podelil som ich medzi mojich priateľov. ..." V nasledujúcom roku bol otvorený v ulici Rivoli obchod „La Porte Chinoise“, v ktorom sa predávali rôzne japonské tovary vrátane tlačí. Táto ulica bola najmódnejšou adresou v Paríži. V roku 1871 Camille Saint-Saëns napísal jednoaktovú operu “La princesse jaune” na libreto Louisa Galleta, v ktorom holandské dievča žiarlilo na zberateľskú vášeň drevotlačí svojho priateľa – umelca.
Navzdory Braquemondovmu kontaktu s majstrovskými dielami ukiyo-e väčšina tlačí došlých na Západ bolo od súčasných japonských umelcov z rokov 1860-tych a 1870-tych.
V tom istom čase mnoho amerických intelektuálov malo za to, že tlače z obdobia Eda boli vulgárnou umeleckou formou a oceňovali skôr Yamato-e (jap. 大和絵, obrazy z obdobia Yamato), napríklad diela zenových majstrov Sesshū a Shūbun.
Francúzski zberatelia, spisovatelia a umeleckí kritici podnikali mnohé cesty do Japonska v rokoch 1860-1880 a uverejňovali články o japonskej estetike a stúpajúcej distribúcii tlačí z obdobia Eda v Európe, špeciálne vo Francúzsku. Patrili k nim aj liberálny ekonóm Henri Cernuschi a kritik Theodore Duret (obaja v rokoch 1871 – 1872).
Ešte skôr v Anglicku, oficiálna japonská sekcia na Medzinárodnej výstave v Londýne v 1862 pripravená Sirom Rutherfordom Alcockom (britský minister v meste Edo od 1859) obsahovala aj jeho vlastnú zbierku japoník. Toto bolo považované za jednu z najdôležitejších príležitostí v histórii japonského umenia na Západe. (W.Halen.p. 34)
Anglický botanik, kresliar a teoretik Christopher Dresser (1834 – 1904) kúpil veci z tejto zbierky a tiež bol jedným z výtvarníkov, ktorí navštívili Japonsko (v 1876) ako hosť japonského národa a ktorí sústavne propagovali japonské umenie počas svojej dlhej kariéry. Viacerí obchodníci s japonským umením sídlili v Paríži, napríklad Tadamasa Hajaši a Iijima Hanjuro. Tiež Medzinárodná svetová výstava v Paríži v 1878 bola miestom, kde sa predstavilo veľa objektov japonského umenia.
Výtvarné umenie
Japonskí umelci, ktorí mali veľký vplyv boli Utamaro a Hokusai. Na jednej strane sa japonské umenie stalo v Európe populárnym, na druhej bunmekaika(文明開化) – westernizácia – viedla k strate prestíže drevotlačí v Japonsku.
Umelci, ktorí boli ovplyvnení japonským umením boli: Arthur Wesley Dow, Pierre Bonnard, Henri de Toulouse-Lautrec, Mary Cassattová, Edgar Degas, Renoir, James Abbott McNeill Whistler (Rose and silver: La princesse du pays de porcelaine, 1863 – 64), Monet, Vincent van Gogh, Camille Pissarro, Paul Gauguin, Bertha Lum, Will Bradley, Aubrey Beardsley, Alfons Mucha, Gustav Klimt, Giuseppe de Nittis, sestry Frances a Margaret Macdonaldové, architekti Edward W.Godwin, Frank Lloyd Wright, Charles Rennie Mackintosh a Stanford White, keramici Edmond Lachenal a Taxile Doat. Niektorí umelci, napríklad Georges Ferdinand Bigot, odišli do Japonska kvôli svojej fascinácii jeho umením.
Diela vo všetkých médiách boli ovplyvnené. Tlače a plagáty od Toulouse-Lautreca si nemožno predstaviť bez japonského vplyvu. Tiež Félix Vallotton a Paul Gauguin často tvorili drevotlače v štýle japonizmu, hlavne čierno-biele.
Whistler považoval za dôležitý prienik britského umenia do japonského, no za centrum japonských záležitostí bol považovaný Paríž. Whistler zozbieral tiež zaujímavú kolekciu počas doby, keď bol mimo Anglicka, do 1859. V Anglicku však štúdium a obchodovanie s japonikami začalo už v 1852. Esenciálny prvok japonského umenia, používanie kánonu dekorovanej plochy, chýbajúca perspektíva, boli jednými z propozícií v Owen Jonesovej „The Grammar of Ornament 1856“. Dekoratívne výtvarné umenie v Anglicku bolo ovplyvnené princípmi odvodenými od japonského umenia a bolo nazývané ako anglo-japonský štýl, ktorý sa líšil od japonérie francúzskej.
Niektoré Van Goghove maľby imitovali ukiyo-e v motívoch aj štýle. Napríklad, „Le Père Tanguy“, portrét vlastníka obchodu s umením, ukazuje šesť rôznych ukiyo-e malieb v pozadí. Van Gogh tiež namaľoval obraz „Kurtizána“ v 1887 potom ako našiel jedno ukiyo-e od autora Kesai Eisen na obálke magazínu „Paris Illustré“ v 1886. Tiež v tomto čase v Antverpách zbieral japonské tlače.
Skupina "Nabi" bolo zoskupenie štyroch maliarov, ktorí boli silno ovplyvnení japonským umením. Tento umelecký klub vznikol v roku 1888 v Paríži a patrili doň: Pierre Bonnard, Maurice Denis, Édouard Vuillard a Félix Vallotton. Japonéria sa veľmi silno prejavila napríklad v dielach od Vuillarda – Femme de profil au chapeau vert (1891), od Vallottona – Clair de lune (1895), od Bonnarda – Le corsage à carreaux (1892).
V japonérii sa autori zaujímali hlavne o asymetriu a nepravidelnosť v japonskom umení. Japonské umenie pozostáva z necentrovaného aranžmánu bez perspektívy, bez tieňov a s výraznými farbami na plochách. Tieto prvky boli v priamom kontraste s grécko-rímskym umením a s akademickými konvenciami.
Ukiyo-e, s jeho krivkami, vzorovanými plochami a kontrastnými plochami v obraze inšpirovali smer Art-Nouveau. Niektoré jeho línie a vzory sa stali grafickými klišé, ktoré sa neskôr prejavovali v prácach autorov na celom svete. Tieto formy s veľkými plochami farieb boli predchodcami abstraktného umenia v modernizme.
Japonéria tiež ovplyvnila prijatie japonských prvkov alebo štýlu naprieč celým spektrom umeleckých remesiel, od nábytku, textilu, šperkov až po grafický dizajn.
Hudba
Japonéria sa prejavila aj v hudbe. V 1885, Gilbertova a Sullivanova komická opera „Mikado“ bola inšpirovaná japonskou výstavou v Knightsbridge, v Londýne, ale mohla byť inšpirovaná aj Medzinárodnou výstavou vo Viedni v 1873. Sullivan použil v opere verziu piesne "Ton-yare Bushi" od Ômura Masujiro. Giacomo Puccini tiež použil túto melódiu vo svojej opere Madama Butterfly v 1904.
Žigmund Pálffy
Žigmund Pálffy (* 5. máj 1972, Skalica) je bývalý slovenský hokejový útočník, majster sveta a popredný hráč v NHL. Na klubovej i reprezentačnej úrovni vytvoril produktívnu dvojicu s Jozefom Stümpelom.
Japonéria (vplyv japonského umenia)
Literatúra
V českej literatúre tvoril v štýle japonérie spisovateľ Julius Zeyer.
Žigmund Pálffy
Klubový hokej
S hokejom začínal v HK 36 Skalica. V česko-slovenskej lige debutoval v sezóne 1990/91, keď hral za AC Nitra vo formácii so Stümpelom. Vo veku 18 rokov získal titul najlepšieho nováčika sezóny. Nasledujúce dva roky odohral za Duklu Trenčín. V sezóne 1991/92 klub dosiahol prvý majstrovský titul. Pálffy hrával útoku s Branislavom Jánošom a Róbertom Petrovickým, v obrane boli Róbert Švehla a Miloš Holaň, formácia bola považovaná za najlepšiu v súťaži.
Japonéria (vplyv japonského umenia)
Literatúra
Vplyv japonskej literatúry, hlavne poézie, pretrvával po celé 20. storočie. Poéziou haiku a tanka sa nechali inšpirovať viaceré umelecké smery a školy. Umelci San Francisco Renaissance a Beat Generation, neskôr vplyv hnutia hippies, títo všetci považovali japonskú poéziu za jeden zo svojich základných prameňov inšpirácie a formy.
Žigmund Pálffy
New York Islanders
V roku 1991 ho draftoval New York Islanders v 2. kole ako 26. v poradí. Prvýkrát nastúpil v zápase NHL v sezóne 1993/94, odohral päť zápasov. O dva roky neskôr sa stal najlepším útočníkom Islanders. Klub však v tom čase patril medzi najslabšie v súťaži a do play-off sa nikdy neprebojoval.
Los Angeles Kings
V sezóne 1999/00 prestúpil do Los Angeles Kings, časť tohto pôsobenia hral opäť so Stümpelom.
Lockout
V sezóne 2004/05 počas lockoutu v NHL hral za HK 36 Skalica a HC Slavia Praha.
Pittsburgh Penguins
Pred sezónou 2005/06 podpísal zmluvu na tri roky s klubom Pittsburgh Penguins na 13,5 milióna USD. Ročný zárobok bol 3,5 milióna USD, čo je o 2,5 milióna menej ako počas poslednej sezóny v Los Angeles. Napriek tomu, že Pittsburgh v tom čase patril medzi perifériu NHL, Pálffy aj v tomto klube dosahoval dobré výsledky. Jeho skúsenosti na ľade ocenil i spoluhráč Sidney Crosby, vtedy vychádzajúca hviezda. Do 17. januára 2006, keď Pálffy prekvapujúco ohlásil ukončenie športovej kariéry, dosiahol za Pittsburgh v 42 zápasoch 42 bodov za 11 gólov a 31 prihrávok.
Zhrnutie pôsobenia v NHL
Celkovo za 12 sezón odohral v základnej časti NHL 684 zápasov, v ktorých získal 713 bodov za 329 gólov a 384 prihrávok, čo je priemer 1,042 bodu na zápas. V play off nastúpil v 24 zápasoch (v sezónach 1999/00 až 2001/02 za Los Angeles Kings), v ktorých získal 19 bodov za 9 gólov a 10 prihrávok.
Zdôvodnenie ukončenia kariéry
Prekvapujúce rozhodnutie ukončiť kariéru odôvodnil Pálffy zdravotnými problémami s už dvakrát operovaným ramenom. Tretiu operáciu mu lekári neodporúčali a tak sa rozhodol skončiť, pričom uviedol: "Ak nemôžem podať plnohodnotný výkon, nemá zmysel trápiť sa na ľade." V máji 2006 pripustil, že sa v nasledujúcej sezóne vráti na ľad, zdôraznil však, že všetko závisí od jeho zraneného ramena.
Návrat
19. júla 2007 podpísal ročný kontrakt s HK 36 Skalica a stal sa najvýraznejšou postavou slovenskej extraligy. Skalica dosiahla semifinále play-off, keď v rozhodujúcom siedmom zápase prehrala v Košiciach.
Pálffy počas sezóny pripustil aj návrat do reprezentácie a účasť na MS 2008. Podmienkou bola podľa neho jeho forma a pohoda v rodine. 5. apríla 2008 sa stretol s reprezentačným trénerom Júliusom Šuplerom a po dvojhodinovom rozhovore sa rozhodol, že na šampionát nepocestuje.
Pred ďalšou sezónou mal ponuku od ruského klubu SKA Petrohrad, 22. mája 2008 však podpísal zmluvu na tri roky so Skalicou. V ročníku 2008/09 utvoril nový rekord, keď dosiahol 126 bodov za 64 gólov a 62 asistencií (vrátane play-off).
V sezóne 2010/11 nehral, no záujem o neho prejavili HC Dinamo Minsk a novovytvorený klub HC LEV Poprad. V ďalšom ročníku hral opäť za Skalicu, znovu bol najproduktívnejším hráčom v súťaži. 31. júla 2013 oznámil vo veku 41 rokov ukončenie kariéry.
Reprezentácia
Žigmund Pálffy odohral spolu v slovenskej reprezentácii 74 zápasov, strelil 37 gólov.
Zimné olympijské hry
Na ZOH 1994 reprezentoval Slovensko v roku 1994. Stal sa najproduktívnejším hráčom turnaja s 10 bodmi v 8 zápasoch za 3 góly a 7 prihrávok. Reprezentoval Slovensko aj na ZOH 2010 kde Slovensko dosiahlo 4. miesto, zaznamenal tri asistencie.
Majstrovstvá sveta
Vo finále MS 2002 v Göteborgu proti Rusku prihral Petrovi Bondrovi 100 sekúnd pred koncom na víťazný gól, ktorý rozhodol o prvom titule pre Slovensko. O rok neskôr získal bronzovú medailu po víťazstve nad Českom. Reprezentoval aj na majstrovstvách sveta v rokoch 1996, 1999 a na 2005. Pred svojím posledným šampionátom vyhlásil, že po ňom ukončí reprezentačnú kariéru.
Svetový pohár
Odohral 3 zápasy za Slovensko na Svetovom pohári 1996 a dosiahol tri body za gól a dve prihrávky.
Osobný život
Pálffy niekoľko rokov žil s fitneskou Zorou Czoborovou. Ich vzťah sa skončil v októbri 2003 po vážnej roztržke v Pálffyho byte v Los Angeles, keď Czoborová dokonca zavolala políciu kvôli jej fyzickému napadnutiu. Po príchode policajtov chcela obvinenie stiahnuť, Pálffy bol však napriek tomu zatknutý a prepustený až po zaplatení kaucie vo výške 700 000 korún.
V decembri 2005 sa oženil s moderátorkou TA3 Andreou Belányiovou. 2. januára 2007 sa im v petržalskej nemocnici Svätého Cyrila a Metoda narodila dcéra Saskia. Kvôli vrodeným zdravotným problémom (boli spôsobené oslabenou imunitou) prvé mesiace prežila v nemocnici na Kramároch pod lekárskym dohľadom. V roku 2010 došlo v ich manželstve k vzájomnému odlúčeniu.
Pálffy je tiež otcom hokejistu Denisa Hudeca, ktorý sa narodil po mimomanželskom vzťahu.
Níreďháza
Níreďháza je mesto so župným právom v severovýchodnom Maďarsku, sídlom Sabolčsko-satmársko-berežskej župy a maďarskej sekcie Karpatského euroregiónu. Na rozlohe 274,46 km² a so 116 799 obyvateľmi je siedmym najväčším mestom krajiny. Je poľnohospodárskym a priemyselným centrom regiónu Nyírség, známeho svojou ovocinárskou produkciou, predovšetkým jabĺk - jonatániek. V súvislosti s postavením diaľnice M3 od Budapešti a nálezom zásob zemného plynu a možnosti jeho ťažby výrazne stúpla podnikateľská atraktivita tohoto regiónu. Mesto je príťažlivé aj z turistického hľadiska, najmä rekreačná časť Sóstógyógyfürdő s termálnymi kúpeľmi, moderným akvaparkom a druhou najväčšiou zoologickou záhradou v Maďarsku.
Dejiny
Početné osady v okolí mesta (tzv. sálaše) mali ešte v ranom stredoveku slovanské názvy. Mesto sa prvý raz spomína s názvom Nyír (breza) v roku 1209. Listina z roku 1326 spomína aj druhú časť názvu egyház, tj. kostol, doslovne jeden dom. Od 14. do 16. storočia vlastnila mesto rodina Bátoriovcov. V roku 1605 ho získal Štefan Bočkaj, ktorý tu nechal ubytovať svojich hajdúskych vojakov.
left|thumb|Župný dom na Košútovom námestí thumb|Níreďháza bola vystavaná na prelome 19. a 20. storočia v eklektickom slohu architektom Ignácom Aplárom. Z tohoto obdobia pochádzjú všetky významné stavebné pamiatky mesta. Obdobie tureckej okupácie znamenalo pre mesto permanentné plienenie, ktoré vyústilo do jeho vyľudnenia. K znovuosídleniu došlo až v 18. storočí, kedy gróf František Károlyi tu zorganizoval príchod Slovákov z Horného Uhorska. V roku 1786 malo toto poddanské mesto Károlyiovcov a neskôr Dessewfyovcov okolo 7 500 obyvateľov. Najväčší rozvoj mesto zaznamenalo s príchodom železnice v roku 1858 a ustanovením sídla Sabolčskej župy v roku 1876. Vznikli budovy štátnych inštitúcií, škôl, pošty, divadla, hotelov a reštaurácií.
Slováci v Níreďháze
Vo vlastnej Níreďháze sú Slováci doložení až od 18. storočia, keď sem prišli v rámci druhotnej kolonizácie po porážke Turkov. Takmer vyľudnenú Níreďházu znovu osídľovali v roku 1754 aj Slováci zo Sarvaša. Dodnes žijúci Slováci v meste sa v tejto oblasti nazývajú Tirpákmi, aj keď k svojej príslušnosti sa ich hlási len veľmi malý počet.
V meste pracuje slovenská menšinová samospráva a vyučuje sa tu aj slovenský jazyk vyslanými učiteľmi zo Slovenska - donedávna v jednom zo sálašov (do júna 2007), v maďarčine bokor, konkrétne - Mandabokor. V súčasnosti sa jeho vyučovanie presúva do evanjelickej školy priamo v centre mesta. Slovenčina sa vyučuje aj v neďalekom Veľkom Čerkese (cca 14 km vzdialený Nagycserkesz), ktorý bol založený podobne ako Níreďháza. Slovenské tradície a piesene sa snažia svojimi vystúpeniami šíriť medzi obyvateľstvom Páví krúžok Slovenskej menšinovej samosprávy v Níreďháze a detský folklórny súbor Nezábudka, ktorý pracuje pri Základnej škole Mihálya Váciho. V rekreačnej časti mesta Šóštó (Sóstóógyógyfürdő - Kúpele Slaného jazera) je skanzen ľudovej architektúry, v ktorom sa nachádza tirpácka usadlosť.
Náboženstvo
Níreďháza bola dlhé roky hlavným centrom Maďarskej gréckokatolíckej cirkvi, sídlil tu biskup Hajdúdorožskej eparchie. Tá bola zriadená 8. júna 1912, biskup sídlil najprv v Debrecíne, neskôr sa presunul do Níreďházy. 20. marca 2015, po povýšení Maďarskej cirkvi na metropolitnú cirkev sui iuris, bola zriadená samostatná Eparchia Níreďháza (centrum metropolie sa presunulo do Debrecínu). Je tu aj gréckokatolícky kňazský seminár a teologická fakulta.
1745 Ferguson
1745 Ferguson je planétka s priemerom 53 km, ktorú objavil J. Willis 17. septembra 1941.
Kojetín (okres Přerov)
Kojetín je mesto ležiace v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu  obyvateľov ().
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 1930
4. Majstrovstvá sveta a 15. Majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji sa uskutočnili v dňoch od 31. januára - 2. februára, 5. a 9. - 10. februára 1930 v Chamonix vo Francúzsku, vo Viedni v Rakúsku a v Berlíne v Nemecku.
Počas majstrovstiev Európy 1929 v Budapešti direktoriát LIHG na svojom zasadnutí rozhodol, že počínajúc rokom 1930 sa budú hokejové majstrovstvá konať v niektorej členskej krajine LIHG nie raz za štyri roky, ako tomu bolo doposiaľ, ale každoročne.
Turnaja sa zúčastnilo 12 mužstiev, hralo sa výnimočne vylučovacím systémom. Pre nepriazeň počasia bol turnaj niekoľkokrát preložený. Prvé miesto obhájila Kanada, na druhom mieste skončilo Nemecko a tretie Švajčiarsko.
1. kolo
Góly: Erich Römer, Gustav Jaenecke 3 – W. J. Home, N. D. Mulholland.
Maďarsko - 🇮🇹	2:0 (0:0, 2:0, 0:0) 31.januára 1930 – Chamonix
Góly: Minder, Jeney.
🇫🇷 - 🇧🇪	4:1 (0:1, 2:0, 2:0) 31.januára 1930 – Chamonix
Góly: Gerard Simond, Leon Quaglia, Marcial Couvert, Jacques Lacarriere – Mark Peltzer
Rakúsko – Švédsko
Štvrťfinále
Poľsko - Japonsko	5:0 (2:0, 2:0, 1:0) 1. februára 1930 – Chamonix
Česko-Slovensko – Švajčiarsko	1:3   (1:2, 0:1, 0:0) 1. februára 1930 – Chamonix
Góly: Wolfgang Dorasil – Meng, Konradin Torriani, Bibi Torriani. ČSR: Pospíšil - Pušbauer, Dorasil - Tožička, Maleček, Hromádka - Švihovec, Steigenhöfer.
🇩🇪 - Maďarsko 4:1  (1:0, 0:0, 3:1) 1. februára 1930 – Chamonix
Góly: Janecke 3, Schrottle – Lator.
Rakúsko – 🇫🇷 2:1 (1:1, 0:0, 1:0) 1. februára 1930 – Chamonix
Góly: Ulrich Lederer, Hans Tatzer - Albert Hassler.
Semifinále
🇩🇪 – Poľsko 3:1 (1:1, 2:0, 0:0) 2. februára 1930 – Chamonix
Góly: Jaenecke 2, Römer – Aleksander Topalski.
Švajčiarsko – Rakúsko	2:1  (0:0, 1:1, 1:0) 2. februára 1930 – Chamonix
Góly: Albert Geromini 2 – Ernst Trauttenberg.
O 3. miesto (majstrovstvá Európy)
Rakúsko – Poľsko 2:0 (0:0, 0:0, 2:0) 5. februára 1930 – Viedeň
Soudkova štola
Soudkova štola je prírodná pamiatka ev. č. 5655 neďaleko obce Olšovec v okrese Přerov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 1930
O 3. miesto (majstrovstvá Európy)
Góly: Fritz Demmer, Alfred Schmucke.
Soudkova štola
Ochrana
Predmetom ochrany je biotop netopierov, najmä podkovára krpatého (Rhinolophus hipposideros).
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 1930
Finále (majstrovstvá Európy)
🇩🇪 – Švajčiarsko 2:1 (0:1, 1:0, 1:0) 9. februára 1930 – Berlín
Góly: Römer, Jaenecke – Albert Geromini.
Finále (majstrovstvá sveta)
🇨🇦 – 🇩🇪	6:1 (2:1, 2:0, 2:0)         	10. februára 1930 – Berlín
Góly: Alexander Park 2, Adams, Gordon Grant, Howard Armstrong, Joseph Griffin – Ball.
Eugene Elmer Levitt
Eugene Elmer Levitt (* 5. november 1921, New York, USA – † 1995 ) bol americký psychológ, ktorý sa zaoberal klinickou psychológiou a projekčnými technikami.
Brain Damage
„Brain Damage“ je v poradí deviata skladba z albumu The Dark Side of the Moon, ktorý vydala britská rocková Pink Floyd v roku 1973. V skladbe spieva Roger Waters, ktorý je aj jej autorom. Počas The Division Bell Tour v roku 1994 spieval hlavný spev David Gilmour (túto verziu obsahuje album Pulse).
Kompozícia
Skladba už vznikla pri výrobe albumu Meddle (1971) a vtedy sa volala „The Dark Side of the Moon“. Nakoniec tento názov skladby sa stal samotným názvom albumu. Je inšpirovaná ich bývalým kolegom Sydom Barrettom, ktorý podlahol omamným látkam. Skladba bola nahraná v októbri spolu so skladbou „Any Colour You Like“.
Obsadenie
spolu s:
Cirkevná stredná odborná škola elektrotechnická P. G. Frassatiho
Cirkevná stredná odborná škola elektrotechnická P. G. Frassatiho (skr. CSOŠE alebo CSOŠE P. G. Frassatiho) existuje od roku 1994 a je to stredná odborná škola vo farnosti Blumentál v Bratislave na Vazovovej ulici č. 12. Škola je uprostred evanjelizačného poslania Cirkvi tým, že sa aktívne začleňuje do kontextu miestnej cirkvi a do života miestnej kresťanskej komunity. Zriaďovateľom CSOŠE P. G. Frassatiho je rímskokatolícka cirkev, Bratislavská arcidiecéza - Arcibiskupský školský úrad v Bratislave. Patrónom školy je bl. Pier Giorgio Frassati.
Thomas Christopher Hofland
thumb|Derby ([[Derby Museum and Art Gallery]] Thomas Christopher Hofland (* 1777, Worksop, Spojené kráľovstvo – † 3. január 1843, Royal Leamington Spa) bol anglický maliar a učiteľ.
Životopis
Narodil sa vo Worksope a bol študentom Johna Rathbona. Začal učiť v Kew a roku 1805 sa presťahoval do Derby. Tu pracoval do roku 1808. V roku 1810 sa Hofland stal druhým manželom úspešnej spisovateľky Barbary Hoflandovej. V Kráľovskej akadémii vystavil 72 obrazov, ale hlavný zdroj príjmu bolo písanie jeho manželky. Bol zakladateľom Spoločnosti britských umelcov. Tu vystavil vyše 100 malieb. Hovorilo sa, že túto spoločnosť pomohol založiť preto, že nemohol byť členom Kráľovskej akadémie.
Tri roky pred smrťou navštívil Taliansko. Zomrel na rakovinu v kúpeľnom meste Royal Leamington Spa.
Dedičstvo
Hoflandove maľby a následné rytiny sú umiestnené vo Vládnej umeleckej zbierke a v múzeách alebo galériách v Portsmouthe, Derby a Sheffielde.
ISO 3166-2:CH
ISO 3166-2 sú kódy identifikujúce 26 švajčiarskych kantónov. Prvá časť kódu (CH) je medzinárodný kód pre Švajčiarsko, druhá časť sa skladá z dvoch písmen identifikujúcich kantón.
Zoznam kódov
náhľad|Kantóny Švajčiarska.
Muneville-le-Bingard
Muneville-le-Bingard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bradavka
Bradavka alebo papila môže byť:
Bradavka môže byť aj v strojárstve: malý prelis pri bradavkovom zváraní, pozri pod bradavkové zváranie
Papila môže byť aj:
Srinath Prahlad
Srinath Prahlad (* 8. január 1973) je súčasný indický profesionálny tenista.
NGC 4106
NGC 4106 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 7. marca 1791.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,4.
Ger (Pyrénées-Atlantiques)
Ger je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gaudiès
Gaudiès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 224 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eoarchaikum
Eoarchaikum je najstaršia éra archaika s trvaním 4 000 (staršie: 3 800) – 3 600 mil. rokov. Po ňom nasledovalo paleoarchaikum.
Eoarchaikum v širšom zmysle
Pojem eoarchaikum u niektorých autorov zahŕňa to, čo sa dnes inde označuje ako eoarchaikum (4 000/3 800 - 3 600 mil. BP) a hadaikum (4 600 - 4 000/3 800 BP), t.j. celé obdobie od vzniku Zeme do 3 600 BP. Takto definované eoarchaikum sa klasifikuje buď ako súčasť (rozšíreného) archaika alebo ako samostatná éra pred archaikom. Tento článok sa nižšie zaoberá iba eorchaikom nezahŕňajúcim hadaikum.
Vývoj
Eoarchaikum sa začalo sformovaním pevnej kôry na povrchu Zeme, čo dokladá nález najstarších hornín na Zemi – metamorfovaných sedimentov (presnejšie rúl) zo západného Grónska, ktorých vek bol určený na 3 800 mil. rokov. V eoarchaiku sa vytvorili základy dnešných najstarších častí zemskej kôry – prekambrických štítov. Pravdepodobný, ale nedoložený je aj výskyt veľmi primitívnych foriem života.
Darlingtonov tranzistor
náhľad|Diagram Darlingtonovho tranzistora s využitím [[NPN tranzistorov.]]
Darlingtonov tranzistor je dvojica tranzistorov v jednom puzdre. Ide spravidla o dva tranzistory rovnakej polarity (PNP alebo NPN), no existujú aj takzvané komplementárne zapojenia tranzistorov, ktoré sa vyznačujú vysokým stupňom zosilnenia.
Napríklad tranzistor BC517 je bežný darlingtonov tranzistor a BC516 je komplementárny typ.
Kerinci (sopka)
Kerinci je aktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v centrálnej časti indonézskeho ostrova Sumatra. S výškou 3 805 m je to najvyšší vrch ostrova a zároveň najvyššia sopka krajiny. Vrchol sopky nie je pokrytý vegetáciou a je ukončený 600 m širokým kráterom, v rámci ktorého sa nachádza menšie jazierko. Vulkán je pomerne aktívny, len v 20. storočí bolo zaznamenaných vyše 20 menších erupcií.
Iné projekty
.
Prosečné
Prosečné môže byť:
Pražská operácia
Pražská operácia alebo pražská ofenzíva 6. mája – 11. mája 1945 ( – Pražskaja nastupatělnaja operacija) bola poslednou väčšou ofenzívou na východnom fronte počas druhej svetovej vojny. Jej cieľom bolo zlikvidovať zoskupenie nemeckých vojsk ustupujúcich Českom a pomôcť pražskému povstaniu.
Príprava
Pražská operácia bola plánovaná postupne už od februára 1945 po tom, čo bola na Jaltskej konferencii dohodnutá demarkačná línia, ktorá oddeľovala zóny postupu jednotlivých vojsk Spojencov. Sovietsky dôraz na rozvíjanie bojových operácii na Berlínsky smer však spôsobilo, že sa na území Čiech a Moravy nachádzala silná nemecká armáda o počte zhruba 900 000 mužov skupiny armád Stred, ktorí sa pokúšali prebojovať na západ, zatiaľ čo v priebehu apríla prebiehali ťažké boje o Berlín.
Od začiatku bolo zrejmé, že postup cez hraničné pohoria bude náročný a že dôjde k náročným bojom. Pražská operácia sa mala uskutočniť útokom z troch strán smerom na Prahu, pričom malo dôjsť k oslobodeniu podstatnej časti Čiech. Zo Saska mali útočiť vojská 1. ukrajinského frontu maršala I. S. Koneva, z južnej Moravy mali útočiť vojská 2. ukrajinského frontu pod velením maršala Rodiona Malinovského a zo severnej Moravy a Sliezka mal postupovať 4. ukrajinský front generála Andreja Jeriomenka. Počiatkom mája 1945 došlo k podstatnej zmene situácie, keď Červená armáda dobyla Berlín a nemecké vojská prakticky prestali klásť odpor západným spojencom. 5. mája vypuklo Pražské povstanie a povstalci žiadali o pomoc. Vo dňoch 5. – 6. mája 1945 postúpila americké vojská pod velením generála Georgea S. Pattona na dohodnutú demarkačnú čiaru a Patton žiadal vrchného veliteľa amerických síl Dwighta D. Eisenhowera o povolenie ďalšieho postupu na Prahu a do vnútrozemia Čiech. To si však sovietska strana nepriala a Eisenhower ďalší postup neschválil. Česko-Slovensko malo spadať do sovietskej sféry vplyvu, v priestore sa nachádzala početná nemecká armáda s vybavením, bolo tam veľa nemeckých tovární (vrátane podzemných), ktoré mali pripadnúť ako vojnové reparácie Sovietskemu zväzu. Preto už v nedeľu 6. mája 1945 boli v skorých ranných hodinách urýchlene zahájené prípravy na útok do stredu Čiech.
Pomer síl
Do boja vstupovali sovietske vojská s impozatnou silou. Proti približne 900 tisícom nemeckých vojakov stálo 980 tisíc príslušníkov 1. ukrajinského frontu (vrátane 76 tisíc vojakov 2. poľskej armády), 710 tisíc príslušníkov 2. ukrajinského frontu (vrátane 96 tisíc vojakov 1. a 4. rumunskej armády) a 410 tisíc príslušníkov 4. ukrajinského frontu (vrátane 60 tisíc vojakov 1. čs. armádneho zboru), celkovo 2 100 000 vojakov. Vojská červenej armády a Spojencov mali výhodu pomeru síl u diel a mínometov 3,1 ku 1 a v bojových lietadlách 4 ku 1, v tankoch a samohybných delách bol pomer približne rovnaký. Nemci sa však mohli spoliehať na dobre členenú obranu a aj prírodne nepriechodnú bariéru – pohraničné pohoria Českej vysočiny. K zákopovým a opevňovacím prácam bolo pred koncom vojny pod hrozbou trestu smrti nútené aj české civilné obyvateľstvo.