cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bakoniho rybník
Začal sa stavať v roku 1736, dokončený bol v roku 1737. Projekt navrhol J. T. Brinn, ktorý bol žiakom a spolupracovníkom Samuela Mikovíniho. V čase ukončenia diela sa sa spomína pomenovanie St. Pachomii – tajch na území Krechsengrundu. Dôvodom postavenia tajchu Bakomi bolo to, že barón Ján Nepomuk Mitrovský, komisár dvorskej komory pre banské mestá, pokladal za nevyhnutné lepšie zachytiť zbytočne odtekajúce povrchové vody (po naplnení tajchu Veľká Vindšachta) zo zberných jarkov z Krížnej, Sitna a Dekýša, ako i vodu z Dolného Krechsengrundu. Vyjadril presvedčenie, že po jeho postavení budú „oberbíberštôlnianske stangenkunsty“ (čerpacie zariadenia), ako aj 13 stupových kolies so 78 tĺkmi každoročne pracovať o tri až štyri týždne dlhšie ako dovtedy.
Chetitská ríša
Po zvrhnutí kráľa Arnuvandaša II. asi v roku 1375 pred Kr. sa na trón dostal syn Tutchalijaša III. Šuppililiumaš I. S novou armádou zaútočil do srdca ríše Mitanni. Keď zvíťazil, na trón dosadil syna porazeného kráľa, ktorého oženil so svojou dcérou. Takto sa zmocnil aj štátu Chajašša. Po týchto víťazstvách sa mu do ruky dostal list od Tutanchamonovej vdovy Anchesenamon. Ponúkala mu svadbu s jedným z jeho synov. Šuppililiumaš súhlasil a poslal jej svojho syna, ktorého však cestou zavraždili.
Bakoniho rybník
Po zameraní stavby geodetom Samuelom Mikovínim sa práce na stavbe tajchu Bakomi začali v júli roku 1736. V archívnom materiáli z roku 1737 sa už hovorí konkrétne o končiacich prácach na tajchu Bakomi. Pritom sa konštatuje, že tajch je hotový, zostáva zrovnať len niekoľko výstupkov a priviesť zberný jarok, pričom predpokladané náklady 21 600 florénov sa už vyčerpali.
Chetitská ríša
Na egyptsko-chetitských hraniciach v Sýrii dochádzalo ku konfliktom už za faraóna Setchiho I. a Muršiliša II. Rozhodujúcu bitku zviedli až ich synovia Ramesse II. a Muvatalliš. Táto bitka sa odohrala pri najväčšej chetitskej pevnosti v Sýrii Kadeš. Po nerozhodnej bitke pri Kadeši sa Ramesse II. vzdal plánu na zničenie chetitskej ríše a uzavrel s Muvatallišovým nástupcom Chattušilišom III. "zmluvu o večnom mieri a priateľstve" a oženil sa s jeho dcérou. Táto zmluva je najstaršou dochovanou mierovou zmluvou v dejinách.
Syn Tutchalijaša IV. Arnuvandaš IV. sa stretol s novými nepriateľmi zo západu: Achájcami. Jeho syn Šuppiluliumaš II. v roku 1200 pred Kr. nastúpil na trón, bol to posledný chetitský veľkokráľ. Keď zo západu prišli tzv. morské národy, bola ríša Chetitov zničená. Zvyšné štáty Chetitov pripravili o samostatnosť Asýrčania. Posledná chetitská pevnosť Karchemiš bola dobytá v roku 717 pred Kr. asýrskym kráľom Šarrukínom (Sargonom II).
Bakoniho rybník
V r. 2005 bol tajch vypustený a začali sa práce na jeho generálnej oprave. Celkový objem vodnej nádrže je, výška hrádze 15,60 m, šírka koruny hrádze 12,20 až 13,30 m, dĺžka hrádze 113,80 m, kóta koruny hrádze
Ázijský pohár v basketbale 2014
Ázijský pohár v basketbale 2014 bol v poradí 5. Ázijský pohár v basketbale mužov, ktorý organizuje Ázijská basketbalová federácia (FIBA Asia). Konal sa vo Wu-chane, v Číne v dňoch od 11.19. júla 2014, za účasti 9 tímov. Nováčikmi turnaja boli Indonézia a Singapur. Pôvodne sa mal na turnaji objaviť aj zástupca Strednej ÁzieUzbekistan, ktorý na poslednú chvíľu odstúpil a absentoval aj zástupca Perzkého zálivu, ktorého nahradili Filipíny. Všetky zápasy sa hrali v aréne Wuhan Gymnasium s kapacitou 13 000 divákov. Víťazstvo obhájilo družstvo Iránu, ktoré vo finále zvíťazilo nad Taiwanom.
Houdilcourt
Houdilcourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 147 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Lúcio Costa
Lúcio Costa (* 27. február 1902, Toulon, Francúzsko – † 13. jún 1998, Rio de Janeiro, Brazília) bol brazílsky architekt a urbanista. Najznámejším sa stal pre svoj plán výstavby nového hlavného mesta Brazília.
Svoje detstvo a mladosť prežil v Európe, neskôr sa presťahoval do Brazílie. V roku 1924 získal v Riu de Janeiro na Vysokej škole výtvarných umení titul architekt.
Costa bol stúpencom moderného štýly Le Corbusiera. Prvky jeho brazílskej architektúry sa kombinujú s tradičnými. Medzi jeho prvotné diela, ktorými zdôraznil úlohu brazílskej moderny patrili: brazílsky pavilón na Expo 1939 v New Yorku (spolu s Oscarom Niemeyerom), obytné štvrte Parque Guinle v Rio de Janeiro (1948) a Hotel do Park Sao Clemente v Nova Friburgo.
Jeho plán Brazílie bol detailný. Costa prepracoval mesto do sektorov, ktoré z výšky pripomínali lietadlo. Navrhol aj tmavo šedú uniformu vodičov autobusov. Mesto bolo dokončené v roku 1960 v krátkom čase po 41 mesiacoch výstavby. Mesto sa stalo symbolom pokroku s impozantnými súbormi vládnych budov. V súčasnosti má viac ako 2 milióny obyvateľov, je zaradené na zozname svetového dedičstva UNESCO a má metro.
Rokoš (národná prírodná rezervácia)
Rokoš je národná prírodná rezervácia, ktorá sa nachádza v Nitrických vrchoch, podcelku Strážovských vrchov. Okrem celého vrchu Rokoš zaberá i susedné bralá Srnnej a Košútovej skaly  s rozlohou  a 4. stupňom ochrany. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom je ochrana „krajinného rázu, lesných, lúčnych a skalných biocenóz na vedeckovýskumné a kultúrno-výchovné ciele. Je to jediná lokalita Západných Karpát, kde rastie súčasne borovica lesná i dub plstnatý, čo vytvára prelínanie horskej a xerotermnej vegetácie na najjužnejšom predhorí Karpát.“
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Omastiná, Uhrovské Podhradie, Nitrianske Rudno, Diviacka Nová Ves a Diviaky nad Nitricou v okrese Prievidza a okrese Bánovce nad Bebravou v Trenčianskom kraji. Vyhlásená bola v roku 1974 uznesením Ministerstva kultúry SSR č. 3623/1974-OP z 27. 5. 1974 s účinnosťou od 1. 6. 1974.
Psychický jav
Psychický jav je prvok, časť, proces psychiky, ktorý je predmetom skúmania v psychológii.
Psychické javy sa z hľadiska kritéria premenlivosti/nepremenlivosti v čase členia na psychické stavy a psychické procesy. Z iného hľadiska sa klasifikujú na poznávacie psychické javy (napr. poznávanie), citové psychické javy (napr. emócie) a snahové psychické javy (napr. vôľa).
Daniel Hevier
Daniel Hevier (* 6. december 1955, Bratislava) je slovenský básnik, prozaik, dramatik, scenárista, textár, výtvarník a autor literatúry pre deti a mládež.
Životopis
Po maturite v roku 1974 vyštudoval estetickú výchovu a slovenčinu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Už počas štúdia začal pracovať ako redaktor literárnej redakcie Československého rozhlasu. V rokoch 19821989 bol profesionálnym spisovateľom v slobodnom povolaní. Po roku 1989 sa stal šéfredaktorom vydavateľstva Mladé letá. Od roku 1992 vedie vlastné vydavateľstvo Hevi, v ktorom vydal do dnešného dňa vyše 100 titulov. Je ženatý, má tri deti a žije v bratislavskej Petržalke. Príležitostne prednáša na vysokých školách a učí (VŠMU, FFUK). Učil na škole a gymnáziu pre mimoriadne nadané deti v Bratislave.
Jeho prvé literárne diela začali vychádzať už v 70. rokoch 20. storočia. Hevier je takmer univerzálnou tvorivou osobnosťou. Stal sa autorom poézie, prózy, esejí, básní pre deti, rozprávok, prekladov, autorských antológií pre dospelých i pre deti, textov piesní, divadelných a rozhlasových hier, libret muzikálov, filmových a televíznych scenárov, scenárov pre multimediálne projekty a spolupracuje s rozhlasom aj televíziou. Okrem toho sa venuje výtvarnému umeniu, interpretácii vlastných piesní a autorskému divadlu. Daniel Hevier je aj priekopníkom tvorivého písania na Slovensku, vedie početné workshopy a e-learningové tvorivé písanie online.
Začínal písaním poézie pre dospelých, neskôr sa začal venovať najmä tvorbe pre deti a mládež. Do poézie vniesol duch ľahkosti a hravosti, hýrivú metaforiku a vtip, na rozdiel od všetkých dovtedajších zvyklostí je viac očarený mestom než dedinou a je veľmi senzitívny a spontánny. Má veľký zmysel pre slovné hry, ktoré sú často funkčným prvkom stavby jeho rozprávok. Roku 2009 vydal svoj prvý román Kniha, ktorá sa stane (Kalligram).
Okrem vlastnej tvorby sa venuje tiež prekladom z angličtiny (Charles Bukowski a i.), češtiny (Vladislav Vančura, Miloš Macourek a i.) a ruštiny. Prekladané sú však i jeho vlastné diela, napr. knižka Kam chodia na zimu zmrzlinári bola preložená do nemčiny, slovinčiny, poľštiny, nórčiny a fínčiny, Nevyplazuj jazyk na leva a Nám sa už zase nechce spať boli preložené do češtiny a Aprílový Hugo do poľštiny.
Malév Magyar Légiközlekedési Zártkörűen Működő Részvénytársaság
Malév Magyar Légiközlekedési Zártkörűen Működő Részvénytársaság (skrátený názov: MALÉV Zrt.; ; skrátený názov: Malév Ltd.; 1956 – leto 2007: Magyar Légiközlekedési Vállalat; skrátený názov: MALÉV)   bol maďarský národný letecký dopravca. Hlavná základňa spoločnosti sa nachádzala na Medzinárodnom letisku Ferenca Liszta v Budapešti. V období pred ukončením činnosti Malév lietal do 50 pravidelných a sezónnych destinácií v Európe, Ázii a Afrike. Ešte do roku 2001 používal stroje typu Tupolev. Následne tvorili flotilu spoločnosti najmä lietadlá typu Boeing 737. Od roku 2007 bol Malév súčasťou aliancie Oneworld.
Dejiny
thumb|left|[[Lisunov Li-2 v retro farbách spoločnosti Malév]] thumb|left|[[Iliušin Il-14|Iliušin (VEB) Il-14P v službách Malévu, marec 1966]] thumb|right|[[Iliušin Il-18|Iliušin Il-18V spoločnosti Malév na letisku Arlanda v Štokholme, apríl 1972]] thumb|right|Pohľad na odbavovaciu plochu [[Medzinárodné letisko Ferenca Liszta Budapešť|Medzinárodného letiska Ferihegy v Budapešti v roku 1968]] thumb|right|[[Tupolev Tu-134 spoločnosti Malév na letisku Orly v Paríži, 21. marec 1982]] thumb|right|[[Tupolev Tu-154|Tupolev Tu-154B-2 Malévu, 19. jún 1982]] thumb|right|[[Boeing 767|Boeing 767-300ER spoločnosti Malév]]
Spoločnosť bola založená 29. marca 1946 ako Magyar-Szovjet Polgári Légiforgalmi Részvénytársaság (skr. Maszovlet; doslova: Maďarsko-sovietska spoločnosť pre civilnú leteckú dopravu). Lietadlová flotila pozostávala z dvoch lietadiel Lisunov Li-2, piatich Polikarpovov Po-2 a svoju činnosť začala 15. októbra 1946.
V roku 1947 uskutočnil Maszovlet svoj prvý charterový let, do Prahy. Otvorenie budapeštianskeho medzinárodného letiska, 7. mája 1950, spôsobilo jednoduchší rast spoločnosti. Dňa 25. novembra 1956 bola spoločnosť premenovaná na Magyar Légiközlekedési Vállalat (skr. Malév). V tomto roku mal Malév 15 lietadiel, ktoré lietali do 18 vnútroštátnych a medzinárodných destinácií. Po znárodnení spoločnosti začala modernizácia flotily a zastarávajúce stroje nahradili lietadlá typu Iliušin Il-14. V roku 1961 viedol Malév pravidelné linky do Amsterdamu, Belehradu, Bruselu, Kodane, Frankfurtu, Moskvy, Paríža, Štokholmu, Tirany a Zürichu. V roku 1969 lietal Malév z Budapešti do 33 destinácií v 28 krajinách. V rovnakom roku spoločnosť zrušila vnútroštátne linky a do flotily pribudli lietadlá Tupolev Tu-134 a v lete 1974 boli zavedené Tupolevy Tu-154.
V roku 1992 bola firma sprivatizovaná, ale v roku 1999 ju opäť kúpil maďarský štát (maďarský Fond národného majetku). V roku 2000 nahradil väčšinu doterajších lietadiel typ Boeing 737. V roku 2007 bola firma znova sprivatizovaná a názov spoločnosti sa v rámci privatizácie zmenil na Malév Magyar Légiközlekedési Zártkörűen Működő Részvénytársaság (skr. Malév; doslova: Malév maďarská leteckodopravná súkromná akciová spoločnosť). Firmu v roku 2007 získal ruský subjekt AirUnion. Z dôvodu finančných problémov AirUnionu Malév prešiel do vlastníctva ruskej štátnej banky Vnešekonombank. Keďže sa finančná situácia Malévu neustále zhoršovala, koncom februára 2010 sa maďarský štát a Vnešekonombank dohodli a Malév bol znova zoštátnený Maďarskom, pričom štát získal 95% akcií. Konkurenti Wizz Air a Travel Service nato oznámili, že podajú sťažnosť Európskej komisii.
Dňa 3. februára 2012 Malév ukončil svoju činnosť. K zastaveniu všetkých liniek došlo o šiestej hodine ráno stredoeurópskeho času. Posledná linka bola vyslaná z Helsínk do Budapešti, let MA745, na ktorý bol nasadený Boeing 737-800 s imatrikulačnou značkou HA-LOH.
Destinácie
Pravidelné linky Malévu v lete 1968:
Flotila
V čase zastavenia činnosti spoločnosti, 3. februára 2012, tvorili flotilu Malévu nasledujúce lietadlá:
Skunk Anansie
Skunk Anansie je britská hudobná skupina, ktorej členmi sú Skin (hlavné vokály), Cass (gitara, basová gitara, sprievodný spev), Ace (gitara, sprievodný spev) a Mark Richardson (bicie, perkusie). Skupina vznikla v marci 1994, rozpadla sa v roku 2001 a svoju činnosť obnovila až v roku 2009. Názov "Skunk Anansie" pochádza z Akanských ľudových rozprávok, kde Anansi bol pavúčí muž, pričom "Skunk" bolo pridané "aby bol názov odpornejší".
Počas svojej existencia vydala skupina päť štúdiových albumov Paranoid and Sunburnt (1995), Stoosh (1996), Post Orgasmic Chill (1999), Wonderlustre (2010), Black Trafficpp (2012), jeden kompilačný album Smashed and Thashes'' (2009) a niekoľko hitových singlov ako „Charity“, „Hedonism“, „Selling Jesus“ a „Weak“.
Vplyvy
Členovia Skin a Ace uviedli Sex Pistols, Blondie, dub, reggae, electronica, hip-hop a world ako významné a vplyvné pre ich tvorbu.
War Thunder
War Thunder je masívna online bojová videohra inšpirovaná druhou svetovou vojnou vydaná od Gaijin Entertainment pre Microsoft Windows, OS X, Linux a PlayStation 4.
Herný model
Hra je postavená na systéme mikro-transakcie, ale s možnosťou získať takmer všetky funkcie hry bez platenia. V hre si za reálne peniaze môžete kúpiť prémiové vozidlá alebo prémiový účet ktorý vám uľahčí postup v hre. Inak je hra dostupná kompletne zadarmo. K dispozícii je tiež služba odporúčania, pričom hráči môžu pozvať ľudí do hry, a získať tak bonusy.
Hrateľnosť
Každý hráč začína s vozidlami z 30. rokov 20. storočia ako napríklad prvé dvojplošníky a tanky. Postupne sa potom dostáva až k vozidlám ako moderné tanky Abrams alebo alebo nadzvukové stíhačky. Hra obsahuje viac ako 790 lietadiel, 560 tankov a 180 lodí. Väčšina máp v hre sa odohráva na základe skutočných vojenských konfliktov. Napríklad Boj o Stalingrad, Maginotova línia, Normandia, Midway, Kórea, Vietnam a mnohé ďalšie.
Hra okrem módu pre viac hráčov obsahuje historickú kampaň pre lietadlá v ktorej si môžete zahrať vojenské konflikty minulého storočia so strojmi ktoré v nich skutočne bojovali.
Národy
K dispozícii je 10 národov: USA, Nemecko, Sovietsky zväz, Veľká Británia, Japonsko, Francúzsko, Taliansko, Čína, Švédsko a Izrael. Každý z týchto národov má lietadlá a tanky. Helikoptéry a lode sú zatiaľ dostupné u niektorých národov, no po aktualizáciách by mali stroje pridať aj ostatným.
Abú Rajhán Muhammad ibn Ahmad Bírúní
Abú Rajhán Muhammad ibn Ahmad Bírúní (iné verzie mena pozri nižšie; * 15. september 973, Chórezm – † 13. december 1048, Gazna) bol všestranný stredoázijský vedec, matematik, geograf, historik a jeden z najlepších astronómov stredovekej arabskej vedy.
Meno
Meno sa vyskytuje (resp. prepisuje) vo viacerých podobách, najmä:
Namiesto tvaru Abú ar-Rajhán sa vždy môže alternatívne použiť prepis Abu 'r-Rajhán alebo Abu-r-Rajhán alebo Abú al-Rajhán alebo Abul-Rajhán a podobne (porovnaj abú (meno)).
Arabská veda
V 7. storočí začali Arabi preberať od Sýrčanov a byzantských Grékov dedičstvo antickej vedy, ktorú dokázali zdokonaliť a rozvinúť, takže od polovice 8. do polovice 13. storočia tzv. arabská veda značne prevyšovala európsku. Rovnako ako neskôr európskych učencov aj Arabov tak oslnila dokonalosť antických teórií, že sa na nich len zriedka odvážili niečo meniť. Napriek tomu Bírúní ako prvý zapochyboval o správnosti Ptolemaiovho modelu. Al-Bírúní bol Peržan. Dokázal využiť myšlienkové bohatstvo gréckej, perzskej, arabskej aj indickej civilizácie.
Život
Bírúní sa narodil v meste Chórezm pri Aralskom jazere 15. septembra 973 a začal žiť v starodávnej Buchare, v tom istom čase, keď v nej pôsobil aj jeho slávny súčasník a priateľ Avicenna. Neskôr ho získal pre svoj dvor sultán Mahmúd z Gazny. Zúčastnil sa s ním na dobyvateľských výpravách, na ktorých mohol dôkladne poznávať miestnu vedu a filozofiu. Zomrel 13. decembra 1048 v Gazne.
Dielo
V spise Pamätníky dávnych pokolení systematicky porovnal kalendáre rôznych ázijských národov, čím umožnil prepočítavanie dátumov z jedného kalendára do druhého. V tomto spise sa zmienil aj o pohybe Zeme. Je možné, že ho inšpirovali poznatky získané v Indii. Pochyboval o správnosti zložitého Ptolemaiovho modelu. Uvažoval o tom, prečo by sa mal celý vesmír otáčať okolo Zeme, keď sa pohyb Slnka a hviezd dá omnoho ľahšie vysvetliť dennou rotáciou Zeme okolo svojej osi. Bírúní predpokladal aj ďalší obežný pohyb Zeme a zrejme sa priblížil k vytvoreniu heliocentrického systému. Jeho Kniha perál obsahuje najdokonalejší prehľad stredovekej mineralógie. Pomocou Archimedovej hydrostatickej metódy veľmi presne určil mernú hmotnosť deviatich rôznych kovov. Podľa jeho poznámok sa predpokladá, že napísal asi 113 diel, z ktorých sa však zachovali len zlomky.
Špania Dolina
Špania Dolina je banícka obec na Slovensku v okrese Banská Bystrica v Banskobystrickom kraji.
Polohopis
Nachádza sa asi severne od centra Banskej Bystrice, v západnej časti Starohorských vrchov. Obcou preteká Banský potok, ktorý pokračuje úzkym údolím juhozápadným smerom k Uľanke, kde sa vlieva do Bystrice. Južne od obce sa vypína vrch Panský diel s rekreačným strediskom Šachtičky.
Dejiny
Špania Dolina bola pre svoje náleziská medenej rudy, obsahujúcej aj striebro, v minulosti preslávená po celej Európe. Začiatky ťažby v tejto lokalite možno iba približne datovať do 11.12. storočia. Archeologické nálezy však potvrdzujú dobývanie medenej rudy už v eneolite.
Špania Dolina, spolu s ďalšími baníckymi osadami – Staré Hory, Richtárová, Piesky, Moštenica a Tajov – sa rozvíjali najmä v súvislosti s usadením sa banských podnikateľov v meste Banská Bystrica. Majitelia baní, tzv. waldbürgeri, ktorých domy boli postavené na hlavnom banskobystrickom námestí, ťažili aj v oblasti Španej Doliny. Lokalita v prameňoch figuruje pod názvami: Montana (1263), Grueb (1458), Herrengrundt (1535), neskôr všeobecne ako Herrengrund. V latinčine mal názov obce podobu Vallis Dominorum, po maďarsky Úrvölgy.
Zlaté obdobie ťažby predstavovalo fungovanie Turzovsko-fuggerovskej spoločnosti (14931546). Ján III. Turzo začal na Španej Doline už v roku 1494 hĺbiť šachtu nového typu, tzv. hlavnú. Neskoršie bola nazývaná ako Dolná alebo Ferdinandova šachta. Dosiahla hĺbku 250 m. Touto šachtou sa odvodňoval celý špaňodolinský revír. Po vyčerpaní ložísk strieborno-medenej rudy na Starých Horách okolo roku 1546 sa ťažba a spracovanie rudy odohrávali najmä na Španej Doline. Na prelome 16. a 17. storočia však začala rentabilita ťažby klesať.
V 17. a 18. stor. sa začali v Španej Doline hĺbiť ďalšie nové štôlne a šachty, ako napríklad šachta Maximilián, šachta Mária, a najhlbšia šachta Ludovika (do hĺbky 440 metrov). Konské gáple na pohon banských ťažných strojov začali nahrádzať vodné kolesá poháňané vodou z unikátneho banského vodovodu. K šachtám v Španej Doline privádzal vodu približne 36 km dlhý systém zberných, náhonových a spojovacích jarkov, ktorý začínal až pod Prašivou v Nízkych Tatrách. Vodovod sa začal budovať v 15. storočí a bol funkčný do začiatku 20. storočia.
Najťažším obdobím v dejinách Španej Doliny bolo 17. storočie, kedy protihabsburské stavovské povstania ohrozovali ťažbu a spracovanie rúd. Zhoršovalo sa aj sociálne postavenie baníkov, čoho dôsledkom bolo niekoľko štrajkov a otvorených vzbúr (v 17. storočí v rokoch 1609, 1610, 1626, 1632, 1638, 1640, 1646 a 1673). Koncom 17 stor. pracovalo v Španej Doline už iba 800 robotníkov. V druhej polovici 18. storočia už boli z väčšej časti rudné ložiská vyčerpané, ale ťažba pokračovala ešte v 19. storočí. Bane boli napokon zatvorené v roku 1888.
V roku 1957 sa začalo s výstavbou úpravne rúd, ktorá bola otvorená v roku 1964. Získavala sa v nej meď zo starého haldového materiálu. Materiál na spracovanie sa dovážal aj z neďalekej lokality Piesky, a to tunelom, ktorý bol prerazený v roku 1961. Miestne obyvateľstvo si začalo privyrábať ťažbou a spracovaním dreva, ženy aj paličkovaním povestných špaňodolinských čipiek. V roku 1883 tu bola otvorená aj škola paličkovania.
Zástavbu obce tvoria malé roztrúsené domčeky baníkov v strmých svahoch údolia. Na centrálnom námestí stoja administratívne a technické budovy, najmä budova banskej správy.
Rage Against the Machine
Rage Against the Machine, často skracovaná na RATM, je americká rap metalová skupina z mesta Los Angeles v Kalifornii. Skupina bola založená v roku 1991 rapperom/spevákom Zackom de la Rochom, basgistaristom Timom Commerfordom, gitaristom Tomom Morellom a bubeníkom Bradom Wilkom. Skupina bola inšpirovaná heavy metalovými nástrojmi a hip-hopovými interpretmi ako Afrika Bambaataa, Public Enemy, Beastie Boys a holandskou skupinou Urban Dance Squad. Skupina je známa svojimi ľavicovými revolučnými politickými názormi v textoch. Názov "Rage Against the Machine" (Hnev proti stroju) – strojom môže byť myslený systém (mašinéria). Tento názov použil Kent McClard vo svojom článku v časopise No Answers z roku 1989. Celosvetovo predala viac ako 15 miliónov nahrávok.
V roku 1992 vydala skupina rovnomenný album, ktorý sa stal komerčne úspešný, ktorý priviedol skupinu na koncert Lollapalooza 1993. V roku 2003 bol album zaradený na 368. miesto v zozname Rolling Stone's 500 Greatest Albums of All Time časopisu Rolling Stone. Svoj druhý štúdiový album Evil Empire vydala skupina až v roku 1996, ktorý bol nasledovaný albumom The Battle of Los Angeles v roku 1999. Ten sa umiestnil na 426. mieste v v tom istom zozname. Takisto sa skupina umiestnila na 33. mieste v zozname 100 Greatest Artists of Hard Rock stanice VH1. Skupina tiež vo veľkej miere ovplyvnila žáner nu metal, ktorý vznikol koncom 90. rokov.
V roku 2000 vydala skupina album coververzií Renegades. V tom istom roku narástlo v skupine napätie a de la Rocha opustil skupinu, čo spôsobilo, že skupina ukončila svoju činnosť. De la Rocha začal diskrétnu kariéru a zvyšok skupiny sformoval superskupinu Audioslave spolu s Chrisom Cornellom, vtedy bývalým frontmanom skupiny Soundgarden. Superskupina Audioslave nahrala tri štúdiové albumy a v roku 2007 sa rozpadla. V tom istom roku oznámila skupina Rage Against the Machine obnovenie a prvýkrát po siedmych rokoch vystúpila na festivale Coachella Valley Music and Arts Festival v apríli 2007. Až do roku 2011 skupina prevažne hrala na koncertoch a festivaloch po celom svete. Do konca roku 2014 však už skupina neplánovala koncerty a ani nahrávanie nového materiálu.
Hudobný štýl a vplyvy
Skupina Rage Against the Machine je známa svojou "zlostnou polemizujúcou hudbou, ktorá hovorí o ľavicovej tematike proti korporačnej Amerike, kultúrnemu imperializmu a vládnemu útlaku. Texty a refrény Zacka de la Rochu sú definované značným použitím politických sloganov a opakovaním v skladbách „Bulls on Parade“, „Guerrilla Radio“, „Testify“ a „Down Rodeo“. Gitarista Tom Morello je tiež v skupine DJ.
Skupina je spájaná s alternatívnym metalovým hnutím.
Krk (ostrov)
Charakter ostrova
Krk je jedným z najväčších chorvátskych ostrovov. Od roku 1980 je s pevninou spojený mostom; jeho betónová konštrukcia je dlhá a je to jeden z najdlhších mostov danej konštrukcie na svete. V meste Omišalj, ktoré sa nachádza v severnej časti ostrova, leží Rijecké medzinárodné letisko a tiež ropná rafinéria. Ostrov je veľmi dobre známy aj ako turistické letovisko pre návštevníkov zo strednej Európy a hlavne zo Slovenska.
Jozef Kozáček
Jozef Kozáček (* 2. jún 1807, Zvolen – † 26. marec 1877, Oradea) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a kultúrny pracovník.
Životopis
Študoval na gymnáziách v Banskej Bystrici, Kremnici a v Leviciach. Neskôr študoval filozofiu v Trnave, teológiu v Banskej Bystrici, na Pázmáneu, 18331834 na Augustineu vo Viedni. V roku 1834 získal titul ThDr. a stal sa kaplánom. Prefekt a učiteľ, 18341840 prof teológie a uhorského občianskeho práva na rímskokatolíckom seminári, 18401844 biskupský notár a archivár v Banskej Bystrici, 18441849 farár v Dobrej Nive, v Krupine a vo Zvolene, od 1849 škôldozorca banskobystrického, 1850 bratislavského dištriktu. Od roku 1856 bol kanonik v Oradei.
V päťdesiatych až sedemdesiatych rokoch 19. storočia patril k predstaviteľom slovenského národného a kultúrneho hnutia v Uhorsku, príslušník druhej generácie bernolákovcov. Pričinil sa o zavedenie slovenčiny ako vyučovacieho jazyka na niektorých gymnáziách.
Bol zakladajúcim členom Matice slovenskej a od roku 1870 bol jej predsedom. Popredný mecén nár. kult. života: podporoval MS, slovenských študentov, voľby národných kandidátov, významne prispieval k vydávaniu Pešťbudínskych vedomostí i Národných novín. Tlačou vydal príležitostné prejavy.
Endre Szőnyi
Endre Lipót Szőnyi alebo Andrej Leopold Szőnyi, narodený ako Endre Lipót Zapletal (Andrej Leopold Zapletal) (* 13. október 1885, Jászberény – † 23. august 1968, Bratislava) bol slovenský architekt. Patrí medzi osobnosti slovenskej architektúry, ktorý svojou tvorbou a veľkým dielom značne prispel k vývoju hmotnej kultúry Slovenska.
Detstvo a štúdiá
Narodil sa ako prvý z dvoch synov z Moravy pochádzajúceho Jozefa Zapletala a Emílie, rod. Reichovej. V rokoch 18911901 absolvoval základné a stredoškolské vzdelanie. Otca – štátneho finančného úradníka často prekladali, preto ľudovú školu vychodil v maďarskom Monore, meštiansku v Budapešti a na obchodnej akadémii študoval v Bratislave.
Neskôr sa ho ujali strýko s tetou, bezdetní a hlavne solventní manželia žijúci vo Švajčiarsku. Preto v rokoch 19051905 študoval vysnívanú architektúru vo Winterthure a po získaní diplomu istý čas pracoval v zürišských projekčných kanceláriách. Strýko, sám staviteľ, ktorý mal projekčnú kanceláriu v Brne, rozpoznal jeho schopnosti a umožnil mu vzdelávať sa aj v Paríži, kde v rokoch 19101914 absolvoval študijný a pracovný pobyt. Študoval dejiny umenia.
I. svetová vojna v jeho živote
V roku 1914 odišiel ilegálne z Paríža s dokumentmi svojho priateľa maliara W. Gimmyho, pretože mu ako rakúsko-uhorskému štátnemu príslušníkovi hrozilo internovanie. Cez prvú svetovú vojnu bojoval v Taliansku, kde bol zranený a na tieto následky trpel až do smrti. Po vojne mu udelili aj Rytierský kríž.
Kariéra
V roku 1918 si s povolením úradov zmenil aj meno, zo Zapletala sa stal Szőnyi. Zložil v Budapešti predpísanú stavebnú skúšku a v Bratislave spolu si s Franzom Wimmerom otvorili projektovú kanceláriu. Svoje mimoriadne vzdelanie a skúsenosti uplatňoval v praxi. Významným ťažiskom Szőnyiho tvorby, okrem Bratislavy, boli najmä Piešťany, kde sú realizované mnohé jeho pozoruhodné diela. Vyprojektoval tu mnohé priemyselné, sociálne, obytné i administratívne budovy.
Szőnyi nebol len architektom. Bol dušou bratislavského umeleckého spolku Pressburger Kunstverein, redaktorom a vydavateľom časopisu pre umenie a architektúru FORUM. Neskôr pracoval v edičnej rade slovenských architektov, spolupracoval s časopismi Projekt a Výtvarný život.
V roku 1935 sa oženil s Annou Kulmannovou, vlastné deti nemali, dcéra Gizela (vydatá Gáboríková, publicistka), bola adoptívna, bola o mnoho rokov mladšou nevlastnou sestrou jeho manželky. V roku 1966 mu udelili titul zaslúžilý umelec za celoživotné dielo.
Zomrel v Bratislave 23. augusta 1968, pochovaný je na cintoríne v Slávičom údolí.
Nezrealizované diela
Návrh záhradného mesta na klimaticky optimálnom južnom svahu s 560 domami v bratislavskej Karlovej Vsi (19191920). Nový obsah tejto sídliskovej myšlienky sa odrážal v návrhu, ktorého iniciátorom bol dr. Ľudovít Kováts, lekár a člen bratislavskej mestskej rady. Vypracovaním plánov poverili Klaudia Madlmayra z Prahy, ktorý vytvoril kolektív, kde pozval bratislavských architektov A. Szőnyiho a F. Weinwurma. Návrh záhradného mesta v Bratislave sa len z časti podobal myšlienkam E. Howarda ( „Tomorrow“ (Zajtrajšok, 1898) a Garden – „Cities of tomorrow“ (Záhradné mestá zajtrajška, 1902). Komplexnosť základnej myšlienky obsahovala určité zárodky možnosti odstránenia katastrofálnych nedostatkov a následkov živelného narastania miest v kapitalizme. ) Tento návrh sa nerealizoval rovnako ako neskôr s Wimmerom vypracovaný návrh záhradného mesta Floreát v Piešťanoch (19331937) s viacerými typmi rodinných domov.
Jadrová veľmoc
náhľad|450x450bod|
Jadrová veľmoc je štát, ktorý disponuje jadrovými zbraňami a je schopný ich vyrábať. Štaty patriace do tohto tzv. jadrového klubu tým typicky získavajú vyššiu prestíž a význam v medzinárodnej politike. Podľa zmluvy o nešírení jadrových zbraní (Nuclear Non-Proliferation Treaty, NPT) je v súčasnej dobe uznaných päť jadrových veľmocí: Spojené štáty americké, Rusko, Spojené kráľovstvo, Francúzsko a Čínska ľudová republika. Dva ďalšie štáty, India a Pakistan, ktoré neboli signatármi dohody o nešírení jadrových zbraní, vykonali jadrové testy - India v roku 1974 a Pakistan v deväťdesiatych rokoch. Severná Kórea odstúpila od dohody o jadrovom odzbrojení v roku 2003, následne vykonala vlastné jadrové testy. Z vlastníctva jadrových zbraní je podozrievaný Izrael, ktorý sa k tomu oficiálne nevyjadril a k dohode o jadrovom odzbrojení sa nepripojil. Jadrovú zbraň v minulosti vyvinula tiež Juhoafrická republika, ale vlastníctvo jadrových zbraní sa vzdala a všetky zásoby zničila. Zo snahy vyrobiť jadrové zbrane sú podozrievaní tiež Irán a Sýria.
Štáty podozrivé z vlastníctva jadrových zbraní
V roku 1986 zverejnila britská tlač rozsiahle informácie o izraelskom jadrovom programe, ktoré získala od  Mordechaie Vanunu, ktorý v tomto programe pracoval ako technik. Izrael nie je signatárom NPT a oficiálne sa odmieta k vlastníctvu jadrových zbraní akokoľvek vyjadriť. Zvyčajne je však považovaný za de facto jadrovú veľmoc, podľa Federácie amerických vedcov vlastní zhruba 300-400 jadrových bômb.
Irán je signatárom NPT a označuje svoj jadrový program za rýdzo civilný. Západné štáty, hlavne USA, však Irán podozrievajú zo snahy o zbrojné využitie a v poslednej dobe sa objavujú aj špekulácie o možných dôraznejších prostriedkoch, ako Iránu vo vojenskom jadrovom programe zabrániť.
Štáty, ktoré vlastnili jadrové zbrane v minulosti
Veľa štátov malo v histórii na svojom území dočasne umiestnené jadrové zbrane cudzích mocností, zvlášť v období studenej vojny. Krátko po nežnej revolúcii vykonala československá armáda merania na zistenie, či boli sovietske jadrové zbrane umiestnené aj na území ČSSR (na základe dohody, ktorú uzavreli ZSSR a ČSSR, v skladoch, ktoré boli pod správou sovietskych jednotiek ). Toto meranie nič také nenaznačovalo, čo viedlo k záveru, že sa jadrové hlavice v Československu nenachádzali. V roku 2007 však historik Petr Luňák prišiel so štúdiou, podľa ktorej v skladoch jadrové zbrane boli.
Tiež existovalo niekoľko štátov, ktoré sa dobrovoľne vzdali vlastníctva jadrových zbraní, ktoré mali pod svojou kontrolou. Najväčším takým prípadom je rozpad Sovietskeho zväzu v roku 1991, po ktorom zostalo na území Ukrajiny, Bieloruska a Kazachstanu veľké množstvo jadrových zbraní. Všetky tieto tri štáty zbrane odovzdali do roku 1996 Rusku; všetky sú tiež signatármi NPT.
V 80. rokoch vyvinula jadrové zbrane Juhoafrická republika, pričom existuje podozrenie, že v roku 1979, možno s Izraelom, uskutočnila jadrový pokus (pozri incident Vela). JAR sa, ako jediný štát, dobrovoľne štatútu jadrovej veľmoci zriekol a na začiatku 90. rokov všetky jadrové zbrane demontoval. 10. júla 1991 podpísal NPT.
Tatranská Lomnica
Tatranská Lomnica je jedno z katastrálnych území mesta Vysoké Tatry, donedávna samostatná obec. Tatranská Lomnica je jedna z najväčších osád na území Vysokých Tatier. Nachádza sa 6 km východne od Smokovca, na úpätí Lomnického štítu.
Sídli tu Astronomický ústav SAV.
Doprava
Tatranskou Lomnicou prechádza Cesta slobody.
Je tu železničná stanica na tratiach 185 Tatranská Lomnica–Studený potok a 184 Tatranská Lomnica–Starý Smokovec a dve stanice lanovky Tatranská Lomnica – Lomnický štít (stará za Grandhotelom Praha a nová neďaleko Cesty slobody).
História
V šesťdesiatych a sedemdesiatych rokoch sa Tatranská Lomnica stala hlavným centrom odborárskej rekreácie na Slovensku. Pribudli nové hotely (Slovan, Horec), zotavovne (Urán, Odborár, Slovakia, Sasanka, Družba - teraz Willi). Majstrovstvá sveta v severskom lyžovaní 1970 priniesli so sebou ďalší rozvoj. Bola postavená nová kabínková lanovka z Tatranskej Lomnice na Skalnaté pleso, ktorá postupne nahradila starú.
Vďaka organizácii svetového zrazu medzinárodnej Asociácie karavanistov (FICC), vzniklo južne od Tatranskej Lomnice v roku 1974 veľké rekreačné a ubytovacie centrum, dnešný Eurocamp FICC s budovou recepcie, barom, bungalovmi, obchodmi, saunou, bazénom.
História lanoviek vo Vysokých Tatrách
Visutá lanová dráha od Grandhotela Praha po vyše 70 rokoch existencie doslúžila.
Cytológia
thumb|Epitelové bunky zafarbené na keratín a DNA. Cytológia (gréc. cytos – bunka, lat. logos – veda) je veda skúmajúca štruktúru a funkcie živých buniek, je súčasťou histológie. Bunka je najmenšia funkčná jednotka organizmu, ktorá sa podieľa na stavbe tkanív. Medzi jej súčasťami je rovnovážny, ale dynamický vzťah, prejavujúci sa navonok základnými životnými procesmi: látkovou premenou, rastom, rozmnožovaním a dráždivosťou.
Thomas Kahlenberg
Thomas Kahlenberg (* 20. marec 1983, Hvidovre) je bývalý dánsky futbalový reprezentant. So svojou kariérou začínal v klube Brøndby IF, v drese ktorého získal dva tituly a pohár. Následne štyri sezóny pôsobil vo francúzskej Ligue 1, v drese AJ Auxerre. Od sezóny 2009/10 bol hráčom nemeckého klubu VfL Wolfsburg. Reprezentoval v mládežníckych kategóriách a aj na Eure 2004.
Cytológia
Dejiny cytológie
Počiatky cytológie siahajú viac ako 300 rokov do minulosti a sú úzko späté s vynálezom mikroskopu, ktorý umožnil objav a štúdium bunky. Anglický fyzik Robert Hooke (1635 – 1703) uskutočnil svoje prvé pozorovania vlasnoručne zhotoveným primitívnym mikroskopom v roku 1665. Vo vzorke korkového dreva pozoroval malé komôrky, ktoré mu pripomínali bunky včelieho plástu, podľa ktorých ich aj pomenoval celluly – bunky. Hoci Hook ako prvý pozoroval bunky, nerozumel ešte ich funkcii ani stavbe.
Holanďan Antoni van Leeuwenhoek (1632 – 1723) zostrojil dokonalejší mikroskop s dvomi konvexnými šošovkami zasadenými do mosadzných platničiek tak, aby sa dali pridržať blízko oka. Takto bol schopný dosiahnuť až 300-násobné zväčšenie, neporovnateľne prekračujúce možnosti Hookeovho mikroskopu a objavil dovtedy neznámy svet mikroorganizmov. V roku 1674 podal prvý presný opis červených krviniek.
Prvý opis bunkového jadra v živočíšnej bunke (konkrétne vo vtáčom vajci) uverejnil v roku 1825 Jan Evangelista Purkyně (1787 – 1869). Jadro v rastlinnej bunke opísal Robert Brown (1831).
NGC 3848
NGC 3848 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 15. marca 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Cytológia
Dejiny cytológie
Ani významné objavy však neposkytovali vedcom dostatočné množstvo informácií na pochopenie významu bunky ako základnej stavebnej a funkčnej jednotky všetkých organizmov. Vlastnú bunkovú teóriu formulovali až v roku 1838 botanik Matthias Schleiden (1804 – 1881) a zoológ Theodore Schwann (1810 – 1882). Išlo o zovšeobecnenie predstáv o stavbe buniek ako základných jednotiek živých organizmov, o ich rozmnožovaní, ontogenetickom vývine a úlohe pri vzniku mnohobunkových organizmov. Takmer súčasne na zjazde prírodopiscov v Prahe (1837) predniesol svoju teóriu o analógii medzi živočíšnou a rastlinnou bunkou Purkyně. Neskôr roku 1839 pomenoval základnú živú hmotu protoplazma. Zatiaľčo Schwann považoval za hlavnú bunkovú štruktúru membránu, Purkyně kládol dôraz na cytoplazmu a jadro.
Grécky vedec Georgios N. Papanikolaou objavil význam fixácie vzoriek za vlhka a vyvinul techniku farbenia buniek v mikroskopickom preparáte. Zaoberal sa estrogénovým cyklom cicavcov a vyšetroval bunkové vzorky z vagíny morčiat. V roku 1941 publikoval spolu s Trautom článok o význame cytologického vyšetrenia vagíny v diagnostike rakoviny maternice. Táto práca sa neskôr stala podkladom pre preventívne skríningové testy na odhalenie včasných štádií rakoviny maternice.
V roku 1851 zaznamenala cytológia ďalší krok vpred, keď bola použitá ako diagnostická metóda. Angličan Dr. Walshe vtedy napísal v súvislosti s rakovinou pľúc: „if the cancer had softened, the microscopic characters of that product may be found sometimes in sputa”.
Odvtedy zaznamenala cytológia prudký rozvoj, najmä vďaka objavom nových metód štúdia bunky. Pomocou elektrónového mikroskopu je možné pozorovať objekty (bunkové organely a pod.) menšie ako 0,2 nm, čo je oproti klasickému svetelnému mikroskopu až 1000-násobné zväčšenie. S rozvojom poznatkov v oblasti chémie sa sústredila pozornosť na chemické zloženie buniek, čím sa cytológia začala postupne stávať experimentálnou disciplínou, na rozdiel od pôvodne deskriptívnej disciplíny zameranej na pozorovanie a opis.
Rozvoj cytológie viedol vo viacerých biologických disciplínach k štúdiu organizmov na bunkovej úrovni (botanika, zoológia). Neskôr nastal vďaka spolupráci biológov, chemikov a fyzikov posun až na molekulárnu úroveň, čo znamená novú éru v cytológii a v celej biológii – vznik molekulárnej biológie.
Sociálny jav
Sociálny jav alebo spoločenský jav je jedinec, skupina ľudí a ich činnosť, ktorá je vo svojej podstate prejavom (prvkom) spoločenského systému. Je výsledok hromadnej činnosti rôznych zoskupení ľudí.
Podľa Comteho je to jav, ktorý vzniká v dôsledku kolektívneho života. Spoločenské javy sú javy historické.
Horažďovice
Horažďovice sú mesto v Česku v okrese Klatovy v Plzenskom kraji.
1. januára 2012 tu žilo 5 567 obyvateľov, z toho 2 681 mužov a 2 886 žien, pričom priemerný vek v meste bol 42,1 roka (muži 40,7 roka, ženy 43,5 roka).
Zoznam vládcov Chetitov
Všetky roky sa rozumejú pred Kr.
Odlišné zoznamy chetitských vládcov možno nájsť v anglickej a nemeckej wikipédii.
Baubigny (Manche)
Baubigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Houldizy
Houldizy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 340 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Montpellier
Montpellier je mesto na juhu Francúzska, správne stredisko departementu Hérault a celého regiónu Languedoc-Roussillon. Leží od pobrežia Stredozemného mora, asi 130 západne od Marseille a  južne od Paríža. Má 244-tisíc obyvateľov a je to deviate najväčšie mesto Francúzska.
Montpellier je priemyselné mesto a predovšetkým sídlo starobylej univerzity, ktorá bola v stredoveku kultúrnym centrom južného Francúzska. V meste sa narodil svätý Roch, zakladateľ sociológie Auguste Comte a maliar Frédéric Bazille. Vznikol tu Rád svätého Ducha z Montpellieru.
Vývoj počtu obyvateľov
Počet obyvateľov
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Saint-Just (Puy-de-Dôme)
Saint-Just je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
NGC 3849
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,7.
Intelektika
Intelektika je veda o umelej inteligencii. Výskum umelej inteligencie je interdisciplinárnou prácou na simulácii výkonov ľudskej inteligencie technickým aparátom (napr. počítačmi) za prispenia informatiky, lingvistiky, logiky, fyziológie mozgu atď.
Intelektika sa špeciálne zaoberá výskumom týchto oblastí: je strojový preklad
Pšurnovice
Pšurnovice je mestská časť mesta Bytča.
Polohopis
Nachádza sa asi 3 km severozápadne od centra mesta. Obcou preteká Pšurnovický potok, ktorý je pravostranný prítok Váhu, meria 6,1 km a je tokom III. rádu.
Dejiny
Obec vznikla pravdepodobne v roku 1592.
K-pop
K-pop (skratka z Korean pop; hangul: 케이팝) je hudobný žáner pôvodom z Kórejskej republiky, ktorý je charakteristický širokou škálou audiovizuálnych prvkov. Hoci v Južnej Kórei to zahŕňa všetky žánre „populárnej hudby“, pojem sa častejšie používa v užšom význame na opis modernej formy juhokórejskej pop music zahŕňajúcej dance-pop, popovú baladu, elektronickú hudbu, rock, metal, hip-hop a R&B.
Pšurnovice
Občianska vybavenosť
V roku 2001 v obci postavili oderný rímskokatolícky Kostol nanebovzatia Panny Márie. Bol vysvätený pomocným biskupom z Nitry ThDr. Mons. Mariánom Chovancom 11. augusta 2001.
K-pop
V roku 1992 sa moderný K-pop rozbehol formáciou skupiny Seo Taiji and Boys, ktorej úspešné experimentovanie s rôznymi hudobnými štýlmi rozpútalo v juhokórejskom hudobnom priemysle paradigmu. Výsledkom bolo, že začlenenie zahraničných hudobných prvkov sa teraz stalo v K-popovom priemysle bežnou praxou.
Ako sa kórejská pop kultúra stáva stále viac globalizovaným fenoménom a získava si popularitu v mnohých kútoch sveta, umožňuje to Kórejskej republike využívať svoj sektor populárnej kultúry na prístup a preniknutie na zahraničné trhy zábavného priemyslu. Využívaním sociálnych sietí a platformy na zdieľanie videí YouTube schopnosť K-popového priemyslu zabezpečiť si značné zahraničné publikum umožnila výrazný nárast celosvetového šírenia žánru. Počas 21. storočia zaznamenal K-popový hudobný trh dvojciferný nárast. V prvej polovici roka 2012 zarobil takmer 3,4 miliardy amerických dolárov (3,02 miliardy €) a týždenník Time ho označil za „najväčší export Južnej Kórei“.
Koncom 90. rokov si K-pop získal popularitu vo Východnej Ázii a na prelome storočí vstúpil na japonský hudobný trh. Koncom 0. rokov sa z hudobného žánru stala medzi teenagermi a mladými ľuďmi Východnej a Juhovýchodnej Ázie subkultúra. Momentálne je šírenie K-popu Kórejskou vlnou viditeľné v častiach Latinskej Ameriky,  Indie,  Severnej Afriky,  Stredného východu,  Východnej Európy  a iných častí Západného sveta.
Audiovizuálny obsah
300px|thumb|Vyhľadávanie K-popu od roku 2008 podľa Trendov Google Hoci vo všeobecnosti K-pop odkazuje na juhokórejskú populárnu hudbu, niektorí ho považujú za všetko obsahujúci žáner zahrňujúci širokú škálu hudobných a vizuálnych prvkov. Francúzska audiovizuálna organizácia Institut national de l'audiovisuel definuje K-pop ako fúziu syntetizovanej hudby, ostrých tanečných choreografií a módneho a farebného oblečenia kombinujúc bubblegum pop s hudobnými prvkami electra, diska, rocku, R&B a hip-hopu.
Systematické trénovanie spevákov
Väčšie nahrávacie spoločnosti v Kórejskej republike ponúkajú záväzné zmluvy už 9 až 10-ročným deťom. Žiaci žijú spoločne v pevne regulovanom prostredí a veľa hodín denne trávia učením sa hudby, tanečných choreografií, cudzích jazykov a komunikačných techník kvôli rozhovorom s reportérmi a fanúšikmi. Tento „robotický“ systém trénovania je západnými médiami často kritizovaný. Tréning jedného takého žiaka napríklad v S.M. Entertainment stojí okolo 3 miliónov dolárov (2,67 miliónov €).
Hybridné a nadnárodné hodnoty
K-pop je kultúrny produkt, ktorý obsahuje „hodnoty, identitu a významy presahujúce samotnú komerčnú hodnotu“. Podľa redaktora Rolling Stone obsahuje „žánrovú fúziu“ so spevom aj rapom, pričom dáva dôraz na vystupovanie a vizuálne efekty. Je to mix žánrov ako pop, rock, hip-hop, R&B a elektronická hudba. K-pop sa dá opísať ako globalizovaná hudba. Je to zmes západnej a európskej hudby s ázijskou príchuťou vystupovania. Spôsob, akým títo kórejskí speváci svoje piesne predvádzajú so synchronizovanými tanečnými pohybmi a komplexnými gestami, zvyšuje popularitu K-popu. Teraz mu patrí na ázijskom aj svetovom hudobnom trhu veľké miesto. Čínsky fanúšik to opísal takto: „Kórejská popová kultúra šikovne spája západné a ázijské hodnoty na vytvorenie vlastných a samotná krajina je videná ako prominentný model hodný nasledovania či doháňania po kultúrnej aj ekonomickej stránke.“ V tomto článku autor Doobo Shim dodáva, že aj keď kultúrna blízkosť hrá v popularite K-popu v rámci Ázie veľkú rolu, tak sama o sebe nestačí. Podľa neho je to „vízia modernizácie“ prirodzená pre kórejskú popovú kultúru, ktorá zohráva v akceptovateľnosti tohto žánru úlohu.
Podľa Čong Un-jonga stoja za úspechom K-popu nadnárodné a hybridné hodnoty. Tvrdí, že hodnoty v tomto žánri nie sú len západné či kórejské. V skutočnosti sa podľa toho, ako sa vyvinul proces nadnárodnosti, K-pop neskladá z japonských a amerických hodnôt, ktoré boli zmiešané, aby vyhovovali marketingovému procesu. Kultúrny imperializmus japonskej a americkej spoločnosti hlboko zmenil kórejské kultúrne hodnoty na viacerých úrovniach a vzostup kórejskej populárnej kultúry začal nepriamo ovplyvňovať hodnoty iných krajín. Hovorí: „Súčasná kórejská populárna kultúra je postavená na takýchto nadnárodných prúdoch, pretože jej viacvrstvová a multi-smerová mobilita vytvára rôzne sociálno-kultúrne styky naprieč aj mimo národných a inštitucionálnych hraníc.“ Dochádza k záveru, že K-pop nie je len bočný žáner, ktorý sa snaží prežiť popri mainstreamovom americkom pope, ale že súčasné fenomény sú oveľa zložitejšie. Myslí si, že vďaka vývoju digitálnych technológií a globalizácii majú konzumenti popovej kultúry 21. storočia teraz na výber medzi mnohými kultúrnymi produktmi z celého sveta.
K-pop je známy svojou vysokokvalitnou umeleckou zručnosťou, jasnými rysmi svojich spevákov, ich zdvorilým a uhladeným vystupovaním a silným dôrazom na strednú triedu a prímestské hodnoty, čo rezonuje v ľuďoch rôznych etnických, národných a náboženských pozadí po celom svete. K-popová hudba je spestrená o mnohé rôzne žánre. Niektorí K-popoví hudobníci ponúkajú piesne so zmesou melódií zo západných žánrov, ako je napríklad country. Kombinácia ázijských spevákov spievajúcich západným a európskym hudobným štýlom prispieva k jedinečným vlastnostiam K-popu a robí ho globálnejším.
Marketing
Debut nových interpretov riadia kórejské talentové agentúry s cieľom vzbudiť očakávanie. Nováčikovia často oficiálne debutujú naživo v jednom z hlavných hudobných programov s takzvaným „debutovým vystúpením“. Pri debutovom singli majú interpreti celkový „koncept“ (marketingový ťah), ktorý ovplyvňuje umelecké meno, oblečenie, choreografiu, chytľavé frázy a to, ako sú prezentovaní. V rámci skupín majú jednotliví členovia osobný koncept, napríklad akú rolu budú v skupine zastávať (líder, maknä, raper, atď.). Keď sa skončí debutový cyklus nováčika, prichádza na rad druhý propagačný cyklus, takzvaný „návrat“ (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿), ktorý nesie tento názov, aj keď daný interpret nemal prestávku. Každý propagačný cyklus má svoj vlastný koncept.