cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Špinavá vojna
Boje medzi armádou a ľavicovými teroristami
náhľad|vpravo|V roku 1975 sa Argentína rozdelila do piatich vojenských zón. Veľmi zlá ekonomická situácia v krajine a intenzívne konanie teroristických a gerilových skupín prinútili armádu, aby v roku 1972 dovolila najprv na krátky čas vrátiť sa Juanovi Perónovi z exilu a následne v roku 1973 dokonca povolila uskutočnenie slobodných volieb. V nich nemohol Perón ešte osobne kandidovať, ale prezidentom sa stal jeho spolupracovník Héctor José Cámpora. Následne sa v júni do krajiny triumfálne vrátil aj Juan Perón. Už na letisku ho vítalo pol milióna ľudí. Túto udalosť však poznačil útok pravicových peronistov, ktorí začali strieľať do čakajúceho davu, v ktorom stál aj samotný prezident Lastiri (ľavicový peronista). Pravicoví peronisti zastrelili minimálne 13 ľudí a stovky ďalších zranili. Táto udalosť dostala pomenovanie ezeizský masaker podľa názvu miestneho letiska. Samotnému Perónovi pod tlakom situácie v štáte nakoniec armáda povolila aj osobne kandidovať a tak sa na jeseň 1973 uskutočnili ďalšie voľby, v ktorých už Perón kandidoval a následne aj vyhral, stal sa tak opäť prezidentom. Už začiatok jeho vlády bol poznačený posledným masakrom, ktorý mal za následok prerušenie spolupráce medzi pravicovými a ľavicovými peronistickými skupinami. Na úspech Peróna vo voľbách reagovali aj ľavicové teroristické skupiny. Kým Montoneros vyhlásili, že svoje aktivity pozastavujú, Ľudová revolučná armáda zostala aktívna a chcela naďalej útočiť na svojich nepriateľov.
Spojené štáty a špinavá vojna
Po roku 2000 bolo na Henryho Kissingera podaných v USA niekoľko žalôb, ktoré poukazovali na jeho úlohu v podpore argentínskej vojenskej chunty. Všetky žaloby však boli americkými súdmi zamietnuté s odôvodnením imunity Kissingera.
Vojenský prevrat, koniec boja s teroristami a začiatok systematických represii
náhľad|vpravo|Matky z Májového námestia začali s tichými protestami už počas vojenskej vlády. Jednalo sa o matky obetí režimu. Armáda prevzala de facto vládu už na začiatku roka 1976. Ľavicoví teroristi útočili vo veľkom aj na začiatku roka 1976. Keď zlá bezpečnostná situácia pokračovala, vyzvali traja najvyššie postavení predstavitelia ozbrojených síl prezidentku Perónovú, aby odstúpila. Táto to však odmietla. Už vo februári armáda v provincii Tucumán porazila teroristov z Montoneros. V marci zas Ľudová revolučná armáda zavraždila jedného z odborových vodcov. Na to už na druhý deň reagovala armáda, ktorá 24. marca 1976 vykonala štátny prevrat, keď zbavila prezidentku moci. Kroky armády podporovala v tej dobe veľká väčšina populácie Argentíny. K moci sa najprv dostal triumvirát zložený z Jorgeho Rafaela Videlu, Emilia Eduarda Masseru a Orlanda Ramóna Agostiho. Tento triumvirát vládol 5 dní, následne prebral vládu ako faktický prezident generál Videla. Ľavicoví teroristi sa v roku 1976 pokúsili spáchať atentát aj na generála Videlu, no boli neúspešní. Armáda ohlásila začiatok tzv. Národného reorganizačného procesu (Proceso de Reorganización Nacional). Okrem zákazu politických strán a peronistických hnutí sa armáda zamerala na boj proti ľavicovými teroristom. Hneď na začiatku vydala nová vojenská vláda varovanie pre všetkých obyvateľov Argentíny, aby striktne dodržiavala zákony a nariadenia vojska, pretože porušenia by si mohli vyžiadať zásah. Taktiež bola zavedená tzv. väzba na neurčito, ktorá hrozila aj za propagáciu opozičných hnutí. Každý, ktorý kritizoval kroky armády, mohol byť odsúdený až na 10 rokov odňatia slobody. Vláda zrušila tiež ústavné právo na opustenie krajiny. Všetky reštrikcie sa týkali osôb starších ako 16 rokov.
Spojené štáty a špinavá vojna
Argentínska špinavá vojna bola súčasťou Operácie Condor, čo bola Spojenými štátmi podporovaná teroristická operácia, ktorá sa vyznačovala cielenými atentátmi (často bombovými) a vraždami disidentov po celej Južnej Amerike.
V marci 2016 navštívil Argentínu americký prezident Barack Obama. Pri tejto príležitosti navštívil pamätník pripomínajúci zločiny vojenskej chunty a sľúbil, že americká vláda odtajní dokumenty z obdobia vlády armády v Argentíne. Prezident Obama uviedol, že: "na začiatku týchto temných dní došlo ku kontroverziám v politike Spojených štátov". Súčasne však uviedol, že to boli práve americkí diplomati za vlády prezidenta Cartera, ktorí dokumentovali zločiny chunty.
Na odtajnenie časti dokumentov však reagovalo množstvo kritikov, ktorí považujú odtajnenú dokumentáciu za nedostatočnú. Táto má podľa nich veľké nedostatky, keďže v nej chýba veľa údajov hlavne z archívov CIA a DIA. Odtajnená dokumentácia sa týka iba odbobia od roku 1977 do 1982. Tým pádom nezahŕňa úplný začiatok fungovania vojenskej chunty v roku 1976, ani činnosť argentínskej armády z prvej polovice 70. rokov. Práve na začiatku však bola činnosť argentínskej vojenskej chunty najintenzívnejšia.
Francúzsko a špinavá vojna
Už v roku 1959 podpísali Argentína a Francúzsko dohodu, ktorá umožňovala Francúzsku zriadiť na argentínskom území permanentnú vojenskú misiu. Túto misiu tvorili veteráni z alžírskej vojny. Táto misia fungovala až do roku 1981. Podľa štúdie, ktorú vypracovalo akademické združenie International State Crime Initiative, používali argentínski vojaci rovnaké metódy mučenia, ako Francúzi počas alžírskej vojny. To má podľa zistení združenia dokazovať, že techniky mučenia sa nenaučili argentínski vojaci sami, ale boli v týchto metódach cvičení inými štátmi. Podľa dokumentácie, ktorá bola dohľadaná vo francúzskych diplomatických archívoch, sa Francúzsko priamo zúčastnilo na výcviku argentínskych vojakov v oblasti mučenia.
Dejiny Uruguaja
Dejiny Uruguaja je možné rozdeliť na štyri hlavné časti: predkolumbovská éra (do 16. storočia), španielska koloniálna vláda (cca 1516 až 1811), éra budovania národa (1811 až 1830) a éra Uruguaja ako samostatného štátu (od cca 1830). Prvé dôkazy ľudskej činnosti siahajú až 13 000 rokov do minulosti. S príchodom Španielov sa začalo územie súčasného Uruguaja viac osídľovať. Ako hraničné územie medzi dvoma juhoamerickými koloniálnymi mocnosťami, sa postupne stalo dôležitou nárazníkovou zónou, kde sa odohrávali pravidelne ozbrojené strety medzi Španielskom a Portugalskom. Rozhodujúcu úlohu pre získanie nezávislosti však zohrala Veľká Británia. Nasledovalo dlhé obdobie vnútorných konfliktov medzi bývalými spojencami v boji za nezávislosť z ktorého vyšla víťazne strana Colorado. Tá vládla Uruguaju skoro 100 rokov až do polovice 20. storočia. Nasledovala krátka vláda konkurenčnej Národnej strany, ktorú ukončilo obdobie nestability poznačené vojenským prevratom. K demokracii sa Uruguaj vrátil v roku 1985.
Predkolumbovská éra
náhľad|vpravo|Kresba zo začiatku 17. storočia ukazuje pôvodných obyvateľov z územia súčasného Uruguaja. Prvé doložené stopy ľudského osídlenia na území Uruguaja siahajú až do obdobia 11 000 rokov pred našim letopočtom. Keďže toto územie sa nachádza na východnej strane Južnej Ameriky a od susedných oblastí je od západu navyše oddelené riečnymi tokmi, bolo osídlené od počiatku iba veľmi málo. Z tohto dôvodu tu žilo iba niekoľko tisíc pôvodných obyvateľov.
Najpočetnejším kmeňom boli Guaraníovia, resp. kmene, ktoré boli s týmto početným spoločenstvom etnicky a jazykovo spriaznené, predovšetkým tzv. Charrúovia. Keďže miestni pôvodní obyvatelia boli veľmi vzdialení od vyspelých indiánskych civilizácií, zodpovedal tomu aj ich vývojový stupeň. Všetci miestni indiáni tak boli výhradne na úrovni lovcov a zberačov, ktorí kočovali z miesta na miesto podľa aktuálnej potreby, hlavne sa však zdržiavali pri riekach. Z archeologického hľadiska tak Uruguaj nemá prakticky žiadne indiánske pamiatky.
Až do príchodu Španielov sa život pôvodného obyvateľstva vôbec nezmenil. Po ich príchode si však indiáni rýchlo osvojili schopnosti chovu dobytka, čo výrazne zmenilo ich spôsob života, keďže viaceré spoločenstvá sa tak začali postupne usádzať. V posledných rokoch indiánskej prítomnosti na území súčasného Uruguaja sa ako významná ukázala novo naučená schopnosť jazdy na koňoch, vďaka čomu sa indiáni stali oveľa mobilnejšími, čo im výrazne uľahčilo ich život.
Prvé konflikty s Portugalcami a založenie Montevidea
thumb|upright= 2.2|Montevideo sa v druhej polovici 18. storočia stalo centrom Banda Oriental. V roku 1750 podpísali Španieli a Portugalci tzv. zmluvu o výmene na základe ktorej odovzdali Španieli Portugalcom sedem najvýchodnejšie položených jezuitských misii na toku rieky Paraná výmenou za portugalskú osadu Colonia del Sacramento, ktorú dostalo Španielsko. Jedným z dôvodov tejto výmeny bola snaha oboch štátov o zníženie vplyvu Jezuitov, ktorých osadám sa v oblasti darilo oveľa viac, než osadám španielskych kolonistov. Avšak o nejaký čas došlo k anulovaniu tejto zmluvy a Portugalci sa tak opäť do Colonie vrátili. Po Sedemročnej vojne získali Španieli znova kontrolu nad osadou Colonia del Sacramento, no v bitke ju v roku 1777 zničili. Následne sa s Portugalcami dokázali Španieli dohodnúť aj zmluvne na tom, že Colonia (resp. zvyšky, ktoré zostali po poslednej bitke) už zostane španielska. V polovici 18. storočia však vznikol aj problém s indiánmi, ktorí sa naučili veľmi dobre využívať kone, ktoré sem Španieli pred tým priniesli. Následne indiáni pravidelne útočili na španielske osady, hlavne však na Montevideo, ktoré bolo najväčšie a najbohatšie. Aby sa zabezpečilo rýchle velenie nad miestnym vojskom a riešenie situácie s indiánmi, dostalo Montevideo svojho guvernéra. Ten nemusel čakať na pokyny z Buenos Aires, čo pomohlo k ukončeniu indiánskych útokov. K tomu tiež prispelo vybudovanie masívneho opevnenia okolo Montevidea. Vďaka tomu sa Montevideo stalo postupne najvýznamnejším mestom a prístavom Banda Oriental. Montevideo dokázalo konkurovať dokonca aj Buenos Aires napriek tomu, že bolo rozlohou a počtom obyvateľov menšie.
Dôvody konfliktu
náhľad|vpravo|Guvernér Montevidea [[Francisco Javier de Elío sa v roku 1811 stal miestokráľom a z Montevidea urobil hlavné mesto miestokráľovstva.]] Aj v 18. storočí zostávala Banda Oriental zaostalá a veľmi riedko zaľudnená. Negatívny vplyv malo aj rozhodnutie, ktoré obmedzovalo stavbu nových osád iba na brehy riek a pobrežie. Z tohto dôvodu tu boli stále iba štyri osady vrátane Montevidea a obnovenej Colonie del Sacramento. Avšak práve v polovici 18. storočia sa počet osídlení začal konečne rozširovať, no ani v tomto prípade sa nejednalo o masovú migráciu. Na konci 18. storočia tak žilo na území súčasného Uruguaja stále iba 50 000 ľudí. Stále to však bolo miesto, kam s ukrývali kriminálnici z celého regiónu.
Počiatky dominancie
Po atentáte na prezidenta Floresa bol za nového prezidenta zvolený ďalší zástupca strany Colorado Lorenzo Batlle y Grau. Tento sa ujal úradu 1. marca 1868. Musel však už o dva roky čeliť ďalšiemu ozbrojenému povstaniu. Niektorí členovia Národnej strany sa rozhodli povstať voči vláde strany Colorado a začala tzv. revolúcia kopií (Revolución de las Lanzas). Na čele bielych stál vojak a caudillo Timoteo Aparicio. Išlo mu hlavne o vybojovanie podielu na moci pre jeho Národnú stranu. Jeho armáda však bola iba veľmi slabo a zastaralo vyzbrojená, preto aj revolúcia dostala meno revolúcia kopií. Konflikt trval necelé dva roky. V apríli 1872 podpísali obe strany mierovú zmluvu, čím revolucionári dosiahli svoj cieľ a Národná strana získala aspoň čiastočný podiel na moci v štáte. Konflikt však spôsobil nový rozkol v oboch hlavných stranách. Časť ich členov sa následne spojila a vytvorila novú stranu nazvanú Principistas, ktorá bojovala prakticky proti všetkému, čo predstavovali vtedajší Uruguaj. Vďaka tomu získali pomerne veľkú podporu a zastúpenie v parlamente. Od roku 1872 nemala krajina riadneho prezidenta, až v roku 1873 sa novým prezidentom stal José Eugenio Ellauri, člen strany Colorado, no sympatizant myšlienok Principistas. Jeho snahy boli tým pádom zamerané na reformu všetkých dôležitých zložiek štátu. Na to však nenašiel podporu ani jednej z dvoch hlavných strán a tak bolo jeho úsilie neúspešné. Krajina nemala dostatok peňazí na plány prezidenta. Proti nemu tak začali vo veľkom vystupovať bohatí statkári, ktorí ho s pomocou armády prinútili na začiatku roka 1875 odstúpiť. Novým prezidentom sa stal Pedro Varela. Nový prezident veril, že pokrok sa dá dosiahnuť iba pomocou vzdelania, ktoré však bude poskytovať štát a nie cirkev. V krajine sa postupne začali vytvárať nové školy a knižnice, to malo vplyv aj na rast gramotnosti. Súčasne bol Varela presvedčený, že sa musí vysporiadať s Principistas. Nechal teda pochytať popredných členov tohto hnutia, nalodil ich na loď menom Puig a odoslal do kubánskej Havany. Vyhnancom sa však podarilo vrátiť a pokúsili sa o povstanie, ktoré však bolo rýchlo potlačené. Krajina ale stále nemala dostatok peňazí a tak sa pokúsil prezident vyjednávať s brazílskymi bankami, ktoré následne posilnili svoj vplyv na rozpočet Uruguaja. Tento krok sa však stretol s veľkým odporom. Na jeho čelo sa postavil veliteľ uruguajskej armády Lorenzo Latorre. Latorre vyzval prezidenta k odchodu, ten jeho výzvu pochopil ako hrozbu vojenského prevratu a radšej požiadal o politický azyl na francúzskom veľvyslanectve.
Vojenské vlády
vpravo|náhľad|Generál [[Máximo Santos vládol Uruguaju neoficiálne už od roku 1880.]] Vládu 10. marca 1876 prevzal samotný Lorenzo Latorre, ktorý však vládol bez zvolenia, prakticky ako diktátor. Na rozdiel od iných vodcov, ktorí získali v Latinskej Amerike absolútnu moc, nezačal Latorre so žiadnymi represiami. Za svoj hlavný cieľ si stanovil zníženie kriminality a nastolenie vlády práva. Latorre sa následne rozhodol povoliť parlamentné voľby, ktoré prebehli v roku 1878. Nový parlament s väčšinou strany Colorado následne v roku 1879 zvolil Latorreho za nového prezidenta. Po získaní legitímneho mandátu začal aj Latorre s reformami. Štát začal s podporou poľnohospodárov a obchodníkov. Veľkej podpore sa dostalo predovšetkým britským investorom, ktorí jednak dostali od štátu dlhé daňové prázdniny a jednak mohli bez obmedzení podnikať. Nové reformy však znamenali zvýšenie nezamestnanosti, lebo došlo k modernizácii poľnohospodárskej práce, na ktorú už nebolo potrebných toľko pracovníkov. Súčasne však do Uruguaja smerovalo množstvo nových prisťahovalcov, no Uruguaj ich spolu s novými nezamestnanými z vidieka nedokázal zamestnať. Začali tak vznikať problémy. Keďže prezident chcel obmedziť moc caudillos, modernizoval vládnu armádu, aby jej oddiely miestnych vodcov nedokázali konkurovať. V roku 1880 sa však prezident Latorre rozhodol rezignovať. Dôvod jeho rozhodnutia nie je do súčasnosti presne známy. Latorre následne odišiel neďaleko Buenos Aires, kde sa venoval poľnohospodárstvu a neskôr tam aj dožil svoj život.
José Batlle y Ordóñez a jeho vlády
Na začiatku roka 1911 sa konali nové voľby, kde znova kandidoval José Batlle y Ordóñez. Vo voľbách kandidoval Batlle y Ordóñez s myšlienkou, aby štátu vládol kolektívny orgán, čim by sa zabránilo autoritatívnym vládam, súčasne hlásal odluku cirkvi od štátu, čo bola v danej dobe veľmi radikálna myšlienka. Batlle y Ordóñez vyhral voľby hlavne vďaka podpore chudobných a robotníkov. Následne začal presadzovať nové reformy, ktoré videl v Európe. Mal záujem na tom, aby mohli byť drobným podnikateľom poskytované menšie úvery. Aby tento cieľ presadil, znárodnil dve najväčšie banky v krajine. Tým si proti sebe postavil dve významné skupiny, veľkostatkárov (ktorí sa nechceli o úvery deliť s chudobnejšími podnikateľmi) a bankárov (ktorí nechceli požičiavať malé peniaze chudobným, ale veľké bohatým). V bankovom sektore tak Batlle y Ordóñez nebol veľmi úspešný, keďže sa skoro nič nezmenilo. Významným víťazstvom prezidenta bolo výrazné zníženie cien elektrickej energie, ktoré dosiahol vytvorením štátnej elektrárenskej spoločnosti. Následne začal Batlle y Ordóñez podporovať poľnohospodárov pred statkármi. Negatívne sa však prejavila obchodná nerovnosť so Spojenými štátmi. Tieto síce vyvážali veľké množstvo svojich produktov do Uruguaja, no neboli ochotné prijať žiadne uruguajské výrobky. Prezident tak pristúpil k ochranárskym opatreniam, no tieto iba zhoršili situáciu strednej triedy a chudoby. Batlle y Ordóñez sa snažil presadiť aj pred voľbami sľubovaný model kolektívnej vlády. S tým však nesúhlasila žiadna strana v krajine a vznikla tak veľká opozícia. Prezidentovi sa taktiež stále nepodarilo presadiť reformu pracovného práva. Vznikali tak stávky robotníkov, ktoré sa rozhodol Batlle y Ordóñez nechať potlačiť políciou a armádou (tieto však nestrieľali do demonštrantov). Prezidenta tak kritizovali všetky strany, pričom pre každú bol predstaviteľom iného triedneho nepriateľa. Napriek všetkému však Batlle y Ordóñez počas svojej vlády presadil mnohé reformy, ktoré urobili z Uruguaja moderný štát. Okrem iného sa usiloval o zvýšenie úrovne vzdelania žien a aj keď sa počas jeho vlády nepodarilo uzákoniť osemhodinový pracovný čas, bol to práve on, kto sa o to pričinil najviac. Jeho kritika vychádzala väčšinou z neochoty bohatých vrstiev, cirkvi a členov hlavných politických strán pristúpiť na zmeny z dôvodu obavy o ich majetok a vplyv.
Koniec vlády Batlleho y Ordóñeza a diktát Gabriela Terru
vpravo|náhľad|[[Gabriel Terra po smrti Batlle y Ordóñeza prevzal vládu nad stranou Colorado, následne sa stal diktátorom a zrušil časť reforiem Batlle y Ordóñeza.]] V roku 1915 sa skončilo druhé funkčné obdobie prezidenta Batlleho y Ordóñeza. Novým prezidentom sa stal Feliciano Viera. Po ďalších neúspechoch, kedy Batlle y Ordóñez nedokázal presadiť svoje ústavné reformy, odišiel zo všetkých straníckych funkcii. Aspoň čiastočne však Batlle y Ordóñez svoju reformu presadil. V parlamente pohrozil Národnej strane, že ak nepodporí aspoň čiastočne jeho návrhy, bude kandidovať v prezidentských voľbách. Parlament tak radšej schválil vytvorenie tzv. Národnej administratívnej rady, ktorá síce nevládla štátu, ale rozhodovala o niektorých oblastiach. V roku 1917 bola v referende prijatá nová ústava (v parlamente schválená v roku 1918 a účinná bola od roku 1919). Táto rozšírila volebné právo na všetkých uruguajských mužských občanov starších ako 18 rokov a stanovila odluku cirkvi od štátu. Teda všetko, čo pred tým presadzoval bývalý prezident Batlle y Ordóñez. Nová ústava taktiež pretvorila Východný štát Uruguaj na Uruguajskú východnú republiku (República Oriental del Uruguay). Do prvej svetovej vojny sa Uruguaj nezapojil a zostal neutrálnym štátom. Avšak vďaka vývozu svojich poľnohospodárskych produktov do Európy sa veľmi posilnila ekonomická sila Uruguaja.
Objavenie a prvé osídľovanie Východného brehu
náhľad|vľavo|[[Juan Díaz de Solís a jeho expedícia objavujú Río de la Plata (1515).]] V roku 1512 bol na miesto vrchného kráľovského lodivoda Španielska menovaný Juan Díaz de Solís. V roku 1514 španielsky (vtedy stále formálne aragónsky kráľ) kráľ Ferdinand II. vyslal Solísa preskúmať novoobjavený Tichý oceán. Solís sa plavil pozdĺž východného pobrežia Ameriky až narazil v roku 1515 na veľkú riečnu deltu, ktorú nazval Mar Dulce, teda Sladké more (dnešné Río de la Plata). Na počiatku roka 1516 sa dostal až k dolnému toku rieky Uruguaj. Tu však padol do zajatia členov domorodého kmeňa Charrúov, ktorí jeho a niekoľko jeho vojakov pred zrakmi zvyšných členov expedície (ktorí zostali na lodiach) zabili a následne zjedli. Napriek tragickému koncu výpravy sa v Španielsku šírili chýry o bohatom vládcovi, ktorý sa mal nazývať Argentino, teda kráľ striebra.
Tridsaťtri orientálcov
Argentínčania však mali vlastné záujmy, ktoré spočívali v snahe čo najrýchlejšie opäť pripojiť Banda Oriental k Spojeným provinciám a na začiatku roka 1826 tak vyhlásili Brazílii vojnu. K argentínskym oddielom sa pripojili aj bojovníci z Banda Oriental. Vo vojne boli striedavo úspešné oba štáty, no poslednú bitku vyhralo vojsko Spojených provincii na čele s generálom Riverom. Vojnu tak nakoniec de facto vyhrali Spojené provincie, no Banda Oriental nezískali. Do situácie vstúpili Briti a prinútili obe bojujúce strany podpísať mierovú dohodu podľa britských podmienok. Táto bola podpísaná 27. augusta 1828, kde obe krajiny museli uznať nezávislosť Banda Oriental. Uruguaj sa tak stal síce konečne nezávislým štátom, no na jeho území žilo iba 70 000 ľudí a nemal žiadnu infraštruktúru potrebnú na vedenie štátu.
Koniec civilno-vojenskej vlády
Po skončení vojenskej vlády bolo zahájené vyšetrovanie, ktoré zistilo, že 164 ľudí bolo zavraždených, pričom miesto, kde sa nachádzajú ich pozostatky nie je známe. Napriek tvrdým opatreniam armády, však tieto nikdy nedosiahli úrovne a krutosti z Argentíny alebo Čile. Za celé obdobie hlavných armádnych represii, teda od roku 1973 do roku 1982, bolo zatknutých cca 9 000 ľudí.
Prvé demokratické vlády
vpravo|náhľad|[[Julio María Sanguinetti bol jedným z vodcov, ktorí vyjednávali s armádou o návrate k demokracii a stal sa prvým demokraticky zvoleným prezidentom po skončení civilno-vojenskej vlády.]] 1. marca 1985 sa prezidentom stal Julio María Sanguinetti zo strany Colorado. Ten patril k batllistickej časti strany a už v minulosti zastával viaceré ministerské posty. Počas vojenskej vlády bol prenasledovaný. Sanguinetti patril medzi vedúce osobnosti, ktoré s vojskom vyjednávali prechod krajiny k demokratickému systému. Aby splnil predchádzajúce dohody s odbormi, okamžite povolil ich fungovanie, súčasne zrušil zákaz všetkých politických strán a nechal prepustiť zvyšných politických väzňov. Prezident Sanguinetti presadil aj schválenie zákona, ktorý zaručil armáde a ľavicovým gerilám amnestiu za činy spáchané v období vojenskej vlády. Toto rozhodnutie však bolo veľmi nepopulárne, no podarilo sa ho presadiť. Vďaka amnestii sa aj Tupamaros mohli legalizovať a zmenili sa na politickú stranu. Po vyriešení problémov spojených s vládou chunty bolo potrebné začať riešiť zlú ekonomickú situáciu. Vláda musela pristúpiť k zoštátneniu niektorých bánk, ktorým hrozil úplný krach. Kroky vlády postupne ekonomickú situáciu mierne zlepšili, no táto bola neustále veľmi zaťažená vysokým štátnym dlhom a vysokou infláciou. Ani exportu sa stále veľmi nedarilo a bol stále veľmi nevyrovnaný v porovnaní s dovozom.
Návrat strany Colorado a nástup Tupamaros
Keďže prezident Bordaberry bol veľký antikomunista, videl v stávkach komunistické sprisahanie. Podobne sa situáciu pozeralo aj velenie armády. Generáli verili, že sú povinní zabrániť komunistickej revolúcii, či už by vzišla z volieb alebo by bola presadená gerilami. Velenie armády bolo presvedčené, že je potrebné, aby sa armáda zapojila do politického života v krajine. Ich snahu uľahčili teroristické útoky zo strany Tupamaros z roku 1972. Armáda tak pristúpila na odvetné opatrenia, konkrétne začala s tvrdými represiami, ktoré zahŕňali masové vraždy či mučenia. Vďaka tomu sa armáde podarilo skutočne akcie Tupamaros zastaviť už v roku 1972. Armáda zatkla viac ako 2 000 ľudí, ktorých označila za ľavicových teroristov. Velenie armády bolo presvedčené, že keďže sa práve armáde podarilo za krátky čas vyriešiť problém s Tupamaros, ktorý civilné vlády nedokázali vyriešiť, je to práve armáda, ktorá dokáže vyriešiť aj ostatné problémy Uruguaja.
Objavenie a prvé osídľovanie Východného brehu
Keďže územie Banda Oriental bolo úplne rovinaté a už desaťročia sa tu pásli voľne žijúce a nikomu nepatriace obrovské stáda dobytka, začali sa sem presúvať prví farmári. Avšak guvernéri Guvernérstva Río de la Plata zakázali v záujme ochrany dobytka zakladanie osád vo vnútrozemí, takže prvé osídľovanie sa zameralo iba na brehy hraničných riek a morské pobrežie. Keďže Banda Oriental nebola v Európe vôbec známa, noví obyvatelia sem prichádzali výhradne zo susedných oblastí. Často sa však jednalo o kriminálnikov, ktorí utekali pred autoritou španielskej koloniálnej vlády do málo osídlenej oblasti, aby sa tak vyhli trestu. Banda Oriental sa tak stala pomerne nebezpečným územím, čo tiež obmedzovalo prísun nových kolonistov.
Prvé demokratické vlády
Ďalšie voľby sa konali v roku 1999. Ich výsledky znamenali definitívny koniec dominancie dvoch tradičných strán. Najviac kresiel v oboch komorách parlamentu získala ľavicová Široká koalícia, druhá skončila strana Colorado. Národná strana skončila s výraznou stratou až na treťom mieste. Prezidentské voľby však v dvoch kolách vyhral kandidát strany Colorado Jorge Batlle, syn bývalého prezidenta Luisa Batlle Berresa, ktorý tak patril taktiež do politickej rodiny Batlleovcov. Batlle tesne porazil kandidáta Širokej koalície Tabarého Vázqueza, ktorý sa však dostal do širokého verejného povedomia.
Vojenský prevrat z roku 1973
Začiatok armádnej vlády znamenal začatie reštrikcii v oblastí médií, boli zakázané ľavicové strany a odbory. Ďalšie opatrenia boli vo forme zatýkania každého, o kom sa armáda domnievala, že je ľavicový živel alebo odborár. Už veľmi skoro nabrali represie rozmerov, ktoré nemali v histórii moderného Uruguaja obdobu. Z počiatku boli vojenské represívne opatrenia čiastočne tolerované obyvateľstvom, lebo armáda sľúbila nastolenie poriadku, ktorý krajine dlhé roky chýbal. Už na začiatku prijalo vojsko tzv. národný plán rozvoja, ktorý mal za cieľ liberalizáciu ekonomiky štátu. Teoreticky sa vďaka tomu mali znížiť štátne výdavky a znížiť mzdy. Avšak reálne neboli v ekonomickej oblasti vyprodukované žiadne zmeny. Stále sa rozširoval už tak priveľký štátny sektor, krajina sa stále zadlžovala a exportu sa vôbec nedarilo. Armáda dokonca zakázala privatizáciu. Hospodársky rast bol nakoniec iba krátkodobý. Najväčší nárast zaznamenal počet vojakov a s tým spojené navýšenie armádneho rozpočtu. Pri konci vojenskej vlády sa výrazne navýšila aj inflácia. Armáda postupne začala vydávať pravidelné príspevky, kde ospravedlňovala svoju vládu údajnými novo odhalenými ľavicovými pokusmi o kontrarevolúciu. Prezident Bordaberry sa novým poriadkom rýchlo prispôsobil. Napriek tomu, že bol dlhoročným členom strany Colorado, začal presadzovať novú éru bez tradičných politických strán, kde by tieto boli nahradené novými nezávislými politikmi, ktorí by vládli s pomocou armády. Ani nové predstavy podporujúce armádu prezidenta nezachránili a v roku 1976 ho vo funkcii vystriedal iný člen strany Colorado Alberto Demicheli. Armáda pristúpila k zákonným zmenám, ktoré mali za cieľ zastavenie činnosti politických strán na 15 rokov. Tieto zmeny odmietol prezident Demicheli podpísať a tak ho armáda zosadila a nahradila novým. Toho armáda vybrala v konkurenčnej Národnej strane a stal sa ním Aparicio Méndez. Ten bol ochotný armáde schváliť všetko, čo žiadala a tak podpísal aj faktický zákaz činnosti, ktorý postihoval aj jeho vlastnú stranu. Armáde išlo o to, aby obe hlavné strany zbavila osôb, ktoré považovala za nežiaduce. Nasledovalo tak ďalšie zatýkanie. Represie armády však spôsobili, že Uruguaj stratil podporu veľmocí. Medzinárodné nevládne organizácie označovali počínanie vojenskej chunty veľmi kriticky a Uruguaj označovali za krajinu, ktorá patrí medzi najhoršie v dodržiavaní ľudských práv na svete. Pri konci vojenskej vlády sa ekonomická situácia ešte viac zhoršila. K vysokej inflácii sa pridalo aj veľké zníženie miezd obyvateľstva, čo malo za následok nárast počtu chudobných, ktorí zrazu v niekedy bohatom štáte, tvorili väčšinu obyvateľstva.
Dôvody konfliktu
Aj keď sa v nasledujúcich rokoch podarilo občas naštartovať rozvoj krajiny, bol tento rýchlo zastavený nejakým ozbrojeným konfliktom, ktorých bude v nasledujúcich desaťročiach viacero. Prvé vlády fungovali v podstate iba vďaka pôžičkám, niektorým bankám bolo dovolené tlačiť peniaze, čo ekonomickú situáciu krajiny iba zhoršilo. Veľmi skoro sa tak výrazne zadlžila. Mierne oživenie nastalo na začiatku druhej polovice 19. storočia, keď chov hovädzieho dobytka začal byť nahrádzaný lukratívnejším chovom oviec. To pomohlo aj zmeniť štruktúru obyvateľstva z prostých a často putujúcich chovateľov na trvale usadených farmárov, z ktorých neskôr vznikla stredná trieda. Poslednou vecou, ktorá mala vplyv na formovanie uruguajského štátu bolo prisťahovalectvo, ktoré bolo v prvej polovici 19. storočia významné, pričom až tretina obyvateľstva sa v danej dobe narodila v Európe. Práve európski prisťahovalci priniesli konečne nové myšlienky, keďže Uruguajci totiž do Európy veľmi necestovali a tak často revolučné európske myšlienky museli do krajiny priniesť až imigranti. Noví Uruguajci však zostávali hlavne v mestách, čím vzniklo delenie mesto a vidiek, čo bol taktiež jeden z dôvodov neskorších vnútorných konfliktov.
Koniec civilno-vojenskej vlády
Ekonomická a sociálna situácia v Uruguaji bola na počiatku 80. rokov 20. storočia veľmi zlá. Generáli tak zrušili pozastavenie činnosti politických strán, keďže sa domnievali, že toto opatrenie im prinesie väčšiu ľudovú podporu, no zároveň boli presvedčení, že si dokážu udržať nad stranami kontrolu. Vojsko vymyslelo nový systém, kedy by víťazná strana vo voľbách získala automaticky absolútnu väčšinu, súčasne zriadili orgán na dohľad nad stranami. Armáda vyhlásila referendum, kde však obyvateľstvo jednoznačne tieto návrhy odmietlo. Proti sa postavili aj najväčšie politické strany. Armádni predstavitelia však nechceli vyhrocovať situáciu a pristúpili na zmeny, ktoré mali viesť k prechodu k civilnej demokratickej vláde. V roku 1981 prišla armáda s programom, ktorý stanovil trojročné prechodné obdobie. Hlavným cieľom bolo okrem postupného a pokojného prechodu k demokracii predovšetkým zaistiť beztrestnosť pre vojenských predstaviteľov. Na čelo štátu bol v septembri 1981 menovaný generál Gregorio Álvarez. Bol to prvý člen armády, ktorý počas jej vlády otvorene vládol ako prezident. Jeho vláda však znamenala od začiatku pokračovanie v represiách. Zároveň sa spomalili rokovania so stranami, keďže nový prezident nebol veľkým podporovateľom prechodu k civilnej vláde.
Uruguaj ako súčasť portugalskej Brazílie
Artigas sa tak stiahol na odľahlý vidiek, kde žil aj so zvyškom svojho vojska niekoľko rokov. Morálku jeho vojska narúšali aj sľuby vládcov z Buenos Aires. Na tieto reagovali niektorí jeho dôstojníci, ktorí sa následne pridali na stranu Spojených provincii. K nim patril aj Manuel Oribe. Rozhodujúca bitka sa uskutočnila 22. januára 1820, kedy pri Tacuarembó portugalské oddiely rozdrvili v Artigasovej neprítomnosti posledné zvyšky jeho vojska. Iní federalisti však boli úspešní v boji s Buenos Aires, kedy sa im po víťaznej bitke pri Cepeda na začiatku roka 1820 podarilo obsadiť aj Buenos Aires. Pre Artigasa však toto víťazstvo znamenalo de facto prehru, lebo noví federalistickí vládcovia o pár mesiacov neskôr porazili v bitke pri Cambay aj samotného Artigasa, ktorý radšej odišiel do exilu do Paraguaja, kde v odľahlej oblasti žil medzi miestnymi indiánmi. Tu v roku 1850 zomrel, pričom do Uruguaja sa už nikdy nevrátil napriek tomu, že neskoršie vlády mu ponúkli možnosť návratu.
Koniec vlády Batlleho y Ordóñeza a diktát Gabriela Terru
Vo voľbách v roku 1938 vyhral jeden z armádnych veliteľov generál Alfredo Baldomir. Baldomir bol švagor Terru. Pomaly sa začínala druhá svetová vojna a nový prezident nemal záujem v tejto situácii predlžovať diktatúru. Uruguaju sa počas druhej svetovej vojny darilo, keď sa mu podarilo zvýšiť export. Krajina bola na počiatku neutrálna. Jej neutralita však bola ohrozená incidentom z decembra 1939. Pri Montevideu sa odohrala námorná bitka medzi nemeckým krížnikom Admiral Graf Spee a britskými loďami. Nemecká loď hľadala v Uruguaji ako neutrálnom štáte útočisko, keďže bola poškodená. Pred hrozbou obsadenia Britmi však Nemci svoju loď radšej sami potopili. Následne prerušil Uruguaj diplomatické styky s krajinami Osi, od roku 1943 dokonca začal Uruguaj otvorene spolupracovať so spojencami a v roku 1945 vyhlásil Ose vojnu. Baldomir však po čase zmenil názor na nepredlžovanie diktatúry a podobne ako jeho predchodca, zorganizoval aj on štátny prevrat (1942). Polícia obsadila parlament, ktorý bol následne rozpustený a voľby boli odložené. Policajti vstúpili tiež na pôdu najvyššieho súdu a do domov vodcov opozície, ktorých však nezatkli. V novembri 1942 presadil prezident novú ústavu (účinnosť nadobudla v roku 1943). Vďaka novej ústave bol ukončený aspoň čiastočný podiel na moci pre členov Národnej strany a všetka moc sa sústredila v strane Colorado. Prezident sa následne rozhodol, že už nie je potrebné, aby ďalej vládol a vo voľbách v roku 1942 vyhral Juan José de Amézaga. Amézaga vládol po zvyšok vojny, pričom jeho mandát skončil v roku 1947. Novým prezidentom sa stal 72 ročný Tomás Berreta. Po polroku však tento zomrel a novým prezidentom sa tak stal Luis Batlle Berres, synovec prezidenta Batlle y Ordóñeza, ktorý sa tak stal ďalším prezidentom z politickej dynastie Batlleovcov.
Po prvej svetovej vojne vystriedali Britániu v úlohe dominantnej mocnosti v regióne Spojené štáty. Do krajiny začala prichádzať nová prisťahovalecká vlna, veľkú časť z nej netvorili už iba Taliani, ale aj ľudia zo strednej a východnej Európy. V roku 1919 vyhral voľby Baltasar Brum a stal sa vo svojich 36. rokoch prezidentom. Brum bol výrazne proamerický, počas jeho vlády bola krajina ekonomicky stabilná. Napriek tomu čelil silnej opozícii aj vo vnútri vlastne strany Colorado. Hlavnou postavou opozičnej Národnej strany bol Luis Alberto de Herrera, ktorý voči prezidentovi vystupoval najviac. V roku 1923 sa prezidentom stal José Serrato. Počas jeho vlády bola konečne dostavaná budova parlamentu. Ďalšie voľby vyhral v roku 1927 Juan Campisteguy. V roku 1929 zomrel bývalý prezident José Batlle y Ordóñez, ktorý bol až do smrti politicky aktívny a snažil sa zasahovať do záležitostí strany Colorado a Uruguaja. Je otázne, nakoľko boli prezidenti, ktorí vládli po jeho odchode z funkcie samostatní a nakoľko ich ovládal Batlle y Ordóñez. Obdobie od začiatku 20. storočia až do smrti Batlle y Ordóñeza sa v súčasnosti hodnotí veľmi kladne, časť historikov túto éru označuje ako zlatú. Krajina sa počas tohto obdobia úplne zmenila a stala sa bohatou a úspešnou.
Smrť Batlle y Ordóñeza napriek tomu, že oficiálne už nejaký čas nemal žiadnu oficiálnu funkciu znamenala problém pre stranu Colorado, keďže reálne strane aj tak vládol Batlle y Ordóñez. V roku 1930 sa konali voľby, v ktorých zvíťazil Gabriel Terra, tento sa následne v marci 1931 stal prezidentom Uruguaja. Terra bol konzervatívec a podporovateľ obchodníkov a veľkostatkárov, súčasne nebol podporovateľom Batlle y Ordóñeza a ústava z roku 1918 nebola podľa neho vôbec dobrá, lebo ju považoval za veľmi ľavicovú. Nedokázal však presadiť svoju snahu o ústavné zmeny. Spojil sa tak s Národnou stranou a využil podporu polície, keď nechal v marci 1933 rozpustiť parlament, čím vykonal štátny prevrat v podstate sám proti sebe. Nasledovalo vyhlásenie neplatnosti ústavy z roku 1918 a súčasne sa začali represie voči radikálnejšej ľavici a komunistom. Okamžite sa začalo pracovať na novej ústave, ktorá bola schválená v roku 1934 v referende a hneď aj nadobudla účinnosť. V následnom období vládol Terra de facto ako diktátor, súčasne však nový parlament predĺžil jeho mandát do roku 1938. Jednou z hlavných zmien bolo zrušenie kolektívneho vládneho orgánu, ktorý presadzoval Batlle y Ordóñez. Vplyv na udalosti z roku 1933 mali rozhodne aj svetové ekonomické problémy po páde burzy na Wall Street. Uruguaj bol veľmi závislý na exporte poľnohospodárskych produktov a po tom, čo export začal mať veľké problémy, nastali problémy aj pre samotný Uruguaj. Nasledovali problémy priemyslu, ktorý zrazu nemal dostatok paliva pre svoje fungovanie. To malo vplyv na pád hodnoty národnej meny Uruguaja (peso). Keďže sa logicky zvýšila nezamestnanosť, vláda začala obmedzovať prisťahovalectvo. Vláda začala hľadať nové trhy pre svoje výrobky, súčasne sa snažila o diverzifikáciu exportu. Za nový trh boli vybrané Spojené štáty, ktoré mali nahradiť Európu, no predovšetkým Spojené kráľovstvo. Svoju vládu skončil Terra skutočne v roku 1938, teda v čase, ktorý mu stanovil parlament. Nebolo to však celkom z dôvodu, že by chcel Terra rešpektovať rozhodnutie parlamentu, no z dôvodu krízy, z ktorej Uruguaj nedokázal vyťažiť, stratil Terra väčšinu podporovateľov. Rozhodol sa preto neuchádzať sa o ďalší mandát.
Dôvody konfliktu
Za počiatky myšlienok na autonómiu alebo samostatnosť Uruguaja sa považuje začiatok 19. storočia. V roku 1806 začali do oblasti Río de la Plata prenikať Briti. Podarilo sa im dokonca obsadiť samotné Buenos Aires. Z tadiaľto ich však za krátky čas vytlačili miestne milície a tak britské vojsko ustúpilo na druhý breh Río de la Plata do Banda Oriental, kde sa vylodilo v zátoke Buceo. Následne pri osade Cardal britské vojsko o sile 5 000 mužov strelo so slabším španielskym a bez problémov vyhralo (20. januára 1807). Už 3. februára 1807 sa britskému vojsku (ktoré bolo ešte početnejšie než pred tým) podarilo obsadiť Montevideo. Ani tu však nevydržali dlho a už na jeseň 1807 po ďalších porážkach opustili celú oblasť Río de la Plata. Briti však za viac ako pol roka, čo ovládali Montevideo a časť Banda Oriental, dokázali výrazne ovplyvniť miestne obyvateľstvo. Hlavne v otázke obchodu sa britské myšlienky miestnym obyvateľom naozaj pozdávali (keďže stále platili veľké reštrikcie Španielska, ktoré veľmi obmedzovalo obchod v kolóniách).
Vláda Národnej strany (1959-1967)
V roku 1962 sa konali nové voľby, aj tieto síce vyhrala Národná strana, no už iba tesne. Novými prezidentmi v rámci vládnej rady sa stali postupne Daniel Fernández Crespo, Luis Giannattasio, Washington Beltrán a Alberto Héber Usher. Úplne noví prezidenti znamenali odklon Národnej strany od dovtedajšej politiky. Noví prezidenti patrili k umiernenému krídlu strany, ktorá presadzovala reformy, no miernejšou formou. Ani druhej vláde bielych sa nedarilo riešiť problémy štátu. Štátny rozpočet bol stále v mínusových číslach, krajina sa tak stále viac zadlžovala. Situácii nepomáhali ani miestne banky, ktoré neboli veľmi ochotné poskytovať rozumné úvery menším podnikateľom, namiesto toho sa snažili o rôzne špekulatívne investície. Tieto investície sa ukázali ako rizikové, nakoľko spôsobili veľkú uruguajskú bankovú krízu v roku 1965. Niektoré z najväčších bánk sa dostali do takej situácie, že neboli schopné plniť svoje záväzky. Na to štát reagoval vyhlásením nútenej správy nad viacerými súkromnými bankami. K tomu sa pridali odhalenia, ktoré naznačovali, že banky svoje špekulatívne správanie zaisťovali úplatkami politikom vo vedení krajiny. Aby nedošlo k dominovému efektu, pristúpila vláda k zatvoreniu všetkých bánk na dobu troch týždňov. Nasledovalo vyšetrovanie a desiatky obvinených osôb.
Dôvody konfliktu
Úspech miestneho vojska, ktoré podobne ako v prípade Buenos Aires, dokázalo poraziť bez pomoci Španielska Britov, zvýšilo sebavedomie mnohým miestnym obyvateľom. Tí začali vo väčšej miere, podobne ako na juhu v Buenos Aires, presadzovať myšlienky autonómie. Miestni obyvatelia si uvedomovali, že územie Banda Oriental je vďaka svojej polohe strategicky veľmi dôležité a to nie len vojensky, ale i obchodne, keďže prístav Montevideo mal veľmi výhodnú polohu. Vďaka tomu sa tu stretávali záujmy Španielska, Miestokráľovstva Río de la Plata (resp. budúcich bojovníkov za nezávislosť z Buenos Aires), Portugalska (neskôr samostatnej Brazílie) a Britského impéria. Zrejme najdôležitejšou príčinou rastu podpory autonomistických myšlienok bol záujem na skutočne voľnom obchode bez španielskych obmedzení. V roku 1808 donútil francúzsky vládca Napoleon Bonaparte španielskeho kráľa Karla IV. abdikovať a jeho dediča Ferdinanda nechal uväzniť. Na španielsky trón Napoleon dosadil svojho brata Jozefa. Tým začala španielska vojna za nezávislosť. Tým sa Španielsko dostalo do vojny, čo spustilo obdobie bezvládia, ktoré vyplnili vlády chúnt, resp. regentskej vlády, čo zapríčinilo debaty o tom, kto má v prípade neprítomnosti kráľa právo vládnuť a ktorému územiu. Dovtedajší miestokráľ La Platy Santiago de Liniers čelil obvineniam zo sympatii k Napoleonovi. Guvernér Montevidea Francisco Javier de Elío žiadal, aby miestokráľ odstúpil. Liniers tak Elía odvolal z funkcie a vymenoval miesto neho nového guvernéra. Na to negatívne reagovali obyvatelia Montevidea, ktorí zvolali zasadanie mestskej rady (cabildo abierto), ktoré schválilo vytvorenie vlastnej chunty (vlády). Nebola to však chunta bojujúca za nezávislosť, ale naopak za zachovanie španielskej vlády. To dokázala nová chunta tým, že okamžite prisahala vernosť chunte v Seville, čo bola dočasná protinapoleonovská vláda v Španielsku. Následne boli z Montevidea vyhnaní všetci zástancovia myšlienok autonómie a nezávislosti. Liniers musel aj tak následne odstúpiť a po čase ho nahradil nový miestokráľ Baltasar Hidalgo de Cisneros, ktorý prišiel zo Španielska.
Občianska vojna
Oribe bol na rozdiel od Riveru skôr mestský typ človeka a za hlavnú úlohu si dal sám presadiť vládu ústavy a zákona. Predovšetkým sa mu nepáčilo rozdelenie moci, kedy Rivera vládol stále vidieku napriek tomu, že na to nemal ústavné oprávnenie. V januári 1836 tak Oribe zrušil Riverovi funkciu vládcu vidieka. Riverovi sa tento krok nepáčil a začal organizovať ozbrojený odpor. Bol však 19. septembra 1836 porazený v bitke pri Carpintería spojenými silami Oribeho a Lavalleju. Táto bitka však znamenala zrod dvoch významných politických strán, ktoré ovplyvňovali dianie v Uruguaji v jeho ďalšej existencii. Oribe založil Národnú stranu (Partido Nacional), zvanú tiež Biela strana (Partido Blanco). Rivera založil Stranu Colorado (Partido Colorado), teda Červenú stranu, aby sa farebne odlíšil od Oribeho bielej. Tieto strany však nemali vyhranenú ideológiu a skôr iba zastupovali záujmy svojich členov a sponzorov.
Vojenský prevrat z roku 1973
vpravo|náhľad|Prezident [[Juan María Bordaberry umožnil v roku 1973 armáde dostať sa k moci.]] Armáda svoje snahy o prevzatie moci veľmi netajila a spoločnosť, vrátane politikov očakávala, kedy sa tak stane. Prvé náznaky problémov sa objavili vo februári 1973. Pozemné vojsko a letectvo odmietlo menovanie generála Antinia Francesa na post ministra obrany. Prezident Bordaberry hľadal podporu naprieč politickým spektrom a dokonca aj u verejnosti. Nikto ho však nepodporil, jednak pre jeho politiku a jednak zo strachu pred armádou. Aby Bordaberry zachránil svoju pozíciu, uzavrel s armádou dohodu Boiso Lanza (Pacto de Boiso Lanza), ktorá dostala pomenovanie podľa mena leteckej základe Kapitána Juana Manuela Boiso Lanzu, kde došlo k jej podpisu. Podľa znenia danej zmluvy došlo k vytvoreniu tzv. výboru pre národnú bezpečnosť (Consejo de Seguridad Nacional, v skratke COSENA). Tento výbor tvorili členovia generálneho štábu. Zmierený prezident následne verejne oznámil, že od danej chvíle sa budú ozbrojené sily podieľať na riadení štátu a starať sa o verejný poriadok. Proti týmto zmenám nikto neprotestoval. Uruguajci si jednak uvedomovali, čo sa dialo v prípade protestov v susedných štátoch, kde moc prebrala armáda a jednak dúfali, že armáda dokážte vyriešiť nahromadené problémy. Preto sa rozhodli neprotestovať. Ani uzavretie tejto dohody však neznamenalo zrušenie parlamentu a štát de iure fungoval naďalej rovnako. Ku skutočnému prevratu prišlo 27. júna 1973. Prezident Bordaberry rozpustil parlament a vytvoril tzv. radu štátu (Consejo de Estado). Tu formálne zasadali spoločne ľudia menovaní prezidentom, ale i predstavitelia armády. Armáda následne demonštratívne obsadila prázdny parlament, aby dala najavo začiatok svojej vlády. Súčasne časť poslancov oboch komôr požiadala v Buenos Aires o azyl.
Vojenské vlády
Novým prezidentom sa v marci 1880 stal Francisco Antonino Vidal. Toho však už vo februári 1882 nahradil Máximo Santos, vojenský generál a minister vojny za vlády prezidenta Vidala, ktorý de facto vládol už počas vlády samotného Vidala. Aby Santos upevnil svoju moc, získal podporu strany Colorado. Keďže sám velil armáde, ktorej podporu aj mal, dosiahol tak politickú a spoločenskú stabilitu v celom štáte. Práve toto obdobie je považované za začiatok získania vplyvu armády v strane Colorado, cez ktorú aj v ďalších obdobiach uruguajské vojsko zasahovalo do politických záležitostí. Vláda sa musela armáde zavďačiť a presunula významnú časť štátneho rozpočtu do ministerstva vojny, aby došlo k uspokojeniu armádneho velenia. Santos však bol úplne iným typom politika, než Latorre. Santos obmedzil slobodu tlače, začal na štátne pozície dosádzať svojich priateľov a podporovateľov, zároveň sa veľmi rozšírila korupcia. Jeho politika však bola veľmi nepopulárna a aby zamedzil rozšíreniu odporu voči svojej osobe, rozhodol sa na konci mandátu v roku 1886 skutočne vzdať moci, no na pozíciu prezidenta dosadil znova svojho predchodcu Francisca Antonina Vidala, ktorého však úplne ovládal. Odpor voči Santosovi bol však taký silný, že obe najsilnejšie politické strany sa voči nemu spojili, čím začala tzv. revolúcia Quebracho (marec 1886). O zamýšľanej revolúcii sa však Santos dozvedel a v niekoľkých ozbrojených stretoch nespokojencov porazil. Vládne vojsko viedol generál Máximo Tajes. V máji 1886 sa Santos stal znova prezidentom. Ani porážka revolúcie však nezastavila opozíciu a v auguste 1886 čelil Santos pokusu o atentát. Santos postupne stratil úplne podporu a v novembri 1886 rezignoval.
Návrat civilných vlád
vpravo|náhľad|[[Juan Lindolfo Cuestas sa stal prezidentom v roku 1897 po atentáte na prezidenta Bordu.]] V roku 1890 sa uskutočnili nové voľby, v ktorých vyhral zástupca strany Colorado Julio Herrera y Obes. Hneď na začiatku vlády ohlásil nový prezident, že poskytne podiel na vláde aj politickým konkurentom a tak sa do vlády dostali aj zástupcovia Národnej strany. Paradoxne však podiel na moci pre Národnú stranu znamenal ešte menšie zastúpenie, aké mala pred tým, čo časť bielej strany odmietala. Proti prezidentovi sa však postavila aj časť členov jeho vlastnej strany Colorado, ktorú viedol José Batlle y Ordóñez. Táto skupina požadovala rozšírenie volebného práva a koniec manipulovaniu volieb. Samotný prezident však bol presvedčený, že za súčasnej situácie nie je možné umožniť voliť úplne všetkým. So zlepšujúcou sa ekonomickou situáciou v susednej Argentíne sa začalo výraznejšie investovať aj v Uruguaji. Vláda zlepšenú situáciu využila na získanie nových pôžičiek, čo znamenalo začiatok ekonomických problémov. V júli 1890 vyhlásila dokonca národná banka bankrot, čo spôsobilo, že nikto nemal záujem o obchodovanie v uruguajskej mene. Poľnohospodári si zrazu nemohli požičiavať peniaze, nasledovali krachy niekoľkých súkromných bánk a bankrot burzy v Montevideu. Vláda nedokázala tieto problémy vôbec riešiť, keď navyše prezident verejne podporil špekulantov zaoberajúcich sa predajmi pozemkov, stratil aj poslednú podporu.
Koniec vlády strany Colorado
vpravo|náhľad|Prezident [[Luis Batlle Berres bol najvýznamnejším predstaviteľom strany Colorado po druhej svetovej vojne.]] S príchodom ďalšieho Batlleho sa vrátil aj príklon strany Colorado k Batllerizmu, teda politickej filozofii presadzovanej bývalým prezidentom Batlle y Ordóñezom. Napriek skôr ľavicovej orientácii tohto politického smeru sa Uruguaj stal pevným spojencom Spojených štátov v oblasti. Po vojne získal Uruguaj konečne kontrolu nad železničnou sieťou, ktorá do tej doby patrila Britom. Výmenou za železnice odpustil Uruguaj Británii veľký dlh, ktorý voči nemu mala. Získaná železničná sieť však bola zastaralá, takže výmena štátneho dlhu za železnice sa ukázala ako pomerne nevýhodná. Po vojne sa Uruguaj chcel zamerať na rozvoj priemyslu, ktorý bol stále veľmi zanedbávaný a oproti poľnohospodárstvu mal nízku štátnu podporu. Príklon k priemyslu však automaticky znamenal odklon od podpory chovu dobytka a teda úpadok tohto sektora, pričom však tento sektor tvoril hlavnú časť exportu štátu. So zvyšovaním konkurencie chovateľov dobytka a poľnohospodárov z USA, Európy a Austrálie však začal mať Uruguaj problémy.