cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Are You Experienced
Are You Experienced je debutový album rockovej skupiny The Jimi Hendrix Experience. Album bol vydaný v roku 1967 ako prvé LP nového vydavateľstva Track Records. Je zvýraznený Hendrixovými základmi R&B, psychedéliou a hrou na elektrickú gitaru s využitím spätnej väzby, čo z Hendrixa a jeho skupiny vytvorilo nové medzinárodné hviezdy. V roku 2003 časopis Rolling Stone zaradil tento album na 15. miesto jeho zoznamu 500 najlepších albumov všetkých čias.
História
Po tom čo Chas Chandler zobral Jimiho Hendrixa pod svoje krídla, odišli v septembri 1966 do Anglicka kde založili skupinu The Jimi Hendrix Experience. Skupina podpísala kontrakt s novým hudobným vydavateľstvom Track Records (vytvoreným manažérmi The Who Chrisom Stampom a Kitom Lambertom). Ale ich debutový singel sa objavil pod vydavateľstvom Polydor Records, pretože Track Records ešte nebolo funkčné. Táto skupina vydala tri single (všetky v Top 10) produkované Chasom Chandlerom: „Hey Joe“/„Stone Free“ (december 1966), „Purple Haze“/„51st Anniversary“ (marec 1967, prvé vydanie vydavateľstva Track Records) a „The Wind Cries Mary“/„Highway Chile“ (máj 1967). Album vydaný toho mája v Anglicku, ale bez tých troch singlov (čo bolo v UK vtedy zvykom) sa rýchlo stal senzáciou v celej Európe (okrem východného bloku) umiestňujúc sa na 2. priečke, hneď za albumom Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band skupiny The Beatles.
Zoznam skladieb
Všetky skladby napísal Jimi Hendrix, okrem uvedených výnimiek.
Chrám svätého Michala archanjela (Inovce)
náhľad|[[Ikonostas chrámu]]
Chrám svätého Michala archanjela je drevená gréckokatolícka cerkev v obci Inovce v najvýchodnejšej časti Slovenska v okrese Sobrance. Stojí pod masívom Popriečného vo Vihorlatských vrchoch od roku 1836 a je zasvätená svätému Michalovi archanjelovi. Je to jedna z najmenších drevených cerkví na Slovensku.
Chrám bol v roku 1968 vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku Slovenskej republiky spolu s ďalšími 26 kostolmi ako súbor Východoslovenské drevené kostoly.
Opis
Cerkva bola postavená v prvej tretine 19. storočia (niekedy sa uvádza rok 1836) a svojimi rozmermi postačovala potrebám málo ľudnatej obce. Súčasťou areálu je drevená zvonica s jednoduchou, v hornej časti otvorenou stĺpikovou konštrukciou, na svahu za cerkvou leží cintorín a celý areál dotvárajú mohutné lipy.
Z hľadiska pôdorysu je to trojpriestorový zrubový objekt na nízkej podmurovke s hrotito ukončenou svätyňou. Loď je postavená na štvorcovom pôdoryse, podobne aj babinec, nad ktorým sa vypína západná veža situovaná do prečnievajúcej strechy a podchytená drevenými krakorcami. Zrub je prekrytý veľkou valbovou strechou, ktorá zostupuje tak nízko, že okienka na južnej strane museli byť vsadené do hlbokej niky. Na kovovej konštrukcii nad svätyňou bola osadená menšia strešná vežička. Obe veže sú zakončené cibuľovitými baňami s trojramennými kovanými krížmi. Hlavný vstup vedie cez babinec do chrámovej lode, ktorú presvetľuje dvojica okienok. Interiér svätyne presvetľujú tiež dve okienka (na južnej a severovýchodnej stene).
Z dôvodu malej výšky i šírky východnej steny lode, nebolo možné osadiť ikonostas s plným ikonografickým programom, ktorý je vďaka tomu neúplný a asymetrický. Vyrezávaná konštrukcia ikonostasu s bielo-zlatými cárskymi dverami s medailónmi Zvestovania a štyroch evanjelistov pochádza z obdobia vzniku celého chrámu a vyznačuje sa netradičným riešením rezbárskej dekorácie jeho stĺpikov, ako aj rámov hlavných ikon. Všetky ikony sú poznačené vplyvom západnej maľby, podobný charakter má aj prestol vo svätyni s ikonou Piety a výjav Ukrižovania na stole žertveníka.
Pri obnove cerkvi v 90. rokoch minulého storočia došlo k výmene narušených trámov zrubu a šindľa valbovej strechy.
Galéria
Kliknite na obrázok pre jeho zväčšenie.
NGC 6947
NGC 6947 je galaxia v súhvezdí Mikroskop, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 28. septembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
Csernely
Csernely je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Ózdskom okrese.
Má rozlohu 2062 ha a žije tu 837 obyvateľov (2007).
NGC 6948
NGC 6948 je galaxia v súhvezdí Indián, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 24. júla 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,9.
NGC 1814
NGC 1814 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. novembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9.
Belianska jaskyňa
Belianska jaskyňa (staršie: Belanská jaskyňa ) je najväčšia a jediná sprístupnená vysokohorská kvapľová jaskyňa v Tatranskom národnom parku.
Nachádza sa neďaleko obce Tatranská Kotlina, v najvýchodnejšej časti Belianských Tatier, vo vysokohorskom krasovom teréne. Vchod do jaskyne leží na severnom svahu Kobylieho vrchu, vo výške, čo je asi nad hladinou riečky Biela. Jaskyňa bola známa zlatokopom už roku 1826, o čom svedčia uhľom písané mená a dátumy na jej stenách. Ich objav však ostal utajený. Až v roku 1881 vnikli do jaskyne jej prví známi objavitelia Július Husz a Johan Britz. Na ďalších objavoch sa podieľali aj B. Kaltstein a I. Verbovský.
Z celkovej známej dĺžky je verejnosti sprístupnených, s výškovým rozdielom. Je zaujímavé, že okolo roku 1934 sa v jaskyni robili pokusy so zaľadnením spodných častí, čím by vzrástla atraktivita jaskyne. Tieto pokusy boli aj pomerne úspešné, veľmi sa však pritom poškodila kvapľová výzdoba a praskali vápencové steny jaskyne, preto sa neskôr s pokusmi prestalo.
Hladké Životice
Hladké Životice je obec v Česku v okrese Nový Jičín v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 970 obyvateľov, z toho 483 mužov a 487 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,8 roka (muži 37,6 roka, ženy 39,9 roka).
Belianska jaskyňa
Pri vzniku Belianskej jaskyne, ktorej vývoj prebiehal od vrchného pliocénu až do konca pleistocénu, pôsobila erozívna a korozívna činnosť ľadovcových a atmosférických vôd v miestach vrstvových škár a tektonických línií.
Jaskyňa sa tiahne v smere S-J a vytvára tri morfologické časti – vstupné, výstupné a zostupné. Vstupné horizontálne časti, v ktorých sa nachádzajú komínové priestory pospájané umelými tunelmi, nemajú kvapľové útvary a javia stopy rútenia. Výstupné časti, ktoré sa začínajú Rázcestím, po od vchodu prudko stúpajú do výšky. Tieto priestory zahrňujú priestranné, rúcaním zväčšené dutiny, založené na vrstvových plochách. Z kvapľových útvarov tu vznikli nástenné vodopády (Vysoký dóm, Zbojnícka komora, Dóm SNP) a pagodovité stalagmity (Palmová sieň). Zvláštny je naklonený, vysoký a  široký stalagmit v Zrútenom dóme, ktorý má podobu šikmej veže v Pise. Na plochšom hlinitom dne sa vytvorili menšie jazierka (Palmová sieň, Zlaté jazierko v Zbojníckej komore). Zostupné priestory prudko klesajú temer paralelne s výstupnými časťami najprv smerom na SZ, potom na SV.
Dómovité priestory, zväčšené oddrobovaním, sú vyzdobené kvapľovými vodopádmi (Vodopádový dóm, Hudobná sieň, Hlboký dóm). V Galérii je pozoruhodný stalagmit Biela pagoda, v Bielom dóme je zaujímavý Biely stĺp. Kvapľové útvary sú miestami odumreté, na iných miestach však lesklé, živené presakujúcimi atmosférickými vodami.
V Belianskej jaskyni sa vyskytujú tri druhy netopierov: netopier obyčajný (Myotis myotis), netopier fúzatý (Myotis myscinus) a netopier Blythov (Myotis blythii). Žije tu aj plch obyčajný (Glis glis) a v jazierkach bezpancierovec slepý (Bathynella chappuisi) a druhy z radu chvostoskokov (Colembolla). Na zhnitom dreve boli zistené plesne (Mucor mucedo, Penicilium glaucum). Teplota vzduchu v jaskyni sa kolíše medzi 55,8 °C, vlhkosť medzi 9397 %.
Alejandro Valverde
Alejandro Valverde celým menom Alejandro Valverde Belmonte (* 25. apríl 1980, Murcia, Španielsko) je španielsky profesionálny cyklista. V súčasnosti preteká za tím Movistar Team. Meria 178 cm a váži 61 kg. Jeho najväčšie víťazstvá v roku 2009, keď vyhral Vuelta a España, Liège–Bastogne–Liège v roku 2006,2008 a v roku 2006 rebríček UCI ProTour. V roku 2018, vo veku 38 rokov, sa v Insbrucku (Rakúsko) stal majstrom sveta v kategórii Ellite.
Umiestnenie na pretekoch Grand Tour
N = Nedokončil
Guer
Guer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Recey-sur-Ource (kantón)
Recey-sur-Ource je francúzsky kantón v departemente Côte-d’Or v regióne Burgundsko. Tvorí ho 17 obcí.
Saint-Jean-de-Losne (kantón)
Saint-Jean-de-Losne je francúzsky kantón v departemente Côte-d’Or v regióne Burgundsko. Tvorí ho 17 obcí.
NGC 6949
NGC 6949 je galaxia v súhvezdí Cefeus, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 20. septembra 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
Albignac
Albignac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Cesta I. triedy 62 (Slovensko)
Cesta I. triedy 62 (I/62) je cesta I. triedy na Slovensku vedúca zo Senca do Šoporne v okrese Galanta. Jej celková dĺžka je 37 km. Cez I/62 neprechádza žiadna európska cesta.
História
Cesta pôvodne končila v Seredi križovatkou s cestou I. triedy I/51. Po výstavbe južného obchvatu Serede (vtedy cesta I/51, dnes súčasť R1) bol pôvodný úsek cesty I/51 zo Serede po križovatku Šintava pričlenený k ceste I/62.
Táborový potok
Táborový potok je potok v dolnom Šariši, na území okresu Sabinov. Je to pravostranný prítok Ľutinky, meria 3,3 km a je tokom VII. rádu.
Cesta I. triedy 62 (Slovensko)
Priebeh
I/62 sa začína v Bratislavskom kraji v Senci na križovatke s I/61, následne sa križuje s II/503, opúšťa Senec, križuje sa s III/1042, III/1064, III/1049, III/1052 a prechádza do Trnavského kraja.
Tu prechádza I/62 cez okres Galanta, kde sa križuje s III/1335, II/510, III/1333, III/1334, III/1337, I/75 pri Sládkovičove, pokračuje križovatkami s III/1333, III/1341, III/1338, s I/51 pri Seredi, mimoúrovňovo s R1 na výjazde Sereď - juh, pokračuje do Serede, kde sa križuje s III/1331, II/507, III/1320, v Šintave s II/507, a pri Šoporni sa končí na križovatke s I/51 a II/573.
Rosettská doska
thumb|Perokresba Rosettskej dosky thumb|Rosettská doska v Britskom múzeu Rosettská doska (iné názvy: doska z Rosetty, Rosettská platňa , Rosettská tabuľa , Rosettská stéla , Rosettský kameň , kameň z Rosetty , rosettská bilingva ; vyslov vždy [rozet...];  - doslova: kameň z Rosetty) je čierna trojjazyčná kamenná tabuľa staroegyptskej stély, vytvorená roku 196 pred Kr. Vďaka nej bolo možné urobiť významný posun v chápaní egyptského hieroglyfického písma. Obsahuje dovedna 166 rozličných znakov. Názov nesie podľa miesta nálezu – mesta Rosetty pri ústí západného ramena rieky Níl do Stredozemného mora.
Táborový potok
Pramení v Čergove v lokalite Pastierska pod Hanigovským hradom, v nadmorskej výške približne 695 m n. m. Od prameňa tečie severojužným smerom, vstupuje do Spišsko-šarišského medzihoria, do podcelku Ľubotínska pahorkatina a sprava priberá krátky prítok z lokality Pod Vysokou horou. Následne sa stáča juhovýchodným smerom, z pravej strany priberá prítok z lokality Michalka a južne od obce Ľutina sa v nadmorskej výške cca 419 m n. m. vlieva do Ľutinky.
Rosettská doska
Charakteristika
Text je dekrét Ptolemaia V. Epifana, obsahujúci odvolanie rôznych daní a príkazy k spôsobu vykonávania panovníkovho kultu. Veda okrem tejto stély pozná ešte dve podobné dvojjazyčné egyptsko-grécke, ktoré sú staršie. Ide o dekrét Ptolemaia III. Euergeta z Kanopu z roku 239 pred Kr. a dekrét Ptolemaia IV. Filopatóra z Mennoferu približne z roku 218 pred Kr.
Rosettská doska je dnes vysoká, široká a hrubá. Váži okolo. Na bokoch a na zadnej strane je nedokončená. Pôvodne sa predpokladalo, že je vyhotovená zo žuly alebo čadiča, dnes sa materiál uvádza ako granodiorit s tmavou sivo-ružovou farbou. Od roku 1802 je vystavená v Britskom múzeu.
Objavenie
V rámci príprav Napoleonovej expedície do Egypta roku 1798 Francúzi založili Institut de l’Égypte v Káhire, čo pritiahlo 167 archeológov a ďalších vedcov do Egypta. Francúzsky ženijný inžinier kapitán Pierre-François Bouchard objavil kameň niekedy v polovici júla roku 1799 (nevie sa presne kedy, 15. alebo 19.) počas opevňovacích prác pri pevnosti St. Julian, ktorým velil, blízko egyptského prístavného mesta Ar-Rašíd v západnej časti delty. Napoleonovi vojaci boli týmto nečakaným nálezom tak zaskočení, že sa podľa svedka „zastavili a zložili zbrane“. Napoleon sa roku 1799 vrátil do Francúzska a zanechal vedcov s časťou francúzskej armády v Egypte. Francúzski vojaci zadržiavali útoky britskej a osmanskej armády, až kým sa v marci 1801 Briti nevylodili v Abukírskej zátoke. Vtedy francúzska expedícia pod velením Jacquesa-Françoisa de Menou odviezla kameň z Káhiry do Alexandrie. Francúzske jednotky sa v Káhire vzdali 22. júla a v Alexandrii 30. augusta toho istého roku.
Po kapitulácii sa rozpútala polemika o osude francúzskych nálezov v Egypte. De Menou ich odmietol odovzdať s odôvodnením, že patria inštitútu. Britský generál John Hely-Hutchinson odmietol opustiť mesto kým de Menou nálezy neodovzdá. Britskí vedci Edward Daniel Clarke a William Richard Hamilton, ktorí medzitým prišli do Egypta, súhlasili, že prezrú zbierku v Alexandrii. Pri tej príležitosti našli množstvo artefaktov, ktoré Francúzi zatajili Britom. Keď Hutchinson vyhlásil všetok vedecký materiál vlastníctvom Britskej koruny, francúzsky učenec Étienne Geoffroy Saint-Hilaire odkázal Clarkovi a Hamiltonovi, že radšej spália všetky svoje objavy, narážajúc na legendárny požiar Alexandrijskej knižnice, ako by ich mali odovzdať Angličanom. Hutchinson nakoniec súhlasil, že veci ako biologické vzorky by sa mohli brať ako súkromný majetok francúzskych vedcov. De Menou považoval Rosettskú dosku za svoj súkromný majetok a ukryl ju.
Ako sa presne tabuľa dostala do britských rúk ostáva tajomstvom. Plukovník Tomkyns Hilgrove Turner, ktorý ju prevážal do Spojeného kráľovstva, neskôr vyhlásil, že ju sám odňal de Menouovi a odviezol na delovej lafete. Clarke vo svojich pamätiach tvrdil, že nemenovaný francúzsky vedec s dôstojníkom bez násilia odovzdali kameň jemu a jeho spoločníkom v jednej z káhirských postranných uličiek. Francúzski vedci tak odišli z Egypta iba s jej odtlačkami a sadrovými odliatkami. Turner dopravil tabuľu do Spojeného kráľovstva na palube zajatej francúzskej fregaty Egyptienne vo februári 1802. 11. marca bola Rosettská doska predstavená v Londýnskej spoločnosti starožitníkov Stephenom Westonom, ktorý hral významnú úlohu v prvých fázach jej výskumu. Neskôr bola premiestnená do Britského múzea kde sa nachádza dodnes.
Výskum
thumb|Odborníci si prezerajú Rosettskú dosku počas Medzinárodného kongresu orientalistov v roku 1874 Na tabuli sa nachádza text 14 riadkov v hieroglyfoch, 32 riadkov v démotickom písme a 55 riadkov v starovekej gréčtine. Grécka časť textu bola prečítaná ešte v Káhire, takže jej obsah bol známy takmer hneď. Hieroglyfy boli v tom čase považované vďaka mylne pochopenému Horapollónovmu dielu Hierogyphica za čisto obrázkové písmo. Prvý krok k prečítaniu egyptskej časti tabule urobil švédsky diplomat a orientalista Johan David Åkerblad, ktorému sa podarilo určiť polohy vlastných mien v démotickom texte a tak isto aj slová „chrám“ a „Gréci“. V texte sú spomínaní nasledujúci panovníci: Alexander Veľký ako Alexander; Ptolemaios I. Sótér, Ptolemaios II. Filadelfos, Ptolemaios III. Euergetés a Ptolemaios V. Epifanés ako Ptolemaios; Bereniké I. a II. ako Bereniké; Arsinoé I., II. a III. ako Arsinoé.
Britský fyzik, lekár a amatérsky filológ Thomas Young zistil, že sa v hieroglyfickom texte v oválnych kartušiach nachádzajú vlastné mená kráľov. Podarilo sa mu na inom dokumente rozlúštiť mená „Kleopatra“ a „Bereniké“. Ako prvý vyslovil názor, že hieroglyfy môžu byť aj fonémy a prestal na ne pozerať ako na čisto obrázkové písmo. Zastavil sa však pred názorom, že tieto znaky sú predchodcami fenickej abecedy, z ktorej pochádza aj súčasné latinské písmo, dokonca časť svojich vyslovených názorov roku 1818 odvolal. V roku 1814 dokončil preklad démotického textu a začal pracovať na hieroglyfoch, ale neúspešne.
V roku 1858 Filomateánska spoločnosť Pennsylvánskej univerzity vydala prvý kompletný anglický preklad Rosettskej dosky, ktorý bol výsledkom práce troch svojich členov: Charlesa R. Halea, S. Huntingtona Jonesa a Henryho Mortona.
Minulé storočie a súčasnosť
Rosettská doska je dodnes takmer nepretržite vystavená v Britskom múzeu od roku 1802. Na sklonku prvej svetovej vojny v roku 1917, v obave pred následkami intenzívneho bombardovania Londýna múzeum spolu s ďalšími vzácnymi exponátmi premiestnilo tabuľu do bezpečia. Kameň potom strávil nasledujúce dva roky v priestoroch londýnskej poštovej podzemnej železnice, 50 stôp pod zemou v Holborne. Kameň opustil na mesiac Britské múzeum opäť až v októbri 1972 ako zapožičaný exponát výstavy k 150. výročiu rozlúštenia hieroglyfov v parížskom Louvre, kde bol umiestnený spolu so slávnou prácou Lettre à M. Dacier relative à l’alphabet des hiéroglyphes phonétiques Jeana-Françoisa Champolliona.
Egypťania túto tabuľu považujú za súčasť národného bohatstva a chceli by ju získať späť, medzinárodné právo však tieto, ako aj v podobných prípadoch ukoristené nálezy klasifikuje ako vlastníctvo ich dnešných majiteľov. V júli 2003 Egypt požiadal o vrátenie Rosettskej dosky. Generálny tajomník Najvyššej rady pre pamiatky v Káhire Dr. Záhí Hawáss pre tlač vyhlásil: „Ak Briti chcú, aby si ich ľudia pamätali, ak si chcú obnoviť svoju reputáciu, mali by dobrovoľne vrátiť Rosettskú dosku, pretože je to ikona egyptskej identity.“ Roku 2005 Hawáss vyjednával trojmesačné zapožičanie s eventuálnym vrátením. V novembri 2005 mu Britské múzeum zaslalo repliku tabule. V decembri 2009 Hawáss vyhlásil, že je pripravený upustiť od žiadosti vrátenia, keď Britské múzeum požičia Egyptu tabuľu na tri mesiace.
Text dekrétu
Rosettská doska je v skutočnosti stéla s textom dekrétu, vydanom 23. marca 196 pred Kr. Ptolemaiom V., po potlačení nepokojov v meste Lykopolis (, dnes Asjút) a okolí, ktorým panovník okrem iného obnovoval staršie daňové úľavy chrámovým kňazom a chrámom, a upevňoval vlastný božský kult. Niektorí odborníci predpokladajú nutnosť existencie ďalších stél s kópiou tohto textu, pretože takáto proklamácia sa pravdepodobne nachádzala vo viacerých kusoch aj v ďalších chrámoch, ako to Ptolemaios v texte prikazoval. Zatiaľ však ostávajú neobjavené.
Kompletný preklad démotického textu, ktorý je najlepšie zachovaný zo všetkých troch verzií, preložil, okomentoval a publikoval český egyptológ a odborník na démotickú fázu staroegyptčiny prof. František Lexa. Text sú štyri zložené súvetia.
Historický kontext
thumb|Portrét Ptolemaia V. na tetradrachme (okolo roku 200 pred Kr.) Podľa F. Lexu Ptolemaios V. pravdepodobne pri svojej korunovácii, deväť rokov pred vydaním dekrétu, neúmerne zvýšil daňové zaťaženie domáceho  obyvateľstva a chrámov, čo o pár rokov vyústilo do sociálnych nepokojov. V tomto duchu sa dajú vysvetliť aj narážky dekrétu na zanedbané kňazské povinnosti voči bohom, podľa Lexu rozumej voči kultu Ptolemaiovcov, a aj fakt, že sa do dnešných dní zachovalo nepomerne malé množstvo ďalších dekrétov z ptolemaiovského obdobia. Rebélie pôvodného obyvateľstva boli vzburami proti gréckym panovníkom a ich spôsobu vládnutia.
Ptolemaios Epifanés si asi uvedomil neúnosnosť svojich nariadení, časť z nich zrušil týmto dekrétom a snažil sa veci urovnať. Lexa tvrdí, že celé úľavy vyplývajúce z dekrétu boli kvôli záchrane daní a ostatných príjmov, plynúcich do štátneho rozpočtu, nie kvôli súcitu s egyptským obyvateľstvom, zaťaženým prehnanými povinnosťami voči štátu, ako sa snaží vzbudiť dojem text stély. Totiž hlavnými platičmi daní v krajine boli tradične chrámy. Pokiaľ by tie Ptolemaios zruinoval svojimi premrštenými požiadavkami, nemal by odkiaľ nahradiť väčšinu príjmov z daní na ktoré bol zvyknutý. Existujú doklady z blízkej histórie o schátraných chrámoch, ktoré boli opustené kvôli privysokým daniam.
Ďalším problémom v spoločnosti boli odmeny armády spomínané v dekréte. Do pravidelného ptolemaiovského vojska Egypťanov neodvádzali, pretože Ptolemaiovci domácim obyvateľom prestali veriť. Slúžili len v púštnej stráži, v poriadkových oddieloch a na lodiach. Namiesto nich používali Grékov a zahraničných žoldnierov. Podľa Lexu sa v dekréte v slovách „obdarovanie vojska“ asi ukrýva nasledujúce: Vojaci (Gréci alebo cudzí žoldnieri) dostávali za vojenskú službu okrem platu aj pozemok. Tieto pozemky boli obyčajne sústreďované do skupín v sídlach po celom Egypte. Problém bol v tom, ak nepočítame skrytú snahu Ptolemaiovcov o pogréčtenie území prostredníctvom ich komunít, že pozemok, ktorý Grék dostal pridelený za svoju službu, bol pôvodne majetkom domáceho Egypťana. Ten musel bez náhrady z neho odísť a „sám sa rozhodnúť, ako ďalej bude živiť seba a svoju rodinu“.
Historické súvislosti udalostí, ktorých oficiálnou odozvou je aj tento dekrét, však siahajú k otcovi Ptolemaia V., k Ptolemaiovi IV. Filopatórovi, ktorý bol nútený pred vojenským stretom so seleukovským kráľom Antiochom III. postaviť za krátky čas veľké vojsko. V ňom bolo popri iných vojakoch prvýkrát v dejinách Ptolemaiovcov aj 25 300 Egypťanov, ktorí sa po vyhratej vojne roku 217 pred Kr. bitkou pri Rafii rozišli do svojich domovov. Kvôli atmosfére vládnucej v domácej spoločnosti vďaka nastoleným pomerom sa časť egyptských veteránov začala spolčovať a vytvárať nepokoje. Rebélia v Škane nebola jediná. V 19. roku panovania Ptolemaia V., teda o desať rokov neskôr, vypukli v Tébach nepokoje. Boje s vládnym vojskom boli tak silné, že zničené Téby sa už z toho nespamätali.
Feissons-sur-Isère
Feissons-sur-Isère je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Hry s hracími kockami
Hry s hracími kockami sú hry v ktorých sa hracia kocka alebo viacero kociek používa na určenie ťahu s figúrkami po hracom poli, alebo to môžu byť hry, v ktorých jediným hracím materiálom sú kocky.Poznáme viacej druhov hracích kociek najmä RPG hry ako sú D&D, WoW a podobne. Používajú sa hracie kocky 4,6,8,10,12,20,30,100 stenné ,a % kocka.
Feissons-sur-Isère
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ara (papagáj)
Charakteristika
Tieto rody sa vyskytujú v Strednej a Južnej Amerike a v Karibiku. Podrobnosti pozri v článkoch o jednotlivých rodoch.
Viselec (prítok Sedlického potoka)
Viselec je potok v dolnom Šariši, v juhozápadnej časti okresu Prešov. Je to ľavostranný prítok Sedlického potoka, má dĺžku 1,9 km a je tokom VII. rádu.
Tečie v Šarišskej vrchovine, v podcelku Sedlická brázda a pramení na ZSZ svahu Rešetky (576,9 m n. m.) v nadmorskej výške približne 510 m n. m. Od prameňa tečie spočiatku juhojuhozápadným smerom, koryto vytvára oblúk ohnutý na západ a sprava priberá krátky prítok z lokality Kopce. Následne tečie prechodne severojužným smerom, preteká intravilánom obce Sedlice a v blízkosti prírodnej rezervácie Dunitová skalka nad ľavým brehom. V obci sa postupne stáča juhojuhozápadným smerom a v blízkosti centra obce sa v nadmorskej výške cca 423 m n. m. vlieva do Sedlického potoka.
Izalco
Izalco môže byť:
Hodslavice
Hodslavice je obec v Česku v okrese Nový Jičín v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 735 obyvateľov, z toho 851 mužov a 884 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,1 roka (muži 38,8 roka, ženy 41,4 roka).
NGC 1815
NGC 1815 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Stolový vrch, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 24. novembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
Korintský prieplav
thumb|Korintský prieplav thumb|Projekt z roku 1881 Korintský prieplav je jeden z najznámejších prieplavov sveta. O dátume jeho založenia svedčí gravírovaný monument s názvom „Canal Maritime de Corinthe“, umiestnený v areáli prieplavu. Tento historický dokument, orámovaný ozdobným okrajom, je doplnený mapou Stredozemného mora a vlastnoručnými podpismi administrátorov projektu. Bol vybudovaný v rokoch 1882 – 1893. Približne na rovnakom mieste však už v staroveku existovala vozová prepravná cesta zvaná Diolkos.
Diolkos – pôvodná prepravná cesta
Zvláštnu pozornosť si zaslúži, už spomínaná prepravaná antická cesta cez korintskú šiju tzv. Diolkos. Názov Diolkos sa skladá z dvoch gréckych slov, dia – cez niečo a olkos – doprava, čo znamená,že išlo o umelú vozovú dopravu, podobajúcu sa modernej mostovej železničnej ceste, skonštruovanej v staroveku na prepravu člnov po súši cez korintskú šiju. Diolkos umožňoval plávať lodiam z Iónskeho do Egejského mora a vyhnúť sa tak plavbe okolo Peloponézskeho polostrova, ktorého skalnaté pobrežie bolo veľmi nebezpečné pre plávajúce lode. Veľa obchodných lodí stroskotávalo najmä na mysoch Matapan a Malea. Okrem toho, vody Korintského a Saronického zálivu boli okolitým pobrežím relatívne dobre chránené. Suchozemská preprava cez Korintskú šiju tiež značne skracuje cestu do Atén lodiam plávajúcim z alebo ku Gréckemu pobrežiu. Staroveké údaje neuvádzajú presný dátum výstavby Diolkosu. Listiny a keramické vykopávky, nájdené na týchto miestach, poukazujú na to, že jeho výstavba spadá do obdobia konca 7. a začiatku 6. storočia pred Kr., teda do čias, keď žil Periander. Diolkos bol pravidelne využívaný prinajmenšom až do polovice 1. storočia nášho letopočtu. Od tejto doby sa už neobjavujú žiadne údaje o využívaní Diolkosu. Pravdepodobne slúžil až do začiatku neúspešného pokusu cisára Nera o výstavbu korintského kanála v roku 67. Dodnes existujú zvyšky starého Diolkosu neďaleko dnešného moderného kanála.
Diolkos hral dôležitú úlohu pri vedení starovekých vojen v tejto oblasti. Grécki historici zaznamenali niekoľko udalostí z obdobia 5. až 1. storočia pred Kr., keď vojnové lode boli prepravované cez korintskú šiju. V roku 428 pred Kr. Sparťania plánovali transport svojich vojnových lodí zo Saronického zálivu do ohrozovaných Atén. V roku 220 pred Kr. Demetrius so svojimi mužmi prepravil flotilu s 50 plavidlami do korintskej zátoky. O tri roky neskôr macedónska flotila s 38 plavidlami bola tade premiestnená Filipom V., kým väčšie lode museli oboplávať mys Malea. Po svojom víťazstve pri Actii v r. 31 pred Kr. Octavianus urýchlil svoj postup proti Markovi Antoniovi tým, že si objednal 260 Liburnianov, ktorí ho mali prepraviť cez úžinu. Napriek častému využívaniu Diolkosu pre vojenské ciele, moderní bádatelia predpokladajú, že prvoradým cieľom tejto prepravnej cesty bol transport nákladu. Najmä v mierových časoch bol Diolkos v pravidelnej prevádzke a bol komerčne využívaný. Využíval sa na prepravu ťažkých nákladov ako mramor, monolity, stavebné drevo, a pod. Nie je známe aké mýtne sa vyberalo za použitie Diolkosu, ale skutočnosť, že bol využívaný ešte dlho po svojom ukončení, svedčí o tom, že pre obchodné lode to bola atraktívna cesta v porovnaní s obchádzkou okolo mysu Malea.
Diolkos premával v najužšom mieste šije, kde cesta kopírovala lokálnu topografickú krivku takým spôsobom, aby sa vyhla strmým sklonom. Vozovka pretínala hrebeň šije približne vo výške 79 m s priemerným sklonom 1:70, zatiaľ čo najstrmší úsek dosahoval 6 %. Jeho celková dĺžka bola 6 – 7 km, 8 km alebo 8,5 km, v závislosti na počte cestných ohybov (zákrut). Celkovo bol archeologicky vyznačený 1100 m úsek na západnom konci Korintskej zátoky. Tam, na kotvišti, v južnej časti kanála, vozovka začínala a končila pri Saronickom zálive pri dedinke Schionos (dnes Kalamaki). Určitá časť Diolkosu bola zničená v 19. storočí, pri výstavbe moderného kanála.
Diolkos bola vozová cesta vydláždená tvrdým vápencom s paralelne prebiehajúcim žľabom širokým 160 cm. Samotná cesta bola široká 3,4 až 6 m. Antické zdroje sa len v náznakoch zmieňujú o spôsobe prepravy lodí. Ten musel byť vykonštruovaný len podľa archeologických nálezov. Hlavný konštruktér Korintského kanalu, Béla Gerster, vykonal rozsiahly topografický výskum v tejto oblasti, ale Diolkos neobjavil. Zvyšky lodnej cesty, pravdepodobne ako prvý identifikoval nemecký archeológ Lolligin v roku 1883. V roku 1913 J.G. Fraszer uverejnil svoj komentár v Pausanias o stopách antickej cesty cez Korintskú šiju. Časť západného prístaviska objavil v roku 1932 Fowler. Systematické archeologické odkrývanie starej cesty konečne vykonal grécky archeológ Nikolaos Verdelis v rokoch 1956 až 1962, ktorý odkryl viac-menej kontinuálny 800 metrový úsek a celkom vyznačil okolo 1100 m. Erózie, spôsobené pohybom lodí v blízkosti kanála, zanechali na Diolkose značné stopy poškodenia, najmä na jeho odkrytom západnom konci. Kritika, ktorú vznieslo grécke Ministerstvo kultúry na nedostatočnú aktivitu pri výskume tejto antickej unikátnej cesty, vyústila do petície na záchranu a zachovanie tejto pamiatky.
Korintský kanál – vlastná vodná cesta
right|thumb|Most Korintský prieplav prepája Korintský záliv s Egejským morom a bol vybudovaný s cieľom skrátiť lodnú cestu z Iónskeho do Egejského mora a vyhnúť sa tak oboplávaniu Peloponézskeho polostrova, čo predstavuje okolo 400 km. Bol skompletizovaný v rokoch 1882 až 1893. Je dlhý 6,3 km, široký 25 m, hlboký 8 m a jeho maximálna výška dosahuje 63 m. Tieto údaje sa podľa rôznych autorov mierne líšia. Kanál je dnes už príliš úzky pre moderné zaoceánske lode a využíva sa prevažne pre turistické ciele. Cez túto vodnú cestu ročne prepláva okolo 11 000 lodí. Na každom konci kanálu sú vybudované suchozemské cesty spájajúce oba brehy prieplavu, ktoré prekonávajú vodnú priekopu cez jedinečne riešené ponorné mosty, ktoré sa pri prechádzaní lodí v týchto miestach ponárajú.
Prekopať korintskú šiju a spojiť Egejské a Iónske more vodnou cestou, bolo snom mnohých vládcov už v staroveku. Prvým z nich bol diktátor Periander, ktorý už v 7. storočí pred Kr. podal takýto návrh. Svojho zámeru sa však musel skoro vzdať kvôli neprekonateľným technickým ťažkostiam. Namiesto toho zvolil finančne menej náročné riešenie a dal vybudovať suchozemskú dopravnú cestu zvanú Diolkos.
Ďalším potenciálnym staviteľom Korintskáho kanála bol Diadoch Demetrius (336 – 283 pred Kr.). Plánoval skonštruovať kanál ako komunikačnú cestu ale po podrobnom preskúmaní svojho plánu sa svojho zámeru tiež vzdal, pretože zle odhadol hladiny priľahlých morí a obával sa možných záplav. Od historika Suetoniusa sa dozvedáme, že aj rímsky diktátor Július Cézar (r. 48 – 44 pred Kr.), okrem iných veľkolepých projektov, navrhol aj vybudovanie kanálu cez Korintskú šiju. Bol však úkladne zavraždený ešte pred realizáciou svojho zámeru.
Ďalší rímsky cisár, Nero (54 - 68) nariadil prekopávku kanála, na ktorej sa i osobne zúčastnil tým, že premiestnil prvý kôš s nakopanou zeminou. Jeho pokus však bol prerušený, pretože krátko nato zomrel. Medzi robotníkmi, ktorí sa na výkopových prácach zúčastnili, bolo 6000 židovských vojnových zajatcov. Práce začali výkopom 40 – 50 m širokej priekopy z obidvoch koncov, zatiaľ čo tretia skupina robotníkov vykopávala šachtu z povrchu do hĺbky uprosred kanála, za účelom prieskumu podložia. Táto šachta sa nakoniec využila pri prekopávke kanála v roku 1881.
Moderné pokusy v budovaní kanálov sa začali v 70–tych rokoch 19. storočia, ktoré úspešne vyústili do otvorenia Suezského prieplavu. Jeho vybudovaním bola poverená istá francúzska spoločnosť, ktorá však pre finančné ťažkosti práce zastavila. Konečne, v roku 1881 uhorskí architekti István Turr a Béla Gerster, ktorí sa zúčastnili na prieskumných prácach pri výstavbe Panamského prieplavu, boli poverení vypracovaním návrhu na nový kanál. Grécka spoločnosť pod vedením Andreasa Syngorsa (hlavným signatárom bol Antonis Matas) odkúpila a zrealizovala projekt v roku 1883.
Korintský kanál je považovaný z technickej stránky za unikátne dielo. Kanál bol vysekaný do ťažkej zlomovej horniny v seizmicky aktívnej zóne. V rokoch 1923 a 1940, spolu 4 roky, bol uzavretý kvôli údržbe a stabilizácii jeho stien. Len v roku 1923 napadalo do kanálu 41 000 kubických metrov materiálu, ktorý sa musel odstraňovať 2 roky.
Stavitelia
S výstavbou Korintského prieplavu je úzko spojené aj mesto Košice. Narodil sa tu 20. októbra 1850 jeden z jeho hlavných konštruktérov, Béla Gerster († 1923). Svedčí o tom pamätná tabuľa umiestnená na jeho rodnom dome, na Hlavnej ulici č. 9. Bol aj spoluautorom projektu Panamského prieplavu. Študoval na gymnáziu v Pešti a na Vysokej škole technickej v Budapešti. Bol pracovníkom stavebnej firmy svojho švagra Kausera a neskôr aj iných stavebných a projekčných spoločností v Uhorsku i v zahraničí. Od roku 1919 bol vedúcim stavebného riaditeľstva kanálu Dunaj – Tisa. Zúčastnil sa na vypracovaní projektov a realizácii významných vodných ciest a železníc. V roku 1876 bol pomocníkom F. Lessepsa a Š. Turra pri prieskume výstavby Panamského prieplavu. Ako prvý navrhol jeho trasu a zúčastnil sa expedície pri jej vytyčovaní. Projektoval a staval Františkov kanál Dunaj – Tisa, v roku 1880 trasoval železnicu Vukovar – Šabac, v roku 1881, na pozvanie gréckej vlády sa zúčastnil na projektovaní Korintského prieplavu. Začas pôsobil ako hlavný inžinier pri jeho výstavbe, projektoval železnicu Atény – Larisa – údolie Templey. Od roku 1886 sa zúčastnil na projektovaní a stavbe 13 uhorských železníc. Jeho spolupracovníkmi boli ďalší štyria uhorskí inžinieri, už spomínaný István Kauser, Lászlo Nyári, Garibaldi Pluszky a István Stéghmuller. Je autorom práce o Korintskom prieplave – L´isthme de Corinth et son percement (Bp. 1896).
Významným spolupracovníkom Bélu Gerstera bol Istvan Turr (* 1825 – † 1908). Bol priamo zainteresovaný do výstavby Korintského kanála. V roku 1881 získal licenciu na jeho konštrukciu a prevádzku na 99 rokov. Realizáciou plánu poveril Bélu Gerstera. Spoločnosť vytvorená na konštrukciu kanálu sa však v roku 1890 stala nesolventnou, a tak práva spoločnosti na výstavbu prevzala grécka spoločnosť. Založil tiež v Paríži spoločnosť na rekonštrukciu kanála medzi Colónom a Panamou. V roku 1879, z pomedzi 30 návrhov vybrala medzinárodná komisia návrh, ktorý predložili István Turr a Lucien Wyse, jeho švagor. V roku 1903 USA prevzali konštrukciu kanála a založili štát Panamu. Okrem toho sa podieľal na rekonštrukcii Francisovho kanálu. Už ako starý pán, bol považovaný za prominentnú osobnosť v medzinárodnom mierovom hnutí. Bol legendárnym hrdinom bojov za slobodu európskych národov v roku 1848. V roku 1861 sa oženil s neterou Napoleona III., Bonaparte Wyse Adel a s jej pomocou sa zapojil intenzívne do politiky.
NGC 6950
NGC 6950 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Delfín, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 15. októbra 1784.
Svätý grál
right|thumb|Ilustrácia Arthura Rackhama z roku 1917
Svätý grál alebo grál je legendárny predmet, jedna z najhľadanejších kresťanských relikvií. Podľa kresťanských legiend to mala byť čaša alebo pohár, z ktorej údajne pil Kristus pri Poslednej večeri. Svätý grál je kontroverzne komentovanou témou, nakoľko ani Biblia v príslušných statiach nijako významne grál neuvádza, na rozdiel od Archy zmluvy, ktorá je v Starom zákone veľmi presne opísaná.
Felix Neureuther
Felix Neureuther (* 26. marec 1984, Garmisch-Partenkirchen, Nemecko) je nemecký lyžiar. Špecializuje sa najmä na točivé disciplíny, slalom a obrovský slalom.
Svätý grál
Z historického pohľadu sa tematika svätého grálu v písomnej forme objavuje až na konci 12. storočia. Tvorcom jednej z prvých legiend o gráli je francúzsky stredoveký autor Chretien de Troyes. Predpokladá sa, že svätý grál je akýmsi podobenstvom širších súvislostí. Pokiaľ by sa zaužívaný obraz grálu očistil od všemožných bočných atribútov, je možné naň nazerať ako na symbolickú nádobu s Kristovou krvou (obraz z Poslednej večere - víno = krv).
Alternatívy
V súvislosti so svätým grálom existujú konšpiračné teórie založené na základe podvrhnutých dokumentov zvaných Tajné spisy Henriho Lobineaua. Tieto dokumenty poslúžili ako základ pre fiktívne romány ako Svätá krv a svätý grál alebo Da Vinciho kód od Dana Browna.
Saint-Seine-l'Abbaye (kantón)
Saint-Seine-l'Abbaye je francúzsky kantón v departemente Côte-d’Or v regióne Burgundsko. Tvorí ho 20 obcí.
Stredné indoárijské jazyky (časovo)
Stredné indoárijské jazyky alebo stredoindoárijské jazyky alebo indoárijské jazyky strednej doby alebo stredné indické jazyky alebo prákrity sú skupina indoárijských jazykov.
Sú doložené na nápisoch od 3. storočia pred Kr. do 5. - 6. storočia po Kr., ale aj ako literárne jazyky. Najarchaickejší stredný indoiránsky jazyk je pálí, jazyk budhistického kánonu z 5. storočia pred Kr.
Hlavné stredné indoárijské jazyky sú:
NGC 1816
NGC 1816 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. januára 1837.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9.
Sedlický potok (prítok Sopotnice)
Sedlický potok je potok v dolnom Šariši, v juhozápadnej časti okresu Prešov. Je to ľavostranný prítok Sopotnice, meria 4,7 km a je tokom VI. rádu.
Prameň
Preteká Šarišskou vrchovinou, jej časťou Sedlická brázda, pramení východne od kóty 586,8 m a južne od obce Kvačany, v nadmorskej výške približne 540 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie sprvu na východ, vytvára oblúk prehnutý na sever, následne sa stáča na juhovýchod a preteká lokalitou Panský dol. Tu priberá dva krátke prítoky, najprv sprava, potom zľava z JV svahu Zadného dolu (554,1 m n. m.) a ďalej priberá ľavostranný prítok z oblasti Fabenovej hory. Na strednom toku preteká intravilánom obce Sedlice, pričom z ľavej strany priberá Viselec, prechodne tečie na juh, podteká hlavnú cestu Bzenov - Klenov a sprava priberá prítok pritekajúci od západu. Následne pokračuje opäť na juhovýchod a pod obcou sa definitívne stáča severojužným smerom. Preteká ešte okrajom Čierna hora, kde sa zarezáva do podcelku Sopotnické vrchy.
Ústie
JJV od centra Sedlíc ústi v nadmorskej výške cca 403 m n. m. do Sopotnice.
Supermarine Type 224
Supermarine Type 224 bol prototyp britského stíhacieho lietadla v medzivojnovom období.
Stroj vznikol ako jeden z návrhov do výberového konania na novú stíhačku pre Royal Air Force (RAF) v roku 1934. Jeho hlavným konštruktérom bol R. J. Mitchell.
Išlo o celokovový jednoplošník s pevným podvozkom a otvoreným kokpitom. Návrh zahŕňal zaujímavý chladiaci systém – vodné chladiče umiestnené pozdĺž krídel. Toto však spôsobovalo problémy so spoľahlivosťou. Vo februári 1934 sa typ 224 v porovnaní s ostatnými jednoplošníkmi a dvojplošníkmi neukázal v najlepšom svetle. Jeho maximálna rýchlosť bola iba 367 km/h (228 mph) a stúpanie na (15000 ft) mu trvalo 9,5 minúty (/s).
Pre porovnanie, víťazný návrh firmy Gloster (dvojplošník, z ktorého čoskoro vzniká Gloster Gladiator) dosiahol rýchlosť 390 km/h (243 mph), rovnaké stúpanie mu trvalo 6,5 minúty.
Guern
Guern je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 6951
NGC 6951 je galaxia v súhvezdí Cefeus, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 14. septembra 1885.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11.
Malý Muk
Malý Muk je česko-slovenský bábkový seriál, ktorý zobrazuje príbehy cesty malého Muka za poznaním šťastia. Seriál bol vyrobený v roku 1985. Režíroval ho Ján Chlebík.
1. slovenská futbalová liga 1995/1996
1. slovenská futbalová liga 1995/96 bola v poradí 3. ročník slovenskej najvyššej futbalovej súťaže. Pravidelne ju usporadúva Slovenský futbalový zväz.
Tomislav Ivančić
Mons. Dr. Tomislav Ivančić (* 30. november 1938, Davor – † 17. február 2017, Záhreb, Chorvátsko ) bol chorvátsky kňaz, spisovateľ, univerzitný profesor, zakladateľ hagioterapie   a predseda Centra pre duchovnú pomoc.
Zo života
Tomislav Ivančič sa narodil roku 1938 v Davore v Chorvátsku. Po filozofických a teologických štúdiách v Záhrebe a Ríme bol roku 1966 vysvätený za kňaza záhrebskej arcidiecézy. Po tom čo získal doktorský titul na pápežskej univerzite Gregoriáne obhajobou dizertačnej práce na tému „Beznáboženské kresťanstvo u D. Bonhoefera“, sa vrátil roku 1971 do Záhrebu, aby pôsobil ako profesor na teologickej fakulte Záhrebskej univerzity. Stal sa vedúcim katedry fundamentálnej teológie a spolupracovníkom a členom mnohých redakcií domácich i zahraničných časopisov a členom Zväzu chorvátskych prekladateľov.
Jeho oblasť bádania zahŕňala filozofiu, teológiu a literatúru, najmä však duchovnú dimenziu človeka, kde odkrýval možnosti novej evanjelizácie, ako aj potrebu rozvíjania duchovnej terapie, ktorá je popri somatickej a psychiatrickej terapii nenahraditeľná pri celkovej liečbe človeka, a to najmä v oblasti duševnej patológie a závislostí. Za týmto účelom rozvinul metódu hagioterapie a roku 1990 založil Centrum pre duchovnú pomoc, ktorého bol predstaveným.
Šek
V Európe má šek rovnaké právne úpravy, pretože existuje Ženevská konvencia o šekoch z roku 1931.
Tomislav Ivančić
Zo života
Od roku 1972 pôsobil ako katechéta študentov a zakladateľ modlitbového hnutia v chorvátskej cirkvi. Bol zakladateľom spoločnosti „G-Wort“ (Zajednica Molitva i Rječ, MiR) a zároveň vedúcim početných seminárov pre duchovnú obnovu vo vlasti i v zahraničí. Od roku 1983 bol kanonikom dómskej kapituly. V poslednej dobe svojho života viedol vo vlasti i v zahraničí prípravu odborníkov pre duchovnú pomoc a vedúcich evanjelizačných seminárov. Jeho odborné články vychádzajú v mnohých domácich i zahraničných časopisoch, mnohé knihy od neho sú preložené do cudzích jazykov a v nich i vydané.
Šek
Dejiny
Treba prepracovať
Tomislav Ivančić
Zo života
Od roku 1998 do 2001 bol dekanom katolíckej teologickej fakulty Záhrebskej univerzity a roku 2001 ho zvolili za rektora tejto univerzity. V roku 1994 ho pápež Ján Pavol II. vybral za člena medzinárodnej teologickej komisie, ktorej vtedy predsedal vtedajší prefekt Kongregácie pre náuku viery, Joseph Ratzinger. Zomrel 17. februára 2017 v 78. roku života a v 51. roku kňazstva.
Šek
Dejiny
Kupec nemusel so sebou na cestu brať väčšiu sumu peňazí (stredoveké obchodné trasy boli z bezpečnostného hľadiska nevyspytateľné), stačilo mu vyššie zmienené potvrdenie, ktoré predložil v templárskom bankovom dome v cieli svojej cesty a okamžite mu bola vyplatená vložená čiastka, mnohokrát dokonca v domácej mene krajiny, kde sa kupec práve nachádzal. Z tohto pohľadu môžeme vnímať tieto dokumenty, ako bankové zmenky a tiež za pozornosť stojí templárska „zmenárenská“ činnosť.
Tomislav Ivančić
Bibliografia
Napísal desiatky kníh, z ktorých takmer polovica bola preložená do cudzích jazykov a niekoľko vydaných len v cudzích jazykoch. Bol tiež členom Spoločnosti chorvátskych literárnych prekladateľov, redaktorom a spolupracovníkom vo veľkom množstve domácich a zahraničných katolíckych časopisov a zakladateľom vydavateľstva Teovizija. Ivančićova bibliografia do roku 2010 vyšla v zborníku diel: Teologijom svjedočiti i naviještati (2010).
Hostašovice
Hostašovice je obec v Česku v okrese Nový Jičín v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 756 obyvateľov, z toho 378 mužov a 378 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,4 roka (muži 38,4 roka, ženy 42,3 roka).
Johannes Aavik
Johannes Aavik (* 8. december (podľa juliánskeho kalendára 26. november) 1880, Randvere, Laimjala, Saaremaa† 18. marec 1973, Štokholm) bol estónsky jazykovedec, teoretik a fennofil, ktorý zohral významnú úlohu v modernizácii a vývoji estónskeho jazyka.
Život
Narodil sa ako syn spisovateľa na voľnej nohe. Svoje stredoškolské vzdelanie získal na gymnáziu v Kuressaare, kde študoval v rokoch 1894 – 1902. Bol najlepším študentom a vynikal v cudzích jazykoch. Škola mu umožnila študovať nemčinu, francúzštinu, latinčinu a gréčtinu. Angličtinu a fínčinu študoval samoštúdiom. Aavik študoval históriu a filológiu na Univerzite v Tartu v rokoch 1901 – 02 a na Nižynskej univerzite v rokoch 1902 – 05. Bol členom mladoestónskeho hnutia a získal doktorát z románskych jazykov na Univerzite v Helsinkách v roku 1910. Po škole sa stal členom Mladoestónskeho hnutia Noor-Eesti. Odišiel na Jaltu, kde vyučoval francúzštinu, no po čase sa vrátil späť na Saaremaa. Aavik vyučoval v rokoch 1926 až 1933 francúzštinu a estónčinu na univerzite v Tartu (v rokoch 1934 – 40) a v Kuressaare. Taktiež bol učiteľom estónčiny na gymnáziu v Tartu. V roku 1934 bol Ministerstvom školstva Estónska vymenovaný za konzultanta a inšpektora škôl. Odišiel s rodinou do exilu pred sovietskou okupáciou v roku 1944 a zvyšok života strávil v Štokholme, kde roku 1973 zomiera.
Feissons-sur-Salins
Feissons-sur-Salins je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Johannes Aavik
Vývoj estónskeho jazyka
Aavik publikoval množstvo esejí a prekladov kvôli propagácii svojich myšlienok. Mal rovnako prívržencov aj odporcov. V roku 1919 vydal slovník s 2000 inovovanými slovami. Jeho princípy (funkčnosť, estetika a národná kvalita) boli zosumarizované v diele „Keeleuuenduse äärmised võimalused“ (Extrémna perspektíva na jazykovú inovatívnosť; Tartu, 1924. Napísaná v rokoch 1914-1918).
Jazykové inovácie postupne začali upadať po roku 1927, kedy bolo schválené, že v školách sa má vyučovať už ucelená a štandardná estónčina tak, ako je popísaná v Estónskom ortografickom slovníku (1925, hlavný vydavateľ J. V. Veski) a v Estónskej gramatike (od Elmara Muuka, 1927). Aj v dnešnej dobe sa Aavikove názory dajú považovať za podnetné.
NGC 1817
NGC 1817 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Býk, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 19. februára 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 7,7.
Hracia kocka
thumb|Dve štandardné hracie kocky so zaoblenými rohmi Hracia kocka je malý mnohosten, obvykle kocka, ktorá sa používa pre generovanie náhodného čísla. Používa sa ako dôležitá súčasť mnohých hazardných a spoločenských hier (Craps, Backgammon, Človeče nehnevaj sa, Monopoly).
Iné projekty
.
Slanická Osada
Slanická osada je miestna časť Námestova. Je to novo vytvorené turistické stredisko, ktoré sa vybudovalo po dokončení Oravskej priehrady.
Majstrovstvá Európy v hádzanej žien 2014
Majstrovstvá Európy v hádzanej žien 2014 boli v poradí 11. Majstrovstvá Európy v hádzanej žien, ktoré organizuje Európska hádzanárska federácia (EHF). Konali v šiestich mestách Maďarska a Chorvátska: Budapešť, Debrecín, Győr, Osijek, Varaždin a Záhreb, v dňoch od 7.21. decembra 2014, za účasti 16 tímov. Maďarsko hostilo ženské ME v roku 2004, v Chorvátsku sa konal iba mužský šampionát v roku 2000. Spoločná organizácia podujatia bola druhá, po tej z roku 2010, keď európske majstrovstvá hostili Dánsko s Nórskom. Svoj šiesty titul získalo 🇳🇴, ktoré vo finále zvíťazilo nad 🇪🇸.
Spoločná kandidatúra Maďarska a Chorvátska dostala právo organizovať ME 2014 vo voľbách EHF, keď vyhralo hlasovanie pred Slovenskom a Tureckom v roku 2011.