Rodenticíd
Úvod a história
Hlodavce (Rodentia) sú zrejme najrozšírenejšími cicavcami. Jednotlivé druhy sa vyskytujú takmer vo všetkých klimatických pásmach Zeme. Za škodce bývajú považované tie druhy, ktoré spôsobujú svojou existenciou značné škody na potravinách a krmivách, v polnohospodárstve a hygiene. V klíme (strednej) Európy sem patria hlavne zástupcovia čeladí Murinae (myšovité), predovšetkým myš domová, potkan hnedastý a potkan čierny a z čelade Arvicolinae (hrabošovité) predovšetkým hraboš poľný a hryzec vodný. Všeobecne platí, že myšovité (myši, potkany) sú synatropné a komenzálne (žijúce v bezprostrednej blízkosti človeka, resp. jeho príbytkov a stavieb) a často spôsobujú značné škody na stavebných materiáloch (budovaním nôr a hniezd v murive, hlodaním elektrických káblov a podobne), uskladnených potravinách, krmivách a iných komoditách (požerom, hlodaním, znečistením močom a výkalmi). Okrem toho predstavujú divoké populácie týchto hlodavcov v bezprostrednej blízkosti človeka a jeho potravy značné hygienické a epidemiologické riziká, nakolko sú tieto hlodavce často rezervoáry (medzihostitelské organizmy) a vektory (prenášače) mnohých závažných infekčných ochorení, ako sú leptospiróza, tularémia, týfus, hantavirózy, salmonelózy, mor a iné. Hrabošovité naproti tomu žijú obvykle ďalej od ľudských príbytkov, často v poliach. Škodcami sa stávajú najmä pri sezónnom premnožení, keď ich spotreba potravy narastie natolko, že spôsobia významné škody na plodinách, až k úplným holožerom. Aj tieto hlodavce môžu prenášať infekčné ochorenia, toto riziko je však obvykle menším kontaktom s ľuďmi a hospodárskymi, či domácimi zvieratami, nižšie, než u komenzálnych hlodavcov. Účinný boj s týmito hlodavcami je obvykle ťažký, lebo sa rýchlo množia, skoro dosahujú pohlavnú zrelosť a obvykle sú veľmi prispôsobivé. Okrem toho sú to, najmä potkany, značne sociálne inteligentné zvieratá s komplexnou, no flexibilnou hierarchiou v svorke; rýchlo sa učia vyhýbať sa smrteľným nebezpečenstvám. Okrem toho sú v mnohých prostrediach pre ne veľmi vhodné podmienky, ako napríklad rozsiahle monokultúry obilnín v intenzívnom poľnohospodárstve, či hustá zástavba a nedostatky v celkovej hygiene a stavebnej koncepcii v mestách (stoky, staré budovy, nezabezpečené skládky odpadu, vysoká dostupnosť potravy a možnosti uhniezdenia, celoročne dostatočne teplé a chránené úkryty atď.). Z týchto a tiež z pracovne-technických, finančných a praktických dôvodov je obvykle nasadenie rodenticídov najspoľahlivejší, najrýchlejší a najefektívnejší prostriedok represívnej deratizácie (t. j. deratizácie s cielom zlikvidovať alebo aspoň výrazne zredukovať existujúcu populáciu hlodavcov). Človek používa jedy na ničenie hlodavcov s veľkou pravdepodobnosťou už od staroveku; k najstarším rodenticídom patrili zrejme rastlinné drogy ako „morská cibula“ (Urginea maritima var. rubra), domáca v Stredozemí, oleandrové listy a známe minerálne (anorganické) jedy, ako arzenik (oxid arzenitý), používaný pravdepodobne už v Byzancii a alkaloid strychnín, respektíve sušené semená Strychnos nux-vomica, obsahujúce strychnín a dovážané do Európy ako jed na potkany z Indie už v 16. storočí. S nástupom priemyselnej revolúcie, ktorá bola sprevádzaná na jednej strane nárastom počtu obyvateľstva a populačnej hustoty európskych miest a tým pádom aj lepších podmienok pre množenie komenzálnych hlodavcov a na druhej strane razantným rozvojom chemického priemyslu, pribudol chemickým postriedkom boja proti hlodavcom ešte väčší význam; látky ako biely fosfor, uhličitan bárnatý, strychnín a neskôr aj fosfidy kovov a tálne soli sa stali koncom 19. a začiatkom 20. storočia postupne masovými produktmi chemického priemyslu a našli rozsiahle uplatnenie ako rodenticídy. Najväčšie nedostatky týchto starých rodenticídov boli predovšetkým vysoká toxicita pre človeka v používaných koncentráciách a ich obvykle rýchly a nápadný účinok (tzv. akútne pôsobiace jedy); najmä potkany sú nedôverčivé a rýchlo sa naučia nástrahy, ktoré spôsobia otravu a rýchly úhyn iných zvierat, nepožierať (nástrahová averzia). Tieto skutočnosti viedli k výskumu za cielom nájdenia „ideálnych“ účinných látok, t. j. takých, ktoré by pri maximálnej účinnosti mali najnižšiu možnú toxicitu pre človeka a domáce a iné necieľové zvieratá a ich výroba bola pokial možno lacná a jednoduchá. V dôsledku tohto výskumu boli syntetizované aj dnes používané látky; je však nutné poznamenať, že žiaden chemický rodenticíd nespĺňa úplne uvedené kritériá "ideálneho rodenticídu".