Uhorský_karpatský_spolok
Horskí vodcovia
Vodcovská činnosť, ktorá v rokoch kežmarského predsedníctva dostala nový rozmer, prešla mnohými zmenami. Mikuláš Sontág st., zakladateľ Nového Smokovca, člen Uhorského karpatského spolku, v zime 18811882 usporiadal pre horských vodcov školenie. Vodcovia museli okrem praktických a teoretických skúseností preukázať, že vedia čítať a písať. Vodcovia boli rozdelení do troch kvalifikačných tried. Vodca I. triedy mal právo vodiť na prvovýstupy bez geografického obmedzenia, vodca II. triedy získaval licenciu len na určitú oblasť, ktorú dobre poznal. Osobitnú triedu zaviedli pre nosičov. Horskí vodcovia sa pokúšali dobývať dovtedy nedostupné štíty, neprekročili však terén I., II. a III. obtiažnostnej kategórie. Dosiahli vrcholy Vysoká, Ganek, Malá Končistá, Bradavica, Veľká Granátová veža, Ostrý štít a ďalšie. Aj napriek snahám Mikuláša Sontága st., ktorý prepracoval osnovy vodcovského štatútu a predstavil ich na schôdzi spolku v Levoči 10. júla 1883, boli nové vodcovské knižky v roku 1885 vydané v maďarskom a nemeckom jazyku. Slovenský jazyk nebol akceptovaný a vodcovský štatút predpisoval horským vodcom, aby skladali skúšky z maďarského pravopisu. Túto podmienku mnohí slovenskí horskí vodcovia nevedeli splniť a tak spolok zbavil väčšinu slovenských horských vodcov oprávnenia na vodenie. V roku 1885 malo vodcovské oprávnenie deväť Spišských Nemcov a jeden Slovák – Štrbčan Michal Húska. Do roku 1887 sa počet vodcov zvýšil na 32, z nich bolo 24 spišských Nemcov z Novej Lesnej, šesť z Veľkého Slavkova a dvaja Slováci. K Michalovi Húskovi pribudol Andrej Rusnák zo Štôly. Napríklad jeden z najvyhľadávanejších a najuznávanejších horských vodcov Ján Ruman Driečny nemohol byť registrovaným horským vodcom, lebo neovládal maďarský pravopis. Ani v ďalšej prepracovanej verzii vodcovských stanov v roku 1912, ktoré pripravili Alfred Grosz a Julius Andreas Hefty sa Slováci nedočkali nápravy. Andrej Rusnák, vodca I. triedy zo Štôly, dostal v roku 1896 mozgovú porážku a predsedníctvo spolku mu odhlasovalo jednorazovú almužnu 10 forintov. Michala Húsku, vodcu I. triedy zo Štrby, zbavil ústredný výbor spolku v roku 1908 oprávnenia vodiť, „keď sa dokázalo, že šíri panslavsku ideológiu“. Po zániku spolku po prvej svetovej vojne nová československá turistická organizácia Klub československých turistov zdedila len 11 horských vodcov, samých spišských Nemcov, najmä z Novej Lesnej. Prvé povojnové roky vo Vysokých Tatrách boli poznačené prítomnosťou vojenských jednotiek. U Pavla Počúvaja, nestora tatranských horských vodcov, sa dohodli, že využijú pomoc horského práporu, ktorému velil štábny kapitán Václav Dusil. Pomáhal im pri značkovaní turistických ciest, budovaní turistických chodníkov a zásobovaní chát. Nadšenci turistiky z Liptovského Mikuláša, vedení školským inšpektorom Milošom Janoškom, spolu s českými priateľmi položili základ novej turistickej organizácie – Klubu československých turistov. Župný úrad v Levoči na podnet Slovenskej komisie Klubu československých turistov zrušil stanovy Uhorského karpatského spolku a v júni 1921 Ministerstvo pre správu Slovenska schválilo Štatút horských vodcov Klubu slovenských turistov a lyžiarov. Klub vydal nové vodcovské knižky a stanovil aj nové tarify; namiesto forintov a grajciarov sa platilo československými korunami. Nové vodcovské skúšky zložilo 19 horských vodcov. V roku 1923 sa ustanovil Sbor tatranských vodcov z povolania (Sbor podľa vtedajšieho pravopisu) so sídlom v Starom Smokovci. Po vojne po nových turistických chodníkoch začalo prúdiť do Vysokých Tatier veľa turistov, ktorí nepotrebovali horských vodcov, čím vodcovská služba začala stagnovať. Po roku 1945 z početnej plejády zostali len horskí vodcovia – Štefan Zamkovský, Alojz Krupitzer a Ján Počúvaj. Trvalo päť rokov, kým založili novú Tatranskú horskú službu a ďalších sedem, kým vydali nový vodcovský poriadok, platný od 1. júna 1957 pre horských vodcov Tatranského národného parku vo Vysokých a Západných Tatrách. Vo Vysokých Tatrách vyrástla nová vodcovská generácia a vodcovská služba a horská záchranná služba splynuli v jeden celok. Horskými vodcami z povolania boli pracovníci Horskej služby TANAPu a dobrovoľní členovia Československého zväzu telesnej výchovy.