cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talianska literatúra
Obnovenie v 18. storočí
Literárne obdobie, ktorým sa zaoberáme malo troch spisovateľov, ktorí sú príkladom smeru, ktorým sa ujali historické štúdie. Zdá sa zvláštne, že po učenej škole začanej Muratorim by sa tu mal vyskytnúť pohyb späť, ale je jasné, že retrogresia bola zapríčinená vplyvom klasicizmu a patriotizmu, ktoré hoci oživili poéziu, nemohli inak ako pokaziť históriu. Carlo Botta narodený v roku 1766 bol svedkom francúzskych ničivých zásahov v Taliansku a diktatúry Napoleona. Vzrušený týmto ponížením napísal históriu Talianska od roku 1789 do 1814; a neskôr pokračoval v Guicciardiniho „Histórii“ vdo roku 1789. Písal štýlom latinských autorov, pokúšal sa imitovať Lívia. Písal dlhé a ťažké pasáže štýlom, ktorý sa snažil byť bocacciovský, nestarajúc sa mnoho o to, čo tvorí dôležitú historický materiál, jeho jediným zámerom bolo použiť svoju akademickú prózu v prospech svojej vlasti. Botta chcel byť klasický štýlom, ktorý už klasický nemohol byť a preto úplne zlyhal v splnení svojho literárneho cieľa. Preto je možné ho chváliť iba za vznešené a patriotické úmysly. Nie tak zlými ako uvedené dve histórie Talianska je Guerra dell indipendenza americana.
Bottovi sa blíži Pietro Colletta, Neapolčan narodený deväť rokov po ňom. Aj on mal vo svojej Storia del reame di Napoli dal 1734 al 1825 úmysel brániť nezávislosť a slobodu Talianska štýlom požičaným od Tacita; a uspel lepšie ako Botta. Píše rýchlym, stručným, nervóznym štýlom, ktorý robí čítanie knihy pútavým. Ale hovorí sa, že Pietro Giordani a Gino Capponi ju pre neho opravovali. Lazzaro Papi z Luccy, autor Commentari della rivaluzione francese dal 1789 al 1814 sa celkovo nelíšil od Botta či Colletta. Tiež bol historikov v klasickom štýle a témou sa zaoberá v patriotickom duchu; ale bol umelcom, ktorý prekonáva spomenutých dvoch.
Na prvý pohľad sa zdá, že kým zúrili pálčivé politické vášne a muži najjasnejšieho génia novej klasickej a patriotickej školy boli puritánmi, by mohla povstať otázka puritánstva jazyka. A predsa je možné tento fenomén jednoducho vysvetliť. Puritánstvo je iná forma klasicizmu a patriotizmu. V druhej polovoci 18. storočia bola taliančina obzvlášť plná francúzskych výrazov. Boli veľké nezhody ohľadne vhodnosti a ešte väčšie ohľadne elegancie štýlu. Prózu bolo treba obnoviť pre národnú hrdosť a verilo sa, že to nebolo možné urobiť bez návratu k spisovateľom 14. storočia, k aurei trecentisti, ako sa im hovorilo alebo ku klasike talianskej literatúry. Jedným zo zástancov novej školy bol Antonio Cesari z Verony, ktorý znova vydával starovekých autorov a znova publikoval vydanie Vocabolario della Crusca s dodatkami. Napísal dizertáciu Sopra lo stato presente della lingua italiana a túžil presadiť nadradenosť toskánčiny a troch veľkých spisovateľov – Danteho, Petrarcu, Boccaccia. V súlade s týmto cieľom napísal niekoľko kníh, pričom si dal námahu kopírovať trecentistov čo najvernejšie. Ale patriotizmus v Taliansku mal vždy v sebe niečo domáce; preto tejto toskánskej nadradenosti proklamovanej Cesarim oponovala lombardská škola, ktorá nevedela nič o Toskánsku a s Danteho De vulgari eloquentia sa vrátila k myšlienke lingua illustre.
Toto bola stará myšlienka, o ktorej široko a vášnivo diskutovali Varchi, Muzio, Castelvetro, Speroni a iní cinquecentisti (16. storočie). Teraz táto otázka znova povstala celkom čerstvá akoby o nej nikto nikdy nebol diskutoval. Na čele lombardskej školy bol Monti a jeho zať – knieža Giulio Perticari. To dalo Montimu príležitosť napísať Pro pasta di alcune correzioni ed aggiunte al vocabolario della Crusca, v ktorom útočil na Cruscov toskánizmus, ale elegantným a jednoduchým štýlom, fakticky akoby vytvoriť jednu z nakrásnejších próz v talianskej literatúre. Na druhej strane Perticari s veľmi podradeným intelektom zúžil a veľmi zhoršil otázku na dve pojednaniaDegli scrittori del Trecento a Dell amor patrio di Dante, v ktorých často zakrývajúc alebo meniac fakty iba robí zmätok tak, kde predtým nebol. Medzitým bol však udaný impulz. Debata o jazyku zaujala miesto v mnohých literárnych a politických debatách a zúčastnilo sa jej celé Taliansko – Basilio Puoti v Neapoli, Paolo Costa v Romagni, Marc Antonio Parenti v Modene, Salvatore Betti v Ríme, Giovanni Gherardini v Lombardii, Luigi Fornaciari v Lucce, Vincenzo Nannucci vo Florencii.
Patriotom, klasicistom a puristom zároveň bol Pietro Giordani narodený v roku 1774; bol takmer zhrnutím literárneho hnutia tej doby. Jeho celý život bol plný boja za slobodu. Najviac učený gréckymi a latinskými autormi a talianskymi trecentisti, zanechal po sebe iba niekoľko písomností, ale tie sú starostlivo vypracované čo sa týka štýlu a jeho próza bola v jeho dobe považovaná za nádhernú. Dnes sa zdá príliš majestátny, príliš prepracovaný čo sa týka fráz a pýchy, príliš ďaleko od prirodzenosti, príliš umelý. Giordani uzatvára literárnu epochu klasicistov.
Devätnáste storočie a neskôr
right|thumb|Alessandro Manzoni V tomto bode začína súčasné literárne obdobie. Bolo povedané, že jeho prvý impulz bol udaný romantickou školou, ktorá mala ako svoj orgán ustanovený Conciliatome v roku 1818 v Miláne a založený na ľuďoch ako Silvio Pellico, Lodovico di Breme, Giovile Scalvini, Tommaso Grossi, Giovanni Berchet, Samuele Biava a nakoniec Alessandro Manzoni. Netreba popierať, že všetci spomenutí boli ovplyvnení myšlienkami, ktoré obzvlášť v Nemecku na začiatku 19. storočia splodili hnutie zvané romantizmus. Ale v Taliansku sa literárna reforma ubrala iným smerom.
Bezpochyby na skutočnom čele reformy, alebo aspoň jej najvybranejším mužom, bol Alessandro Manzoni. Vo svojom liste sformuloval ciele novej školy, povedal, že sa budú pokúšať objaviť a vyjadriť Il vero storico a Il vero morale nie len ako zámer, ale ako najširší a večný zdroj krásneho. A je to presne realizmus v umení, čo charakterizuje taliansku literatúru od Manzoniho ďalej. Pronfessi Sposi je jedna z jeho prác, ktorá ho učinila nesmrteľným. Myšlienka historického románu k nemu nepochybne prišla od Sira Waltera Scotta, ale uspel v širšej miere ako v písaní historického románu v úzkom zmysle slova; vytvoril veľmi realistické umelecké dielo: romanca sa stráca; nikto sa nestará o zápletku, čo je navyše bez vážnych dôsledkov. Pozornosť je celkom zameraná na silnú objektívnu tvorbu postáv. Od najvýznamnejšieho po najmenšieho sú všetky minimálne veľmi podobné skutočnosti; sú to pred nami stojace živé postavy, bez toho aby mali kvality jednej doby viac ako inej, ale po celý čas s ľudskými kvalitami. Manzoni je schopný odhaliť charakter vo všetkýh jeho súčastiach, zobraziť ho vo všetkých pohľadoch, sledovať jeho jednotlivé fázy. Je schopný zachytiť jeden moment a z tohto momentu nám pomôcť uhádnuť celý zvyšok. Don Abbondio a Renzo sú takí dokonalí ako Azzeccagarhugli a II Sarto. Manzoni sa ponára do najhlbších kútov ľudského srdca a tak vykresľuje najjemnejšie rysy psychologockej reality: v tomto leží jeho veľkosť, ktorá bola prvýkrát rozpoznaná jeho spoločníkom v genialite – Goethem. Aj ako básnik mal záblesky génia, obzvlášť v napoleonskej óde Il Cinque Maggio, kde opisuje ľudské vášne, ako v niektorých stanciach Inniho a v refrénoch Adelchiho. Ale je to práve Promessi Sposi v čom spočíva jeho dnešná sláva.
Veľkým poetom doby bol Giacomo Leopardi, narodený trinásť rokov po Manzonim v Recanati v patricijskej rodine, zaslepený a nenásytný. Tak sa oboznámil s gréckymi autormi, ktorých potom používal, že grécky spôsob myslenia bol v jeho mysli jasnejší ako latinský či dokonca taliansky. Samota, smútok a domáca tyrania ho pripravili na hlbokú melanchóliu. Z tohto prešiel do úplného náboženského skepticizmu od ktorého hľadal úľavu v umení. Všetko v jeho básňach je obrovské a strašné, sú najagonickejším nárekom modernej literatúry vyjadreným nepredstieranou tichosťou, ktorá nás naraz pozdvihuje aj straší. Ale okrem toho, že bol najväčším básnikom prírody a žiaľu bol aj obdivovateľným spisovateľom prózy. Vo svojej Operette morali sú dialógy a konverzácie charakteristické chladným a trpkým úsmevom nad ľudskými osudmi, pri ktorých čitateľa mrazí jasnosť štýlu, jednoduchosť jazyka a hlbka poňatia, ktoré sú také, že ho snáď možno považovať za najväčšieho lyrického básnika po Dantem, ale aj za jedného z najdokonalejších prozaických spisovateľov, ktorých talianska literatúra mala.
Ako sa presadzoval realizmus v umení, pozitívne metódy kritiky s ním držali krok. Od spôsobov Bottovej a Collettovej histórie sa vrátili k duchu učeneckého výskumu ako vidieť v prácach ako Archivio storico italiano vo Florencii od Giampietra Vieusseux, Storia d'Italia nel medio evo od Carla Troya, významného spisu od samotného Manzoniho Sopra alcuni punti della storia longobardica in Italia, a veľmi dobrú históriu Vespri siciliani od Michele Amari. Ale popri veľkých umelcoch ako Leopardi a Manzoni, popri učencoch existovala aj v prvej polovici 19. storočia patriotická literatúra. Pozornému pozorovateľovi sa bude zdať, že samotná historická náuka bola inšpirovaná láskou k Taliansku. Giampietro Vieusseux mal jasný politický cieľ, keď v roku 1820 založil mesačník Antologia. A je rovnako dobre známe, že Archivio storico italiano (1842) boli v inej forme pokračovaním Antologie, ktorá bola potlačená v roku 1833 zásahom ruskej vlády. Florencia bola v tých dňoch azylom všetkých Talianskych exilantov, a tí sa stretávali a podávali si ruky vo Vieusseuxových izbách, kde prebiehali debaty viac literárne ako politické, ale kde jedna myšlienka živila všetky mysle, myšlienka na Taliansko.
Predchádzajúce literárne hnutie, ktoré prebiehalo súčasne s politickou revolúciou v roku 1848, môže byť reprezentované štyrmi spisovateľmi – Giuseppe Giusti, Francesco Domenico Guerrazzi, Vincenzo Gioberti a Cesare Balbo. Giusti písal epigramatické satiry v ľudovom jazyku. Ostrým jazykom bičoval nepriateľov Talianska; jeho spôsob sa zdal byť veľmi originálny, ale v skutočnosti imitoval Brangera. Bol výrečným politickým spisovateľom, ale druhoradým básnikom. Guerrazzi mal vynikajúcu reputáciu a veľký vplyv, ale jeho historické romány, hoci boli pred rokom 1848 horúčkovito čítané, sú dnes takmer zabudnuté. Gioberti, silný polemický spisovateľ mal urodzené srdce a veľkú myseľ; jeho filozofické práce sú dnes prakticky mŕtve, ale Primabo morale e civile degli Ibaliani pretrvá ako dôležitý dobový dokument a Gesuita moderno bude žiť ďalej ako najväčšie písomné obvinenie jezuitov. Balbo bol vášnivým študentom histórie a zužitočnil históriu pre politiku. Ako Gioberti vo svojom prvom období, aj Balbo bol nadšený myšlienkou občianskeho pápežstva a federácie talianskych štátov ním spravovaných. Jeho Sommario della scoria d' Italia je vynikajúcim epitómom.
Po roku 1850 sa stala politická literatúra menej dôležitou. Jedným z posledných významných básnikov tohto žánru bol Francesco dall'Ongaro, so svojimi Stornelli politici (Politickí škorci). Detaily o prácach neskorších spisovateľov možno nájsť v jednotlivých biogafických článkoch a na tomto mieste musí stačiť ich sumár. Giovanni Prati a Aleardo Aleardi pokračujú v romantických tradíciách. Dominantnou postavou tohto posledného obdobia je však Giosuè Carducci, oponent romantikov a obnoviteľ antických metrov a Spiri, veľký ako básnik, bol len o málo menej významný ako literárny kritik a historik. Iní klasickí básnici sú Giuseppe Chiarini, Domenico Guoli, Arturo Graf, Guido Mazzoni a Giovanni Marradi, z ktorých je možné posledných dvoch považovať za zvláštnych prívržencov Carducciho, zatiaľ, čo iný, Giovanni Pascoli známy svojimi Myricae a Poemetti ako taký iba začínal. Enrico Panzacchi (narodený v roku 1842) bol srdcom stále romantik. Olindo Guerrini (písal pod pseudonymom Lorenzo Stecchetti) je hlavným prestaviteľom versimo v poézii a hoci jeho skoré práce dosiahli succes de scandale, je autorom nie jedného textu neoddeliteľnej hodnoty. Alfredo Baccelli a Mario Rapisardi sú epickí básnici hodní uvedenia. Felice Cavallotti je autorom prevratného Marcia de Leonida. Ako spisovateľ píšuci dialektom našiel veľký rímsky básnik Giuseppe Gioachino Belli početných nasledovníkov ako Renato Fucini (Pisa), Berto Barbarini (Verona) a Cesare Pascarella (Rím).
Medzi ženskými básnikmi dosiahla významnú povesť Ada Negri s jej socialistickými Fatalit a Tempeste; a iné ako Vittoria Aganoor, A. Brunacci-Brunamonti a Annie Vivanti sú vysoko cenené v rámci Talianska. Medzi dramatikmi reprezentujú starú školu Pietro Cossa v tragédii, Gherardi del Testa, Ferdinando Martini a Paolo Ferrari v komédii. Modernejšie metódy si prisvojili Giuseppe Giacosa a Gerolamo Rovetta. V beletrii upadol historický román v nemilosť, hoci Emilio de Marchi napísal dobré práce tohto žánru. Román intríg vypestovali Anton Giulio Barrili a Salvatore Farina, psychologický román Enrico Annibale Butti, realistické miestne príbehy Giovanni Verga, mystický filozofický román Antonio Fogazzaro.
Edmondo de Amicis, asi najčítanejší zo všetkých moderných talianskych autorov napísal prijateľnú beletriu, hoci jeho morálne práce a cestopisy sú vo všeobecnosti známejšie. Zo ženských spisovateľov románov sa stali populárnymi Matilde Serao a Grazia Deledda. Gabriele d’Annunzio vytvoril originálne poetické, dramatické a beletristické dielo výnimočnej kvality. Začal s lyrikou, ktorá bola cenená nemenej pre nevýslovnú krásu formy ako pre jej voľnosť a tieto charakteristiky sa znova objavili v dlhej sérii básní, hier a románov. Pozícia D'Annunzia ako muža najširšej literárnej a umeleckej kultúry je nepopierateľná a aj jeho najzarytejší kritici priznávajú jeho zvládnutie taliančiny založené na širokej znalosti talianskej literatúry skorších čias. Ale pri všetkom jeho géniovi, jeho myslenie je nezdravé a jeho pesimizmus deprimujúci; krása jeho práce je krása dekadencie.
Ďalší spisovatelia 19. storočia
Giovanni Prati a Aleardo Aleardi pokračujú v romantických tradíciách. Iní klasickí básnici sú Giuseppe Chiarini, Arturo Graf, Guido Mazzoni a Giovanni Marradi, z ktorých dvaja poslední by mohli byť možno nazvaní ako osobití žiaci Carducciho. Enrico Panzacchi bol srdcom romantik. Olindo Guerrini (ktorý písal pod pseudonymom Lorenzo Stecchetti) je predstaviteľ verizmu v poézii a cez jeho skoršie práce dosiahol škandálny úspech, no je autorom mnohých básní skutočnej hodnoty. Alfredo Baccelli a Mario Rapisardi sú osobití epickí básnici. Felice Cavallotti je autor vzrušujúcej „Marcia de Leonida“.
Spomedzi dramatikov Pietro Cossa v tragédii, Ferdinando Martini a Paolo Ferrari v komédii, predstavujú staré školy. Giuseppe Giacosa prijal viac moderných metód.
Historická romantická fikcia zaznamenala neúspech, v nej však patrí Emilio de Marchi k dobrým príkladom. Román intríg kultivoval Salvatore Farina.
20. storočie
Obdobie avantgárd sa reflektuje v literárnych revue: každá má svoje vlastné odlišné hnutie. Iracionalizmus autora Il Leonardo (1903-1907), estetizmus La Voceho (1908-1916), futurizmus Lacerba (1913-1915), klasicizmus La Rondu (1919-1923), modernizmus Novecenta (1926-1929). Futurizmus, ktorý Filippo Tommaso Marinetti opísal v prvom manifeste v novinách Le Figaro 20. februára 1909, je kultúrny prúd najrozvinutejší práve v Taliansku, hlavne pre jeho podporu fašizmu. Mnohí autori ako sú D’Annunzio alebo Marinetti zaujímajú rozhodnú pozíciu v prospech prvej svetovej vojny a nástup Benita Mussoliniho.
1. pol. 20. storočia
Obdobie fašizmu poznačilo kultúru aj literatúru v Taliansku. Viacerí protirežimní autori museli utiecť zatiaľčo iní odvážne pokračovali v ideologickom boji riskujúc svoje životy. Fašizmus sa stal postupne diktátorským režimom, ktorý prevzal kontrolu nad spoločnosťou. Školy, verejné úrady, náboženstvo, časopisy, kino a rádio sa podriadili prísnym kritériám cenzúry, ktorá bola proti každej forme opozície. V rokoch tohto režimu v Ríme, ktorý bol centrom fašistickej moci, bolo príliš nebezpečné organizovať opozičné hnutie. Vo Florecii sa zoskupili okolo revuí Solaria (1926-1936) a Letteratura (1937) spisovatelia viacerých žánrov, ktorí zostavili po prvýkrát autentický literárny taliansky spolok, čím sa predstavili ako členovia odboja proti nekultúrnemu režimu fašistov. Florencia je mesto, kde sa zrodila poézia Montaleho a romány Paveseho, Moraviu a Gadda.
Poézia prvých rokov nového storočia žila vo viacerých avantgardných prúdoch. Prvým z týchto prúdov bol „súmrak“ alebo dekadencia s niekedy melancholickou iróniou: autori tohto smeru sú Guido Gozzano, Marino Moretti, Sergio Corazzini. Hermetizmus, aby rozšíril a pripomenul báseň, používal intenzívnu a temnú reč rušiac tradičné logické prepojenia. Aby sa predstavil básnikmi ako sú Mario Luzi, Alfonso Gatto, Vittorio Sereni, Camillo Sbarbaro, Piero Jahier, Eugenio Montale a Salvatore Quasimodo (Nobelova cena za literatúru v 1959).
Umberto Saba a Vincenzo Cardarelli majú štýl čistej poetiky. Zatiaľ čo Saba preberá odkazy na Petrarcu a klasický štýl, Cardarelli hľadá spôsob tvorby ušľachtilej básne, v ktorej slovo nachádza svoju základnú dôležitosť.
Prípad Itala Sveva (Zenovo svedomie) alebo Federiga Tozziho (Tri kríže, Il Podere) sú dva prípady autorov objavených zahraničnými kolegami dosvedčujúcimi izoláciu talianskej literatúry medzi dvoma vojnami, zatlačenú do tieňa prorežimnou kritikou. Svevo zvlášť si získal sústavnú pozornosť v budúcich obdobiach súc objavený írskym autorom Jamesom Joycem tridsať rokov po Svevovom debute. Iní dôležití autori v prvej polovici 20. storočia sú Corrado Alvaro (Ľudia v Aspromonte, Vent'anni), Dino Buzzati (Púšť Tatárov), Aldo Palazzeschi (Perelove kódy, Sestry Materassiové), Giovanni Comisso (Vo vetre Adriatického mora, Vojnové dni), Riccardo Bacchelli (Mlyny v Pô). V 1929, mladý Alberto Moravia napísal román „Ľahostajní“, skromnú kritiku talianskej spoločnosti, pasívnej, krotiacej ideály a zvyknutej na fašistický režim a jeho nespravodlivosť.
2. polovica 20.storočia
Po druhej svetovej vojne, páde fašizmu, oslobodení a referende v roku 1946 bola zrušená monarchia a Taliansko sa stalo republikou. Nasledujúce roky boli obdobím hlbokých politických, sociálnych a kultúrnych zmien. V obnovenej intelektuálnej klíme sa autori mohli začať slobodne vyjadrovať: poézia a román nachádzajú znovu záujem pre sociálne hodnoty. Neorealizmus vplýva hlavne na román a film. Nová kultúra sa začala Elliom Vittorinim v revue Politecnico a prekladmi zahraničných autorov hlavne amerických, čo bolo v predošlom režime zakázané. Iné dôležité revue boli Humanitas, la Nuova Europa, Belfagor, Il Menabó. Ďalším znakom znovuzrodenia talianskej kultúry je vytvorenie mnohých literárnych cien. Najslávnejšie sú „Strega”, „Bancarella”, „Viareggio” a Campiello.
Popri uznávaných autoroch ako sú Gadda, Palazzeschi, Comisso, Corrado Alvaro sa objavujú noví spisovatelia: Alberto Moravia (Konformista, Nuda, Ja a on, Ignazzio Silone (Fontamara), Cesare Pavese (Krásne leto, Mesiac a ohne), Gianna Manzini, Guido Piovene, Tommaso Landolfi, Mario Soldati, Enrico Emanuelli, Guglielmo Petroni, Natalia Ginzburg, Vasco Pratolini, Giuseppe Berto, Oreste Del Buono, Enno Flaiano (Tempo di uccidere), Elsa Morante (Arturov ostrov, Príbeh, Aracoeli). Memoárová literatúra vojnového obdobia je reprezentovaná dielami „Kristus sa zastavil v Eboli“ od Carla Leviho, "Či je to človek" a "Prímerie" od Prima Leviho, „Kaputt a pokožka“ od Curzia Malaparteho, s Giovanninim Guareschim a sériou „Don Camillo“ sa rozvíja "kostýmová" literatúra.
Poézia sa búri proti nadmernému hermetizmu a želá si návrat sociálnych tém. Poeti, ktorí stále spracúvajú spomienky na vojnu a režim počas nej sú hermetisti ako Salvatore Quasimodo a Eugenio Montale, obaja básnici sú laureáti Nobelovej ceny za literatúru, alebo klasicisti ako Umberto Saba. Okolo týchto veľkých poetov sa tvoria rôzne skupiny. Ďalší autori poézie sú Giorgio Caproni, Mario Luzi a Andrea Zanzotto. Eugenio Montale (1896-1981) je najdôležitejší taliansky básnik 20. storočia. Svojimi básňami vytvoril poetiku jedinečnú a delikátnu, tvorenú jeho spomienkami, dojmami, emóciami, opismi bez výstrelkov ale suchým štýlom, elegantným, plným života. Jeho hlavné diela sú "Sépiová kosť", „Príležitosti“, „Víchrica a Xénia“. V roku 1975 dostal Nobelovu cenu za literatúru.
50. roky uzatvárajú dve dôležité diela: prvé je „Strašný pastis z ulice Merles“ od Carla Emilia Gaddu. Je to policajný román napísaný jazykom zmiešaným z dialektov a cudzích idiómov a „Gepard“ od Giuseppe Tomasiho di Lampedusa, tiež policajný román, ktorý znamená návrat rozprávačského štýlu viac klasického.
Talianska neo-avantgarda sa zrodila v Palerme so založením „Group 63“ a zaujala v kultúre silnú pozíciu. Jej najväčším úspechom sú hlavne diela kritiky: „Opera aperta“ od Umberta Eca, „La letteratura come menzogna“ od Giorgia Manganelliho, „Ideologia e linguaggio“  od Edoarda Sanguinetiho.
60. roky mali autorov ako je Giorgio Bassani (Záhrada Finzi Contini), Carlo Cassola (La ragazza di Bube, Un cuore arido a L’antagonista), Lalla Romano, Pietro Chiara, Alberto Bevilacqua (La Califfa a Questa specie d'amore), Pier Paolo Pasolini (Zivot v násilí a Teoréma), Leonardo Sciascia (Deň sovy, Todo modo a Kontext), Maria Bellonciová (Lukrécia Borgia. Jej život a jej čas, Súkromné znovuzrodenie).
Nové kultúrne kontexty sú priaznivé aj pre kritiku, ktorá už nie je viac len objektom diskusie na univerzitách alebo ľudí z kultúry, ale tiež súkromných učiteľov: literárne eseje od Umberta Eca (Pojednanie o všeobecnej semiotike, Lector in fabula), Cesare Segre (Le strutture e il tempo), umelecké eseje od Pietra Longhiho (Od Cimabueho po Morandiho), Gillo Dorfles (Gýč), a hlavne historické eseje od Indro Montanelliho s monumentálnou „Históriou Talianska“ (1964-1997). Úspech románu „Generál Della Rovere“, tiež od Montanelliho, je prvá dlhá séria literárnych „chefs-d’œuvre“ napísaná novinármi. Sú to napríklad Enzo Biagi (Disonora il padre) a Oriana Fallaciová (List nenarodenému dieťaťu, Človek: Insciallah), najznámejšia talianska novinárka modernej doby.
Italo Calvino (1926-1985) je v tomto období najreprezentatívnejší autor. Tento viacstranný autor sa nedá klasifikovať do určitého hnutia alebo do avantgardy, pretože prechádza naprieč žánrami 20. storočia, od neorealizmu (Chodník cez pavúčie hniezda) po postmodernizmus (Keď cez zimnú noc cestovateľ). Jeho poetika je v centre fantastických aj realistických tém. Je v nich vzbura proti úlohám a spoločenským stereotypom (Le Baron perché), pozornosť ľudovej literatúre v zbierke „Talianske rozprávky“, experimentovanie s novými rozprávačskými štýlmi tiež s pomocou ilustrácií (Zámok skrížených osudov, kde sa osobnosti rozprávajú pomocou hracích kariet). Calvino bol tiež veľký literárny esejista (Americké lekcie, Prečo čítať klasikov) a sociálne témy (La speculazione edilizia) a jeden z prvých talianskych spisovateľov, ktorí sa s úspechom umiestnili vo svetovej literatúre.
Súčasná talianska literatúra - 21. storočie
Talianska literatúra 80. rokov 20. storočia až dodnes je reprezentovaná hlavne prózou, kde dominuje rozprávanie a kritika, takisto divadlom (významný je Dario Fo, ocenený Nobelovou cenou v 1997) a poéziou majúcou tiež vplyvnú úlohu.
Generácia 30. rokov 20. storočia, čo je spoločnosť autorov narodených medzi 1931 až 1940 zahŕňa veľmi známych spisovateľov ako sú Umberto Eco (Meno ruže, Foucaultovo kyvadlo, Baudolino, Pražský cintorín), Dacia Marainiová (Vek choroby, Isolina, Buio), Vincenzo Consolo, Giani Celati, Gesualdo Bufalino, Fulvio Tommizza a básnici ako sú Edoardo Sanguinetti, Giovanni Raboni a Alda Meriniová (Vuoto d’amore). Triumf u kritiky a publika za román Meno ruže (1980) mal mimoriadny vplyv na taliansku kultúru, ktorá sa týmto dostala do centra pozornosti európskej a svetovej literatúry.
Popri dospelejších spisovateľoch sa ukazuje nová generácia rozprávačov, ktorá mala už veľký úspech so svojimi dielami, ako sú: Alessandro Baricco (Zámky hnevu, Novecento : Pianiste, Océan mer), Susanna Tamaro (Per voce sola, Va' dove ti porta il cuore), Margaret Mazzantini (Non ti muovere, Mare al mattino), Niccolo Ammaniti (Nemám strach, Ako chce Boh, Anna), Roberto Saviano (Gomorra), Paolo Giordano (Samota prvočísel) a Elena Ferrante (Zázračná priateľka, Nové meno).
František Václav Krejčí
PhDr. hc František Václav Krejčí (* 4. október 1867, Česká Třebová – † 30. september 1941, Praha) bol česky spisovateľ, novinár, kritik a prekladateľ, politik, poslanec Revolučného národného zhromaždenia Československej republiky za Československú sociálno demokratickú stranu robotnícku a neskôr senátor Národného zhromaždenia ČSR.
Biografia
Už koncom 19. storočia sa angažoval v sociálno demokratickom hnutí, kam prešiel ako pôvodne študentský aktivista blízky prúdu takzvaných realistov, ktorý mal spočiatku blízko k Strane pokrokových socialistov. V roku 1896 sa podieľal na vzniku Robotníckej akadémie, ktorej zriadenie inšpiroval Tomáš Garrigue Masaryk. V rokoch 1897 – 1933 viedol kultúrnu rubriku denníka Právo lidu, ktorá vďaka nemu dosiahla vysokú úroveň.
Falun
Falun je mesto vo Švédsku, hlavné mesto provincie Dalarna.
Mesto má rozlohu 27,17 km² a 37 291 obyvateľov (2010).
Dejiny
thumb|right|Medená baňa za mestom Mesto Falun vyrástlo okolo baní na meď. Ťažilo sa tu nepretržite podľa niektorých prameňov už od 8. storočia. V 14. storočí sa tu vytvorilo malé sídlo a v roku 1641 dostal Falun mestské práva. Najväčší rozvoj mesta začal po výstavbe železnice a fabrík. V 20. storočí sa mesto vyvinulo na administratívne a vzdelávacie centrum regiónu Dalarna. V roku 1992 bola zatvorená posledná baňa a ťažobné zariadenia v okolí a robotnícke štvrte sú od roku 2001 na zozname Svetového dedičstva UNESCO.
Turistické lákadlá
Nachádza sa tu športový areál Lugnet, ktorého súčasťou sú dva skokanské mostíky. Konali sa tu Severské majstrovstvá v rokoch 1954, 1974, 1993 a 2015. Konajú sa tu aj súťaže v severskej kombinácii, biatlone, skokoch na lyžiach a lyžovaní. Kandidovali aj na zimné olympijské hry, ale neúspešne.
Ďalším lákadlom sú bane zapísané v UNESCO a neďaleko sa nachádza pôsobisko Carla Larssona - Sundborn.
Cirkevná slovančina
náhľad|Text z [[Evanjelium podľa Lukáša|Evanjelia podľa svätého Lukáša (Lk 20,20 – 26) v cirkevnoslovanskom jazyku]] Cirkevná slovančina je jazyk (súbor jazykov), ktorý sa vyvinul zo staroslovienčiny v 11. storočí. Dodnes sa používa ako liturgický jazyk pravoslávnej a gréckokatolíckej cirkvi.„Cirkevná slovančina" bolo v minulosti označenie pre to, čo dnes označujeme ako staroslovienčina (prípadne vrátane cirkevnej slovančiny).
Cirkevná slovančina je vlastne súhrnné označenie pre „jazyky", ktoré sa vyvinuli z rôznych variantov staroslovienčiny v 11. storočí. Rozlišujeme najmä bulharskú cirkevnú slovančinu (stredná bulharčina), ruskú cirkevnú slovančinu, srbskú cirkevnú slovančinu, chorvátsku cirkevnú slovančinu a českú cirkevnú slovančinu. Jednotlivé varianty cirkevnoslovanského jazyka sa označujú ako „redakcie".
Niektoré odlišnosti medzi redakciami cirkevnej slovančiny:
V minulosti sa cirkevná slovančina v Rusku (do 18. storočia), Bielorusku, na Ukrajine, v Rumunsku, Srbsku, Bulharsku, Severnom Macedónsku a na východnom Slovensku používala nie len ako liturgický jazyk, ale do značnej miery aj ako literárny jazyk. V cirkevnom prostredí sa dlho používala aj ako úradný jazyk.
Jej súčasná podoba (najmä čo sa týka pravopisu) sa ustálila po reformách v polovici 17. storočia za čias moskovského patriarchu Nikona.
Cirkevná slovančina v slovenskom prostredí
Na Slovensku sa cirkevná slovančina používa ako bohoslužobný jazyk v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi. Používa sa prispôsobená ukrajinská redakcia cirkevnej slovančiny. V prostredí pravoslávnej cirkvi sa však ojedinele vyskytujú aj tendencie používať ruskú redakciu cirkevnej slovančiny.
V minulosti sa na slovenskom území (v prostredí Mukačevskej a Prešovskej eparchie) používala cirkevná slovančina aj ako jazyk literárny a úradný (v cirkevnom prostredí), pričom jej podoba bola často ovplyvnená ľudovým jazykom. Na začiatku 20. storočia sa začali vydávať knihy s bohoslužobnými textami pre ľud (tzv. zborníky), ktoré už neboli písané cyrilikou, ale latinkou. Bohoslužobné knihy pre duchovenstvo sú však podnes tlačené cyrilikou.
V roku 1996 vydal Ralph Cleminson katalóg cyrilských rukopisov zo slovenského územia, z ktorých drvivá väčšina je písaná v cirkevnej slovančine. Výskumu cirkevnej slovančiny v slovenskom prostredí sa venuje najmä Slavistický ústav Jána Stanislava SAV.
388 Charybdis
388 Charybdis je planétka v hlavnom páse planétok.
Chodouny
Chodouny sú obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 621 obyvateľov, z toho 309 mužov a 312 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,8 roka (muži 40,4 roka, ženy 43,1 roka).
Rondo 1
náhľad|Rondo 1 Rondo 1 je mrakodrap vo Varšave na adrese Rondo ONZ 1 v obvode Śródmieście. Jeho výška po strechu je 159 m, po vrchol 192 m a má 40 poschodí.
Jeho výstavba sa začala v roku 2003 a ukončená bola 7. marca 2006. Je to tretia najvyššia budova vo Varšave (v roku 2008). Projekt budovy vytvorila kancelária Skidmore, Owings and Merrill.
Bunková teória
thumb|[[Matthias Jakob Schleiden (1804–1881)]] thumb|[[Theodor Schwann (1810–1882)]] Bunková teória je vedecká teória, ktorá je jedným zo základných kameňov biológie. Rozvoj tejto teórie bol umožnený vďaka pokrokom v mikroskopii. Odkazuje sa na myšlienku, že bunky sú základnou jednotkou štruktúry každej živej bytosti. Hovorí, že nové bunky sú tvorené inými existujúcimi bunkami a že bunka je základnou jednotkou štruktúry, funkcie a organizácie vo všetkých živých organizmoch
Podľa bunkovej teórie:
História
Bunkovú teóriu formulovali v roku 1838 nezávisle od seba nemecký botanik Matthias Jakob Schleiden, objaviteľ jadierka a nemecký zoológ Theodor Schwann. Obidvaja prírodovedci tak dali vedecký základ rozvoju cytológie.
2557 Putnam
2557 Putnam je planétka s priemerom 42 km, ktorú objavil Brian A. Skiff, N. G. Thomas 26. septembra 1981.
Ilava
Ilava je okresné mesto na Slovensku ležiace v Ilavskej kotline v Trenčianskom kraji. Ilava je známa najmä rozsiahlym väzenským nápravno-výchovným zariadením, ktoré sa nachádza priamo v meste.
Časti mesta
V 70. rokoch 20. storočia boli k Ilave pripojené obce Iliavka a Klobušice. Mesto má tak dve katastrálne územia: k.ú. Ilava a k.ú. Klobušice. Okrem samotnej Ilavy má mesto dve mestské časti: Iliavka, Klobušice.
Väčšia z dvoch satelitných mestských častí Klobušice sa nachádza asi dva kilometre od Ilavy, na hlavnom cestnom ťahu v smere Dubnica nad Váhom. V Klobušiciach sa nachádza kaštieľ.
Vodné toky
Dominantnou riekou, ktorá preteká popri meste Ilava je Váh. Ilavou pretekajú tri potoky - Podhradský, Porubský, ktoré sa zlievajú na území mestskej časti Sihoť a vlievajú sa do Nosického kanála, ktorý reguluje tok Váhu a Ilavka, ktorý sa vlieva do Porubského potoka v mestskej časti Skala.
Vodné plochy
Počas výstavby diaľničného ťahu D1 prechádzajúcom Ilavou vznikol ťažbou štrku použitého pri výstavbe Ilavský rybník, nachádzajúci sa medzi Váhom a jeho Nosickým kanálom.
Dejiny
Najstaršia zmienka o Ilave je v pápežských vegestiach z rokov 1332 až 1337. Väčší rozvoj dosiahla až v 15. storočí.
Mesto v minulosti používalo meno Leve, ktoré bolo zhodné s Levicami.
Do roku 1526
O minulosti Ilavy jestvuje viac dokladov a zmienok od 14. storočia. Doklady majú skôr právny a majetkový charakter, ale zostavujú konkrétnejší obraz o Ilave do roku 1526.
O histórii Ilavy sa dozvedáme veľa aj z písomných prameňov:
Národnostné zloženie
údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011
Národnostné zloženie v minulosti
Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2001: 5 411 obyv.Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 1991: 5 531 obyv. Sčítanie obyvateľstva v roku 1930 (súčasná administratívna hranica):
údaje: Sčítanie ľudu v roku 1930
Materinský jazyk
údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011
Materinským jazykom sa rozumie reč, ktorou s obyvateľom hovorili rodičia.
Úradný jazyk
údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011
Úradný jazyk je jazyk, ktorý obyvateľ v čase sčítania najčastejšie používal v zamestnaní alebo škole, bez ohľadu na to, či pracoval alebo študoval na Slovensku alebo v zahraničí.
Jazyk v domácnosti
údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011
Jazyk v domácnosti je jazyk, ktorý obyvateľ v čase sčítania najčastejšie používal v domácnosti.
Jazykové zloženie v minulosti
údaje: Uhorský lexikón sídiel (1773), Historicko-demografický lexikón obcí Slovenska (1880-1910)
(+++ - prevažujúci jazyk obyvateľov)
Náboženské zloženie
údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011
Náboženské zloženie v minulosti
Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2001: 5 411 obyv.Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 1991: 5 531 obyv.Sčítanie obyvateľstva v roku 1930 (súčasná administratívna hranica):
Kultúra a zaujímavosti
náhľad|Pohľad na hrad a farský kostol náhľad|Klobušický kaštieľ V Ilave sa nachádza centrum spoločenského a kultúrneho diania, Dom kultúry. Bol postavený v 80. rokoch, v rámci socialistickej akcie Z (čiže zadarmo dobrovoľníkmi).
Múzeá
Mestské múzeum v Ilave nájdete na Ružovej ulici. Nachádzajú sa tu tri expozície : národopisná, história mesta a prírodovedná.
Ilavský hrad
Ilavský hrad z prelomu 11. – 12. storočia, presnú dobu vzniku nepoznáme. Pravdepodobne bol vybudovaný na ochranu ciest, dôležitého brodu cez Váh i samotného mestečka Ilava. Bol pravdepodobne založený členmi rytierskeho náboženského rádu templárov. Neskôr slúžil ako kláštor, a potom bol prebudovaný na nápravnovýchovné zariadenie. Prvá hodnoverná zmienka o hrade je až z roku 1446.
Historik Matej Bel (1684 – 1749) vo svojom diele NOTITAE HUNGARIAE GEOGRAPHICA – zväzok 4 z roku 1742 vyslovil domnienku, že hrad Ilava existoval ako strážny pohraničný hrad už v časoch panovania prvých Arpádovcov, ktorí v Uhorsku vládli v rokoch 1000 – 1301. Viacerí starší historici vo svojich dielach uvádzajú, že hrad Ilava bol založený členmi náboženského rytierskeho rádu templárov a to už v prvej polovici 12. storočia, keď v Uhorsku vládol kráľ Gejza II. (1141 – 1162), ktorý povolil templárom sa v Uhorsku usadiť.
Klobušický kaštieľ
Kaštieľ pochádza z roku 1840. Jeho pôvod prezrádza nápisová tabuľa na západnom tympanóne: "PERENNE CHARAE FILIAE SIDONIAE // MONUMENTUM POSUIT CAROLUS // PIACSEK DE HERES ET OLÁSAGH 1840.", teda "Večne drahej dcére Sidónii postavil pamätník Karol Piacsek de Heres et Olásagh 1840.". Hoci ho dal postaviť Karol Piacsek, označuje sa ako kaštieľ Sipekyovcov. Zmieňovaná Sidónia sa totiž v Klobušiciach vydala 14. decembra 1851 za Alexandra Sipekyho a tak sa stal kaštieľ Sipekyovským.
Pravidelné podujatia
V auguste sa v Ilave pravidelne usporadúva Bartolomejský jarmok, ktorý je hojne navštevovaný ľuďmi z okolitých obcí a miest. Dvakrát do roka sa uskutočňuje Burza zberateľov všetkých zberateľských odborov.
Priemysel
V meste pôsobia spoločnosti najmä v potravinárskom a drevospracujúcom priemysle.
Les Angles (Hautes-Pyrénées)
Les Angles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Centrum LIM
Centrum LIM (predtým známy aj ako Hotel Marriott) je mrakodrap vo Varšave, ktorý sa začal stavať v roku 1980 a dokončený bol v roku 1989.
Výška budovy po strechu je 140 metrov, po vrchol 170 metrov a má 42 poschodí. Nachádza sa na adrese Aleje Jerozolimskie 65/79 v obvode Śródmieście.
Vilém Mrštík
Vilém Mrštík (* 14. máj 1863, Jimramov – † 2. marec 1912, Diváky) bol český spisovateľ, dramatik, prekladateľ a literárny kritik.
Život a tvorba
Vilém Mrštík sa narodil v Jimramove na Českomoravskej vrchovine ako mladší zo súrodeneckej štvorice synov obuvníka z Jimramova. Už roku 1869 sa s rodičmi a bratmi odsťahoval do Ostrovačice a vzápätí (1874) potom do Brna. Vyštudoval gymnázium v ​​Brne a v Prahe na Malej Strane. Po maturite sa pokúsil o štúdium práva, ale kvôli umeleckým záujmom ho nedokončil. Po niekoľkých rokoch života v Prahe sa odsťahoval späť na Moravu, tentoraz k bratovi Aloisovi do Divák u Hustopečí, ktoré sa vďaka ich aktivite stali jedným z centier moravskej kultúry.
Od roku 1895 patril k signatárom Manifestu Českej moderny. Zaradil sa k prekladateľom a propagátorom ruského realizmu, hlavne Dostojevského, Turgeneva, Gogoľa a Tolstého, podobnú pozornosť venoval aj francúzskym realistom. Zaoberal sa aj literárnou kritikou, kde obhajoval surovosť a pravdivosť francúzskeho realizmu, predovšetkým Émila Zolu a Guy de Maupassanta. Mrštík prispieval do Zory, Ruchu, České revue a neskôr aj do Lumíra.
Časť literárneho diela vznikla v ojedinelej spolupráci s bratom Aloisom. Najdôležitejším výsledkom bratskej spolupráce je dráma Maryša (1894), ktorá býva označovaná za vrchol českej realistickej dramatickej tvorby, o čom svedčí dodnes časté uvádzanie na domácich javiskách. Bratskou spoluprácou vznikla aj kniha Rok na vsi, kde v deviatich dieloch popísali život obce Habrůvka. Nadčasovú hodnotu si zachovala kontroverznú brožúra Bestia triumphans z roku 1897, v ktorej sa venoval otázkam ochrany pamiatok. Obálku brožúry nakreslila Zdenka Braunerová (s ňou Viliama Mrštíka pútal hlboký vzťah, ktorý sa však rozpadol tesne pred svadbou). Lyrickú notu si vyskúšal v Pohádce máje. Príbeh ľahkomyseľného študenta Ríšu a jeho milovanej Helenky sa stal klasickým aj vďaka filmovému spracovaniu režiséra Otakara Vávru z roku 1940. Prvky naturalizmu má jeho Santa Lucia. Jeho posledné a nedokončené dielo Zumři akoby predznamenalo tragédiu konca jeho života.
Tragická smrť
Posledné obdobie svojho života prežil Vilém Mrštík v moravskej obci Diváky kde bol jeho brat Alois riadiacim učiteľom. Vilém Mrštík sa už vtedy necítil dobre psychicky ani fyzicky, prežíval sklamanie v tvorbe, cítil sa málo uznávaným, predovšetkým v pražských literárnych kruhoch, a svoj autobiografický román Zumři, na ktorom si zakladal, písal už len s veľkými ťažkosťami. Vďaka svojej zložitej povahe tiež ťažko prežíval prvé príznaky staroby. Trpel predstavou, že ťažko ochorie a bál sa dlhého umierania. Záchvaty melanchólie boli stále častejšie. Ani pri pobyte v pokojnej moravskej obci Diváky sa necítil dobre, mal pocit, že ho ľudia v obci neustále sledujú a šíria o ňom klebety. Tento stihomam ešte viac prehĺbil jeho dlhodobú duševnú krízu. Poslednou kvapkou sa potom stala úplne nevinná udalosť, ku ktorej došlo asi rok pred spisovateľovou tragickou smrťou, a o ktorej sa spomína MUDr. Hortík, ktorý mal možnosť prečítať si Vilémov list na rozlúčku. Podľa tohto listu (dnes strateného a už zrejme neexistujúceho) upratoval Vilém asi rok pred svojou tragickou smrťou vo včelíne, kde mu pomáhala jedna miestna mladá, neplnoletá dievčina. Keďže si Vilém Mrštík vždy potrpel na mladé dievčatá, čo o ňom bolo všeobecne známe, došiel po tomto dni k záveru, že si susedia v obci asi budú domýšľať, k čomu všetkému mohlo vo včelíne dôjsť a pôjdu ho preto udať. Celá udalosť sa vyhrotila budúci rok na jar, 2. marca 1912, kedy opäť trávil čas vo včelíne a odtiaľ uvidel suseda, ktorý odchádzal z domu sviatočne oblečený. V ťažkom duševnom rozpoložení Vilém Mrštík mylne usúdil, že sa sused sviatočne obliekol preto, že ide na súd, kde na neho chce podať udania. V tej chvíli Vilém Mrštík zrejme spanikáril a rozhodol sa vec radikálne vyriešiť. Najprv si prerezal hrdlo skalpelom, ktorým predtým prerezával plásty vo včelíne. Potom sa ešte niekoľkokrát snažil skalpelom bodnúť do oblasti srdca. Keď sa zo včelína dlho nevracal, začal ho jeho brat, otec a švagriná hľadať. Nakoniec bol nájdený v pivnici vo veľmi vážnom stave. Vilém Mrštík zomrel o päť hodín neskôr v krutých bolestiach.
Divadelné hry
Prekladal z francúzskej a predovšetkým z ruskej literatúry (Lev Nikolajevič Tolstoj).
Barcelona KIA 2007
Barcelona KIA 2007 bol tenisový turnaj okruhu WTA, ktorý sa konal v španielskej Barcelone od 11. júna do 16. júna 2007. Vyhrala ho Meghann Shaughnessyová, ktorá vo finále porazila nenasadenú Edinu Gallovitsovú 6-3, 6-2. Bol to jej šiesty titul na okruhu WTA.
Nasadenie
V zozname sú nasadené hráčky. V zátvorkách je kolo, ktorom vypadli.
V zozname sú nasadené páry. V zátvorkách je kolo, ktorom vypadli.
Andrej Ľudovít Katina
Andrej Ľudovít Katina (pseudonym Podlipný) (* 4. február 1909, Zvolen, Slovensko – † 23. október 1968, Myjava, Slovensko) bol slovenský evanjelický kňaz, cirkevný hodnostár, spisovateľ a redaktor.
Životopis
Narodil sa v rodine Ondreja Katinu a jeho manželky Kataríny, rodenej Bukovej. Základné vzdelanie získal vo Zvolene, kde aj v roku 1929 zmaturoval. Neskôr študoval teológiu v Bratislave (1929 – 1933), ordinovaný bol v roku 1933. Pôsobila ako kaplán vo Zvolene, farár v Badíne (1935 – 1946), Hronseku a napokon sa stal biskupom Západného dištriktu (1952 – 1968). Jeho pôsobenie poznačil vtedajší politický systém.
Tvorba
V roku 1932 debutoval zbierkou nábožensky a sociálne ladených básní, potom sa venoval prozaickej tvorba s mravoučnou a historickou tematikou, pokúšal sa aj o drámu. V publicistike sa venoval kultúrnohistorickej a cirkevnej problematike, zostavil modlitebník a vydal historickú prácu o artikulárnom kostole v Hronseku. Bol spoluredaktorom časopisu Evanjelický posol spod Tatier.
Mourmelon-le-Petit
Mourmelon-le-Petit je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
JPEG
thumb|Fotografia kvetu komprimovaná so vzrastajúcim komprimačným pomerom zľava doprava.
Skutočným názvom typu súboru je JFIF, čo znamená JPEG File Interchange Format. Skratka JPEG znamená Joint Photographic Experts Group, čo je vlastne konzorcium, ktoré túto kompresiu navrhlo.
Keď sa bežne hovorí o súbore JPEG, myslí sa tým väčšinou súbor JFIF, alebo súbor Exif JPEG. Existuje však viacej formátov súborov založených na kompresii JPEG, napríklad JNG.
JPEG/JFIF je najčastejší formát používaný pre prenášanie a ukladanie fotografií na webe. Nie je však vhodný pre perokresbu, zobrazenie textu alebo ikonky, pretože kompresná metóda JPEG vytvára v takomto obraze viditeľné a rušivé artefakty. Pre takéto účely sa väčšinou používajú súbory PNG a GIF. Pretože má GIF iba 8 bitov na pixel, nie je vhodný pre farebné fotografie, PNG je možné použiť pre ukladanie fotografií, ale výsledná veľkosť súboru je nevhodná pre publikovanie na webe.
Použitie
JPEG je vhodný pre fotografické snímky alebo maľby realistických scenérií s hladkými prechodmi v tóne a farbe. V tomto prípade funguje omnoho lepšie ako čisté bezstratové metódy, pričom poskytuje stále veľmi dobrú kvalitu obrazu. V skutočnosti poskytuje omnoho vyššiu kvalitu obrazu ako GIF, ktorý je síce bezstratový (a hodí sa na text a ikonky), ale vyžaduje veľmi silnú kvantizáciu pre plnofarebný obraz fotografie.
Ďalšie stratové metódy
Novšie stratové kompresné metódy, hlavne vlnková kompresia, dávajú ešte lepšie výsledky. Napriek tomu je JPEG veľmi dobre zavedený štandard, s ktorým je schopné pracovať mnoho aplikácií. Mnoho vlnkových algoritmov je navyše patentovaných, takže je obťažné alebo nemožné používať ich v mnohých softwarových projektoch.
Robo Opatovský
Robert Opatovský (* 25. december 1971, Trnava) je slovenský spevák a skladateľ.
Zo života
Po ukončení vojenskej služby spieval v rôznych hudobných telesách na Slovensku a v zahraničí.
Robo Opatovský je vlastníkom hudobného vydavateľstva Záverečná. V roku 2008 sa produkčne a autorsky podieľal na albume Maroša Kramára, Lážo-plážo. Robo Opatovský zložil aj hudbu k rozprávkovej knižke Bibiany Ondrejkovej O dievčatku Julke.
V roku 2009 sa Robo Opatovský zúčastnil slovenského národného kola súťaže Eurovision Song Contest 2009 so skladbou „Prší“, s ktorou skončil vo finále na šiestom mieste. Dňa 11. mája Robovi Opatovskému vyšiel jeho prvý výberový album s jeho najväčšími hitmi. .
V roku 2012 zložil a naspieval oficiálnu paralympijskú hymnu, pieseň Nechajme sa strhnúť prúdom na XIV. paralympijských hrách v Londýne pre Slovenský paralympijský výbor. Text piesne napísal Pavel Elgyütt.
Pre výpravu slovenských paralympionikov na Zimné paralympijské hrách v Soči v roku 2014 zložil a naspieval pieseň Môj život, ktorá je aj na rovnomennom albume.
Spolu s Štefanom Skrúcaným, Miroslavom Nogom, Petrom Cmoríkom, Barborou Švidraňovou, Bibianou Surovčíkovou a slovenskými paralympijskýmí športovcami naspievali hymnu Orli bez krídel pre Slovenské paralympijské družstvo k Letným paralympijským hrám v v Riu de Janeiro.
Osobný život
Robo Opatovský sa oženil s priateľkou Katkou 9. mája 2009. S manželkou žije v Skalici.
Biomolekula
thumb|3D štruktúra myoglobínu Biomolekuly sú chemické zlúčeniny vyskytujúce sa v živých organizmoch. Skladajú sa predovšetkým z uhlíka a vodíka. Ďalej v nich nájdeme aj dusík, kyslík, síru a fosfor. Ostatné prvky sa takisto môžu vyskytovať v biomolekulách, ale nie sú také časté.
Drancy
Drancy je mesto v severovýchodnej časti metropolitnej oblasti Paríža vo Francúzsku v departemente Seine-Saint-Denis, v regióne Île-de-France.
Od centra Paríža je vzdialené.
Poloha
Susedné obce: Bobigny, Le Bourget, Bondy, Le Blanc-Mesnil a La Courneuve.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Obchodný dom Dunaj
Obchodný dom Dunaj alebo staršie Obchodný dom Brouk a Babka je budova na Námestí SNP v Bratislave. Navrhol ho autor Christian Ludwig v rokoch 19351936 a je to národná kultúrna pamiatka.
Pre obchodných podnikateľov Brouka a Babku postavil bratislavský architekt Ch. Ludwig na preluke vtedajšieho Námestia republiky v roku 1936 veľmi úsporne riešený obchodný dom – dnes Obchodný dom Dunaj v Bratislave.
Pôdorys, nosný systém, dispozícia
Železobetónový skelet s voľným pôdorysom 26 x 19,5 m bol postavený v kompaktnej zástavbe námestia, ktoré v tom čase prežívalo stavebnú konjunktúru.
Šesť nadzemných a dve podzemné podlažia tvoria voľné veľkoplošné priestory predajní a technickej obsluhy, prevádzka je prehľadná a variabilná.
V ľavom rohu dispozície je situované komunikačné jadro objektu – dvojramenné schodisko a dva výťahy.
Na prízemí sú pred zasunutým hlavným vstupom tri izolované štvorstranné výklady, ktoré odľahčujú parter objektu, sú to celosklenené oblé solitéry s kamenným soklom.
V budove je prvýkrát na Slovensku použité crittallové kúrenie.