Dejiny_Čile
Koniec vojenskej diktatúry
Politické strany tak začali rokovať s vládou o možnosti návratu demokratického stavu. Vznikla dohoda, na základe ktorej sa v júli 1989 uskutočnilo referendum, ktoré malo zmeniť ústavu. So zmenou súhlasilo viac ako 90% voličov. Okrem iného zaručovala nová ústava konanie volieb ešte na konci roka 1989. Všetky hlavné (predovšetkým ľavicové) politické strany sa spojili do aliancie Koalícia strán za demokraciu (Concertación de Partidos por la Democracia), kde najsilnejšie postavenie získali stredoľavicoví kresťanskí demokrati. Koalícia sa zhodla na spoločnom kandidátovi na prezidenta, ktorým sa stal Patricio Aylwin, ktorý patril aj k vodcom kampane za nepredĺženie mandátu Pinocheta. Voľby sa uskutočnili 14. decembra 1989. Patricio Aylwin získal 55% hlasov a stal sa tak prvým demokraticky zvoleným prezidentom po vojenskej vláde. Kandidát vojenskej vlády Hernán Büchi získal iba 29% hlasov. vpravo|náhľad|Graf ukazuje pohyb HDP Čile (oranžová farba) v porovnaní s Južnou Amerikou (modrá farba) v období od roku 1971-2007. Pri konci vlády vojakov v roku 1988 bola zriadená tzv. Komisia pre ľudské práva, ktorá konštatovala, že od začiatku vojenskej diktatúry bolo v Čile spáchaných viac ako 15 000 vrážd, 2 200 ľudí zmizlo a viac ako 200 000 ľudí muselo ujsť z Čile pred represiami. Po návrate k demokracii sa počty obetí diktatúry paradoxne znížili. V súčasnosti sa hovorí o zhruba 35 až 40 000 poškodených, z nich malo byť približne 3 000 ľudí zavraždených (resp. "zmiznutých"). Po páde diktatúry sa začali objavovať prvé oficiálne správy, ktoré popisovali zločiny vojska. Mučenie bolo systematické a spočívalo v rôznych formách od pravidelného bitia až po elektrické šoky do celého tela, predovšetkým do pohlavných orgánov. Väzňom boli trhané nechty, boli pálení, ženy pravidelne znásilňované. Ak väzeň nespolupracoval ani pri mučení, armáda pred neho privliekla jeho rodinu, ktorej malo byť urobené to isté, ako samotnému väzňovi pred tým. K najintenzívnejšiemu mučeniu dochádzalo v období tesne po prevrate. Armáda však pravidelne pripravovala falošné správy o ľavicovej hrozbe a tak sa vlny zatýkania a mučenia pravidelne opakovali aj v nasledujúcich obdobiach. Veľký podiel na zločinoch chunty mala tzv. DINA, teda Národná informačná správa (Dirección de Inteligencia Nacional). Bola to tajná služba, ktorá fungovala počas vojenskej vlády. V roku 1977 bola DINA premenovaná na CNI, teda Národné centrum pre informácie (Central Nacional de Informaciones). Represie vykonávala hlavne vojenská polícia. Táto však v roku 1985 bola centrom škandálu spojeného s vraždou troch komunistických politikov. To vyvolalo veľké protesty, takže vláda bola nútená zahájiť vyšetrovanie. To preukázalo, že za touto (ale aj väčšinou) podobných vrážd bola práve vojenská polícia. Tá sa teda radšej prestala na tejto činnosti podieľať a bola nahradená samotnou armádou. Ešte na konci diktatúry boli v krajine stovky politických väzňov. Proti vláde výrazne vystupovala aj čilská katolícka cirkev, ktorá sa pokúšala chrániť ľudí pred represiami. Celkom nevyjasnenou zostáva otázka fašizmu, s ktorým býva hlavne kritikmi čilská vojenská diktatúra často spájaná. Samotný Augusto Pinochet obdivoval španielskeho diktátora Francisca Franca, ktorý je považovaný za hlavného predstaviteľa fašizmu v Španielsku. Pinochet sa snažil Franca v mnohých oblastiach napodobňovať a dokonca bol jedinou zahraničnou hlavou štátu, ktorá sa zúčastnila jeho pohrebu. Faktom je, že konanie a činnosť čilskej diktatúry v mnohých aspektoch skutočne spĺňa niektoré z definícii fašizmu, keďže vojenská vláda bojovala proti hrozbe ľavicovej revolúcie (ktorá však v určitom období reálne hrozila, neskôr však už bola iba nepravdivou zámienkou), vyznačovala sa nárastom nacionalizmu a hlásala, že bojuje za záchranu čilského národa a Čile pred zničením, pričom súčasne vytvárala násilné represie voči skutočným i domnelým nepriateľom svojej vlády. Objektívne však treba zdôrazniť, že jednoznačná a všeobecne uznávaná definícia pojmu fašizmus neexistuje. Preto je aj takéto označenie vojenského režimu v Čile problematické a otázne. Vojenskej vláde je však potrebné priznať zásadný podiel na záchrane krajiny pred ekonomickým kolapsom, pričom vládne opatrenia z tohto obdobia znamenali začiatok ekonomického napredovania štátu, vďaka ktorému je Čile do súčasnosti jednou z najstabilnejších ekonomík Latinskej Ameriky.