cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tyčový zberač prúdu
Zberacie ústrojenstvo
Najstaršie prevedenie tyčových zberačov bolo zakončené mosadzným alebo bronzovým kolieskom s drážkou po obvode, tzv. kladkou. Koliesko bolo uložené v grafitových ložiskách a za prevádzky sa otáčalo veľkými otáčkami. Kladka sa rýchlo opotrebovala, životnosť bola len niekoľko dní prevádzky. Uchytenie kladky neumožňovalo natočenia voči trolejovému drôtu. Predovšetkým pre trolejbusy bola vyvinutá zberacia hlavica klzného typu s vymeniteľnou vložkou z kompozitných materiálov. Táto hlavica je uchytená otočne okolo zvislej osi. Spolupráca otočnej hlavice a otočnej základnej tyče na streche vozidla dovoľuje pružné sledovanie trolejového drôtu a odchýlku vozidlá až niekoľko metrov od ideálnej stopy. Dobré skúsenosti s touto konštrukciou zberacieho ústrojenstva viedli k jeho zavedeniu aj v električkových prevádzkach. Bežne užívané vložky sú výlisky z práškového grafitu s prídavkom parafínu, sú samomazné. Existujú aj iné typy vložiek, napríklad zo zmesi práškovej medi a grafitu. Zloženie materiálu vložiek ovplyvňuje opotrebenie trolejového drôtu. V dobe používania kladiek na tyčových zberačoch sa hľadala cesta, ako zabezpečiť spoľahlivý kontakt kladky a trolejového drôtu. Jedným zo spôsobov bolo mazanie trolejového drôtu zmesou loja a grafitu. V električkovej prevádzke v Prahe jazdila niekoľko desaťročí upravená električka, ktorá mala tyčový zberač s prívodom mazacie zmesi a počas nočných jázd nanášala mazadlo na trolejový drôt. Táto mazacia električka zostala v prevádzke aj v čase, keď pražské električky už boli vybavené pantografy s hliníkovou lištou. Mazanie malo obmedziť opotrebenie trolejového drôtu.
Sťahováky
Sťahováky sú pomocné zariadenia na kontrolu kontaktu tyčového zberača k trolejovým vedeniam. Na voľnom hornom konci zberača je pripevnené lano, ktorého druhý koniec je navinutý na cievke sťahováka. Cievka je pripevnená k pružine, ktorá pri prudkom uvoľneniu lana (vypadnutie zberača z drôtov) navinie lano a strhne tak tyčový zberač do vodorovnej polohy. Zabráni sa poškodeniu trolejového vedenia aj zberača. Lano slúži aj k manipulácii so zberačom pri nasadzovaniu na trolej. Pri zavádzaniu moderných trolejbusov v Česko-Slovensku v roku 1936 boli ešte prototypy Tatra T86 a Škoda 1Tr bez sťahovákov a s kladkou. K nasadzovaniu zberačov na trolejové vedenie slúžila skladacia tyč z izolačného materiálu, ktorú trolejbus vozil so sebou. Už po krátkej prevádzke boli na oba vozy dosadené sťahováky.
Gmina Milanów
Gmina Milanów je vidiecka gmina v Poľsku v Lubelskom vojvodstve.
Má rozlohu 116,64 km² a žije tu 4174 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 35,79 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Parczew.
Gmina Milejczyce
Gmina Milejczyce je vidiecka gmina v Poľsku v Podleskom vojvodstve.
Má rozlohu 151,79 km² a žije tu 2209 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 14,55 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Siemiatycze.
Mária Henrieta Choteková
Grófka Mária Henrieta Choteková (celým menom Henrieta Hermína Rudolfína Ferdinanda Mária Antónia Anna Chotková z Chotkova a Vojnína; * 24. november 1863, Dolná Krupá† 13. február 1946, Dolná Krupá), známa aj ako „ružová grófka“, bola pestovateľkou ruží, ktorá založila rozárium v rodnom kaštieli v Dolnej Krupej. Išlo o jedno z troch najväčších v Európe. Na vrchole svojej slávy obsahovalo viac ako 6000 kultivarov ruží, z ktorých niektoré vyšľachtila práve grófka Choteková.
Po prvej svetovej vojne sa snažila využiť pestovanie ruží ako podnikateľskú činnosť, ale pre nedostatok skúseností, vyčerpanosť a vtedajšie socio-ekonomické pomery rozárium začalo upadať. Francúzski, anglickí či nemeckí ružiari ju považovali za najväčšiu autoritu vo svojej oblasti v celej Európe. Mária Henrieta si často korešpondovala so svojimi zahraničnými kolegami. Venovala sa aj publikovaniu odborných článkov o ružiach v zahraničných novinách.
Mária Henrieta sa nevydala a bola bezdetná. Bola hlbokou a zanietenou kresťankou, ktorou ostala až do smrti. Podporovala náboženské, kultúrne a charitatívne aktivity v Dolnej Krupej, čím si vyslúžila všeobecnú obľúbenosť. Jej úsilie ocenil aj pápež Pius X., u ktorého bola aj na osobnej audiencii. Už za jej života, ako aj po smrti, boli na jej počesť pomenované viaceré kultivary ruží. Je pochovaná v rodinnom mauzóleu v Dolnej Krupej.
Rodinné zázemie
Grófka Mária Henrieta Choteková sa narodila v utorok 24. novembra 1863 v Dolnej Krupej do českej šľachtickej rodiny rodičom Rudolfovi Chotekovi a rakúskej šľachtičnej Márii Khevenhüller-Metschovej. Bola ich prvým dieťaťom a mala troch súrodencov: Annu (* 1865), Gabrielu (* 1868) a Rudolfa (* 1870). Na počesť narodenia každého dieťaťa vysadili rodičia sekvojovce mamutie. Jej sesternicou bola Žofia Chotková, manželka rakúskeho arcivojvodu Františka Ferdinanda, a starým otcom Herman Chotek. Pokrstená bola ako Hermína Rudolfína Ferdinanda Mária Antónia Anna. Neskôr z vlastnej iniciatívy používala len dvojmeno Mária Henrieta. náhľad|Máriin otec [[Rudolf Chotek (1822 – 1903)|Rudolf Chotek vlastnil okrem panstva v Dolnej Krupej aj Futog.]] Mária Henrieta bola osamelá osoba, nikdy sa nevydala. Bola vzdelaná, pričom rada čítala knihy z rodinnej knižnice, ktorá obsahovala viac ako 2000 titulov. Jej rodnou rečou bola nemčina, ale komunikovala aj francúzsky, nemecky, anglicky, latinsky a s miestnym obyvateľstvom v oblastnom dialekte. Mierne ráčkovala.
Keď mala Mária Henrieta 18 alebo 19 rokov, umrela jej 16-ročná sestra Anna na tuberkulózu. Druhá sestra Gabriela sa v roku 1894, dva roky po úmrtí matky, vydala za grófa Františka Schönborna a odsťahovala sa na jeho panstvo v Slivnici (dnešné Slovinsko).
Keď sa jej sesternica Žofia v roku 1900 vydala za následníka trónu, narástla popularita aj Márie Henriety. Aj keď dostávala pozvánky na mnohé podujatia a bola veľmi bohatá, nikdy nechcela ísť na cisársky dvor, a opustiť tak rodný kaštieľ. Mária Henrieta si užívala príbytok v Dolnej Krupej, v ktorej jej predkovia bývali už viac generácií. Práve tu sa sa mohla venovať svojej hlavnej vášni: pestovaniu ruží. Kaštieľ spravoval a veľmi rozvíjal do svojej smrti v decembri 1903 Máriin otec Rudolf. Po jeho smrti zdedil dolnokrupockú kúriu jeho syn Rudolf, ktorý však až do svojho smrteľného infarktu v roku 1921 viedol veľmi nákladný šľachtický život a nestaral sa o rozvoj a bohatstvo panstva. (Umrel bezdetný).
Pre nezhody so švagrinou Irmou si po roku 1906 nechala vybudovať tzv. Schweizerhaus, čiže Švajčiarsky domček, ktorý bol veľký ako väčší sedliacky dom. Dedinčania ho po pár rokoch začali prezývať Horný kaštieľ. Bol situovaný za liehovarom a Mária Henrieta si do neho privádzala aj urodzené návštevy.
Náboženský život a aktivity
Mária Henrieta mala celý život hlbokú kresťanskú vieru a bola idealistkou. Mala silnú úctu k Panne Márii, ktorej mramorovú sochu od umelca z Düsseldorfu umiestnila do biesiedky situovanej v centre rozária. V roku 1898 sa vydala na púť do Svätej zeme a taktiež vyučovala náboženstvo. Podporovala tiež zakladanie kresťanských mládežníckych organizácií. Nakupovala aj náboženskú literatúru, ktorú zadarmo rozdávala dedinčanom.
V roku 1909 jej pápež Pius X. udelil ďakovný diplom za dobročinné aktivity. Jej úsilie bolo v roku 1913 ocenené najvyšším pápežským radom, ktoré môže dostať aj laik: Pro Ecclesia et Pontifice. V ten istý rok ju pápež Pius X. prijal na osobnej audiencii.
Od roku 1895, keď bolo veľmi pravdepodobné, že zostane bez rodiny, grófka Choteková sa stala čestnou členkou v ústave šľachtičných, čo bola akási obdoba svetských rehôľ. V roku 1930 darovala vatikánskym záhradám 400 svojich najkrajších ruží.
Umelecký a spoločenský život
Mária Henrieta mala aj umelecké sklony: venovala sa písaniu poézie či divadelných hier. Vystupovala aj ako herečka v niektorých charitatívnych predstaveniach, pričom Szalon ujszág ju v roku 1900 za jej výkony veľmi vychválil. V kaštieľskom divadle začala organizovať kultúrny festival, tzv. Krupský divadelný festival.
Dedinčania si ju ešte dlho po jej smrti pamätali ako priateľskú osobu a ovládajúcu miestne nárečie. Zúčastňovala sa na dedinských slávnostiach, kde sa obliekala do miestneho kroja. Práve za jej štýl obliekania a častého stýkania sa s dedinčanmi ju veľakrát kritizovala Rudolfova manželka Irma. Vystupňovalo sa to hlavne po smrti Máriinho otca Rudolfa, pretože sa paňou kaštieľa stala Irma. Grófka Mária Henrieta sa zúčastňovala aj na miestnych charitatívnych akciách, štedro podporovala siroty a opustené deti. Keďže často bez ohľadu na pohlavie alebo vek oslovovala ľudí dušenka, miestne obyvateľstvo ju prezývalo Grófka Dušenka.
Počiatky rozária
náhľad|Fotografia približne z roku [[1880.]] Po vydaji sesternice Žofie dostávala Mária Henrieta pozvánky aj do zahraničia. Preto cestovala aj do Francúzska či Holandska, v ktorých navštevovala ružové a tulipánové parky a záhrady. Tým sa jej láska k týmto kvetom veľmi posilnila. Navyše ruže sú tiež symbolom Panny Márie, ku ktorej mala silné puto.
Na začiatku 20. storočia sa Mária Henrieta rozhodla vytvoriť v parku kaštieľa rozárium, schopné konkurovať veľkým ružovým záhradám, akými boli v tom čase Roseraie de L'Haÿ vo Francúzsku alebo rozárium v Sangerhausene (v súčasnosti pod názvom Europa Rosarium) v Nemecku. Popri pestovaní ruží sa zaoberala aj ich šľachtením a vykonávala experimenty so zdokonaľovaním druhov ruží a vývojom nových kultivarov. Máriino nadšenie týkajúce sa ruží bolo pozoruhodné. Peter Lambert uviedol, že počas výstavy v Legnici na Henrietu Chotekovú tak zapôsobil pestrý kultivar ruže s názvom „Fragezeichen“ (Otáznik), ktorý predstavil Johannes Böttner, že hneď po skončení kongresu odišla do Frankfurtu, aby mohla obdivovať nové kultivary ruží v celej ich nádhere.
Grófka Choteková vybudovala nové rozárium bez cudzej pomoci a vlastným pričinením. Išlo o najväčšie rozárium v strednej Európe. Od Francúza Julesa Graverauxa sa jej podarilo získať celý sortiment ruží (250 kultivarov), ktorý existoval v Malmaisone za čias cisárovnej Jozefíny, manželky Napoleona Bonaparte.
Od roku 1906 postupne vysadila takmer 3 ha ruží severovýchodne od kaštieľa. Týmto veľkým dielom si rýchlo vybudovala dobrú povesť medzi pestovateľmi ruží. Známi ružiari ako Peter Lambert, Wilhelm Kordes, Hermann Kiese, Johannes Böttner a Rudolf Geschwind boli hrdí na to, že sú jej priateľmi a vážili si nielen jej schopnosti, ale aj jej nezištnú pomoc. Grófka Choteková s nimi a ďalšími nemeckými, francúzskymi či anglickými ružiarmi a botanikmi často korešpondovala. Mária Henrieta bola tiež vyhľadávanou odborníčkou, keď dochádzalo k sporom o identifikáciu jednotlivých kultivarov. Bola vo všeobecnosti považovaná za najväčšiu odbornú autoritu v oblasti kultivácii ruží v celej Európe. Postupne sa pre Máriu Henrietu Chotekovú vžila prezývka „grófka ruží“, „ružová grófka“ alebo „kráľovná ruží“. (Prvýkrát toto pomenovanie zaznelo na kongrese v Legnici v roku 1910).
Grófka Choteková bola významnou členkou Verein Deutscher Rosenfreunde – VDR, ktorý vznikol v roku 1903. Aktívne sa zúčastňovala na rôznych kongresoch ružiarov a jej rozárium považovali účastníci za jedno z troch najlepších v Európe. V roku 1910 na kongrese v Legnici gróf Carl Friedrich von Pückler-Burghauss uviedol: „Dnes reťaze ruží spájajú Nemecko s Francúzskom a Rakúsko-Uhorskom.“ Mária Henrieta bola tiež členkou spolkov aj v Spojených štátoch a aj doživotnou patrónkou francúzskeho spolku. Mnohé organizácie a projekty aj finančne podporovala.
Rozšírenie rozária
Prudký rozvoj rozária v Dolnej Krupej nastal v roku 1910, keď v Krupine umieral svetoznámy ružiar Rudolf Geschwind. Grófka Choteková z Geschwindovej iniciatívy odkúpila celú jeho zbierku 2000 ruží, keďže mesto Krupina nemalo o Geschwindov prípadný dar záujem. Zabezpečila tak zachovanie genetického dedičstva, ktoré tento ružiar vytvoril, mnohé odkúpené ruže totiž ešte neboli prezentované verejnosti. Mária Henrieta poslala dvoch svojich zamestnancov, aby dohliadali na balenie a prepravu ruží, ktoré boli následne presadené na čestné miesto v jej rozáriu. Vďaka tomuto úsiliu mnohé Geschwindove výtvory, ktoré sú dnes (2023) prítomné v Sangerhausene a iných dnešných rozáriách, prežili turbulentné 20. storočie. Odborníci považujú tento čin za jeden z najdôležitejších v živote grófky Chotekovej. V týchto rokoch bolo možné nájsť v jej rozáriu až 6000 kultivarov ruží: „Vlastnila úplný sortiment noisetiek, centifólií, damasceniek, bengaliek a kultivarov ruže galskej, ako aj bohatý sortiment botanických ruží z celého sveta a ich vzácnych hybridov.“ Vo svojej zbierke mala všetky severokrajné ruže. Ruže exportovala nielen do krajín Európy, ale aj USA a Kanady.
Počas 1. svetovej vojny sa grófka Choteková vzdala záhradníctva a pracovala ako sestra Červeného kríža. Starala sa o ranených vojakov v nemocnici v Trnave. Keď sa na konci vojny vrátila na svoje panstvo, jej rozárium bolo úplne spustnuté. Rakúsko-uhorská monarchia zanikla, obec bola premenovaná z Unter Krompach na Dolná Krupá a bola súčasťou Česko-Slovenska.
Ružová škôlka a podnikanie
náhľad|V rodnom [[Kaštieľ v Dolnej Krupej|kaštieli prežila grófka Choteková celý život.]] Po skončení vojny grófka Choteková, ktorá mala už vyše 55 rokov, začala pracovať na prestavbe svojho spustnutého rozária. Doktor Gustáv Brada, český záhradník špecializujúci sa aj na pestovanie ruží, ktorý Dolnú Krúpu navštívil v roku 1921, konštatoval, že rozárium bolo počas vojny mimoriadne poškodené a stratu niektorých vzácnych kultivarov ruží je prakticky nemožné prekonať. Prestavba ružovej záhrady si žiadala významné investície a grófka Mária Henrieta Choteková v ťažkých ekonomických podmienkach po vojne už nemala toľko finančných prostriedkov. Jediná ružová záhrada, ktorá vojnou neutrpela, bola Roseraie de L'Haÿ vo Francúzsku. Nástupcovia Julesa Gravereauxa, ktorí mali na starosti toto francúzske rozárium, však neboli naklonení myšlienke pomáhať rozvoju rozárií v krajinách porazených počas vojny.
Pestovanie ruží si v tej dobe vyžadovalo veľa práce, pretože podľa postupov používaných v 20. rokoch 20. storočia sa ruže museli presádzať každých 4 až 5 rokov, aby sa predišlo vyčerpaniu živín v pôde. Po odstránení ruží sa pozemky zasypali maštaľným hnojom a jeden rok sa pestovali zemiaky. V nasledujúcich rokoch sa pestovala fazuľa alebo hrach, po ktorých sa museli pozemky pred opätovnou výsadbou ruží hlboko preorať. Tieto postupy boli veľmi nákladné.
Po vojne počet záujemcov o ruže alebo tých, ktorí si takúto činnosť mohli dovoliť, dramaticky klesol. Aby Mária Henrieta oživila záujem o kvety, ktoré tak milovala, popri práci na obnove svojho rozária založila v Dolnej Krupej aj škôlku ruží. Tento projekt jej pomáhal v rokoch 1923 až 1925 rozbiehať Peter Kordes, ktorý bol synom zakladateľa obchodu s ružami W. Kordes’ Söhne Rosenschulen. V nasledujúcich rokoch vydala Mária Henrieta dva katatológy ruží. Prvý z roku 1926 obsahoval 711 kultivarov. V katalógu vytlačenom rozáriom bolo v roku 1929 uvedených 885 rôznych kultivarov, z toho 228 popínavých ruží, 33 bourbonských ruží a 210 záhradných ruží, zvyšok tvorili takzvané ušľachtilé ruže. Svoj dosah sa grófka Choteková snažila zvýšiť aj inzerciou, najmä v nemecky písanej tlači. Z podnikateľskej činnosti sa zachovali záznamy z 1928 a 1937 o predaji ruží do zámockého parku v Průhonicích. Druhý menovaný je poslednou zachovanou objednávkou.
Čo sa týka predajov, grófka Choteková sa snažila lákať zákazníkov na čo najväčší odber. Pri odbere 100 ruží platila cenníková cena, nad 1000 dávala aj zľavy. Jej obchodní partneri mali k tomu aj špeciálne zľavy. Ak si chcel zákazník objednať do troch kusov ruží, účtovala desaťpercentný príplatok ku cenníkovej cene. „Vlastnú odrodu Fenomén predáva za vtedajších 35 Kč alebo 4 marky.“
Grófka sa venovala aj publikačnej činnosti o ružiach a jej šľachtení. Jej odborné články vychádzali aj v časopise Rosen-Zeitung. Takisto sa venovala prednášaniu na výstavách. Keď Gustáv Brada v roku 1927 opäť navštívil Dolnú Krúpu, konštatoval, že sa Márii Henriete podarilo znovu vystavať vzorové rozárium, ktoré bolo podľa neho významnou atrakciou Slovenska. Úsilie grófky Chotekovej sa stali podnetom na založenie ružových parkov v Prahe. Predseda Bratislavského okrášľovacieho spolku Dr. Rudolf Limbacher bol natoľko očarený jej rozáriom, že sa rozhodol založiť v Petržalke ružovú záhradu. (Verejnosti bolo sprístupnené 13. júla 1937).
Mária Henrieta sa venovala aj šľachteniu, pričom výpestky predávala najčastejšie do Nemecka, Francúzska, Rakúska, Anglicka, ale aj do Ameriky či Kanady. Rozárium vytvorilo alebo zdokonalilo aj nové kultivary, z ktorých najdôležitejší je „Nordlandrose II“, vylepšenie jedného z výtvorov Rudolfa Geschwinda. Ide o ružu, ktorá vie znášať aj chladnejšie prostredie, lebo je mrazuvzdorná. Práve grófka Choteková sa zaslúžila o jej rozšírenie, najmä v severských krajinách. Posledné dôležité výtvory zahrnuté v katalógu boli „Phaenomen“ v roku 1933 a „Ignis“ v roku 1934.
Mária Henrieta začala vyznamenávať pestovateľov ruží vlastným rádom. Toto ocenenie z bieleho zlata a drahými kameňmi, na ktorom bol veniec ruží s korunkou, iniciálky MHCH a latinské heslo Laudate Deum in operibus suis udelila Petrovi Lambertovi, Rudolfovi Geschwindovi a Wilhelmovi Kordesovi.
Úpadok rozária a smrť
Tieto úspechy však z dlhodobého hľadiska nestačili. Rozárium už nikdy nenadobudlo bohatstvo a veľkosť, aké malo v roku 1914 pred vojnou. Grófka Choteková bola idealistkou, ktorá mala vynikajúce znalosti v šľachtení ruží, no ako podnikateľka mala málo zručností. Jej podnikanie sa dostalo do finančných ťažkostí. Aby rozárium prežilo, pestovala aj jahody či špargľu. Napriek tomu Mária Henrieta finančne podporovala aj iné rozáriá: francúzskemu venovala 500 frankov, zničenému Sangerhausenu poslala 300 mariek a 150 vzácnych odrôd. (Mnohé z grófkinych kultivarov sa zachovali len vďaka tomuto počinu). Mala vtedy už 70 rokov a nemala intelektuálnu a fyzickú energiu, aby mohla všetko zvládať.
Situáciu zhoršila aj pozemková reforma zavŕšená v roku 1928, ktorá značne oklieštila grófske pozemky, a finančná kríza v 30. rokoch. Kvôli šetreniu postupne rozpredávala vzácne umelecké zbierky. Grófka Choteková celý život pomáhala iným, ale teraz, keď potrebovala pomoc, jej nikto nepomohol. Už si nedokázala udržať svoje rozárium a obe rýchlo starli. Navyše od roku 1921, po nečakanej smrti bezdetného brata Rudolfa, žila v kaštieli sama, pretože sa švagriná Irma odsťahovala na panstvo vo Futaku. V roku 1934 preto pri inaugurácii ružovej záhrady na Petříne v Prahe profesor Karl Domin konštatoval: „Rozárium Dolná Krupá už zďaleka nie je také, aké bolo pred časom. Park sa postupne ničí. Veľké časti parku sa pestujú so zemiakmi a kukuricou, aby sa zabezpečili prostriedky na prežitie. Stará grófka žije sama vo svojom veľkom paláci. Tých pár návštevníkov, ktorých ešte má, však stále cíti, aká veľká je jej láska k ružiam.“
Zmeny však nastali nielen v Dolnej Krupej. V roku 1934 sa Zväz nemeckých priateľov ruží zlúčil do tretej sekcie Nemeckej záhradníckej spoločnosti a ústredie sa presťahovalo do Berlína. Bolo to jedno z opatrení, ktoré orgány Tretej ríše prijali na získanie kontroly nad rôznymi profesijnými organizáciami. Prerušené bolo aj vydávanie časopisov Zväzu nemeckých priateľov ruží a nahradila ich tlač ročeniek. Posledná zmienka o rozáriu v Dolnej Krupej je uvedená v ročenke 1938.náhľad|V [[Mauzóleum|mauzóleu Chotekovcov na cintoríne v Dolnej Krupej je pochovaná aj grófka Mária Henrieta Choteková.]]
Po rozdelení Československa a začiatku 2. svetovej vojny už ruže väčšinu obyvateľstva nezaujímali. Kvôli vojne bolo pracovných síl pre ružovú záhradu málo a rozárium každým rokom padalo do horšieho stavu. Ku koncu vojny palác vyrabovala Červená armáda a park bol zničený. „Švajčiarsky domček“, v ktorom grófka v tých bývala, bol úplne zbúraný dedinčanmi, ktorí používali tehly ako stavebný materiál na opravu svojich domov. Rozárium po roku 1945 nakoniec úplne zaniklo.
Grófka Choteková, stará, chorá a úplne zúbožená, sa musela spoliehať na dobročinnosť dedinčanov, aby prežila, keďže schudobnela. Po strese z neúspešného záveru podnikania a šoku z rabovania kaštieľa ju doživotne prichýlili mníšky z Kongregácie dcér Božej lásky. (Kláštor dal postaviť v roku 1912 Máriin brat Rudolf). Grófkin psychický stav sa postupne zlepšil, opätovne začala chodiť do kostola. Postupne však začala prudko chradnúť na mysli. Grófka ruží zomrela v stredu 13. februára 1946 vo veku 83 rokov. Mária Henrieta Choteková bola pochovaná v rodinnom mauzóleu, ktoré sa nachádza na cintoríne pri farskom kostole Dolná Krupá. (Mauzóleum dal v roku 1895 postaviť jej otec Rudolf Chotek a zachovalo sa dodnes).
Vývoj po smrti a rôzne iniciatívy
Všetky majetky Chotekovcov boli československými komunistickými úradmi znárodnené. Kaštieľ bol prestavaný na psychiatrickú liečebňu, ktorá fungovala v rokoch 1949 až 1969. V roku 1969 bol prerobený na útočisko slovenských spisovateľov a následne na múzeum. Túto funkciu plní dodnes (2023). Z rozária, ktoré bolo kedysi jedným z najkrajších na svete, nezostalo nič. Pôda bola prerobená na poľnohospodársku, pretože socialistická ekonomika potrebovala rastlinnú výrobu, nie ruže.
V 90. rokoch nemecký záhradník Johannes Kalbus v snahe o obnovu Chotekovej úsilia daroval Dolnej Krupej rôzne vzácne kultivary ruží. Na pamiatku Máriinho rozária vzniklo v Dolnej Krupej nové rozárium. Sponzorom tohto nového rozária je Klub milovníkov ruží Slovenska („Klub Rosa“). Od roku 1993 začiatkom júna organizuje výstavu „Krása ruží a foriem“. Pravidelne sa organizujú semináre na tému „Ruže v ľudskom živote“.
Záujem o jej prínos v súčasnosti (2023) v Dolnej Krupej rastie. V kaštieľnom parku sa dajú dodnes nájsť grófkine ruže, ktoré sú postupne z iniciatívy rodiny Kudláčovcov znovu vysádzané. Na jej počesť organizuje od roku 2007 medzinárodná Ružiarska spoločnosť M. H. Chotekovej v historickom parku každoročne začiatkom júna festival Slávnosť ruží. V rámci tejto prehliadky majú návštevníci možnosť zapojiť sa do voľby o najkrajšiu ružu.
Od roku 2020 existuje v susedstve historického parku v Dolnej Krupej súkromné rozárium Medolandia.
Kultivary vyšľachtené grófkou
náhľad| Kultivar Comtesse Maria Henrietta (Sz. Győry, [[2006)]] Mária Henrieta sa považovala hlavne za pestovateľku ruží, napriek tomu vyšľachtila 4 kultivary:
Kultivary pomenované na počesť grófky ruží
náhľad|Kultivar Marie Heriette Gräfin Chotek (P. Lambert, [[1911)]] Viacerí ružiari pomenovali ruže na počesť Márie Henriety Chotekovej:
Kultivar, ktorý vytvoril Hermann Kiese v roku 1910, stále prežíva a existuje v rozáriu v Sangerhausene.
Vladimír Bárta (1939)
Vladimír Bárta (* 20. marec 1939, Banská Štiavnica) je slovensky publicista, krajinársky fotograf, spisovateľ literatúry faktu, autor mnohých reprezentačných obrazových kníh o Slovensku. Jeho syn Vladimír je fotograf a publicista.
Životopis
Rodák z Banskej Štiavnice, absolvoval Strednú priemyselnú školu chemickú v Banskej Štiavnici, Vysokú školu poľnohospodársku v Nitre s doplnkovým štúdiom pedagogiky a žurnalistiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Od roku 1963 žije a tvorí v Banskej Bystrici.
Roku 1993 vytvoril a vlastným nákladom vydal prvú knihu o novo vzniknutom štáte v dvoch jazykových mutáciách Slovensko – Slovakia a Slovensko – Slowakei, bola vyše roku jedinou publikáciou reprezentujúcou Slovensko. V ďalších rokoch so svojim synom Vladimírom vytvoril 128 obrazových a obrazovo-textových kníh o Slovensku, o slovenských mestách, hradoch, horách, národných parkoch a kultúrnych pamiatkach. Knihy Vladimíra Bártu ani raz nechýbali v národných stánkoch Slovenskej republiky na najvýznamnejších medzinárodných knižných výstavách a veľtrhoch v Európe v Budapešti, Prahe, Varšave, Londýne, Paríži a Frankfurte nad Mohanom.
Karol Seeliger
Karol Seeliger (* 30. jún 1818, Głogów, Poľsko† 7. júl 1896, Levoča) bol kníhkupec, redaktor a vydavateľ.
Štúdium začínal ľudovou školou a gymnáziom v Głogówe, pokračoval právom v Lipsku.
V roku 1855 prevzal kníhkupectvo v Levoči, ale venoval sa aj obchodu s hudobnými nástrojmi, umeleckým tovarom a podobne. Založil prvý spišský trojjazyčný časopis Zipser Anzeiger, ktorý zároveň redigoval. Kníhkupectvo predal v roku 1891, následne odišiel na dôchodok.
Villard-Notre-Dame
Villard-Notre-Dame je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Milejów
Gmina Milejów je vidiecka gmina v Poľsku v Lubelskom vojvodstve.
Má rozlohu 115,66 km² a žije tu 9256 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 80,03 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Łęczna.
Steganalýza
Steganalýza je štúdium odhaľovania správ skrytých pomocou steganografie; toto je analogické s kryptoanalýzou aplikovanou na kryptografiu.
Prehľad
Cieľom steganalýzy je identifikovať podozrivé dátové celky (napr. packety alebo súbory), určiť, či obsahujú alebo neobsahujú zakódovaný obsah, a ak je to možné, tento obsah obnoviť.
Na rozdiel od kryptoanalýzy, v ktorej zachytené dáta obsahujú správu (hoci je táto správa zašifrovaná), steganalýza vo všeobecnosti začína s množstvom podozrivých dátových súborov, ale s minimom informácií o tom, ktoré zo súborov, ak vôbec nejaké, obsahujú ukrytý obsah. Steganalytik je zvyčajne niečo ako forenzný analytik a musí začať pretriedením týchto dátových súborov (ktorých množstvo je často dosť veľké; v mnohých prípadoch to môžu byť všetky súbory v počítači) na podmnožinu, ktorá s najväčšou pravdepodobnosťou bola pozmenená.
Základné techniky
Problém sa vo všeobecnosti rieši štatistickou analýzou. Neupravené súbory rovnakého typu a ideálne z rovnakého zdroja (napríklad z rovnakého modelu digitálneho fotoaparátu, alebo ak je to možné, z rovnakého digitálneho fotoaparátu; digitálny zvuk atď.), ktoré sú kontrolované, sú analyzované pre rôzne štatistiky. Niektoré z nich sú také jednoduché ako spektrálna analýza, ale keďže väčšina obrázkov a zvukových súborov je v súčasnosti komprimovaná pomocou stratových kompresných algoritmov, ako sú JPEG a MP3, tak sa hľadajú nezrovnalosti spôsobom, akým boli tieto údaje komprimované. Napríklad bežným úkazom pri kompresii JPEG je „zvlnenie okrajov“, kde komponenty s vysokým výskytom (ako napríklad okraje čierneho textu s vysokým kontrastom na bielom pozadí) deformujú susedné pixely - táto deformácia je označovaná pojmom artefakt. Toto skreslenie je predvídateľné a jednoduché steganografické algoritmy vytvoria artefakty, ktoré sú preukázateľne nepravdepodobné.
Jedným z prípadov, kedy je detekcia podozrivých súborov jednoduchá, je, keď je na porovnanie k dispozícii pôvodný, neupravený nosič údajov. Porovnaním upraveného s pôvodným súborom sa získajú rozdiely spôsobené kódovaním obsahu – a teda je možné tento obsah extrahovať.
Analýza konzistencie hranice šumu
V niektorých prípadoch, napríklad keď je k dispozícii iba jeden obrázok, môžu byť potrebné zložitejšie techniky analýzy. Vo všeobecnosti sa steganografia pokúša urobiť skreslenie nosiča (teda napr. súboru, papiera a podobne) nerozoznateľné od spodnej hranice šumu nosiča (napr. na biely papier môžeme ukryť informáciu pomocou morseových bodiek a čiarok, ak ju zapíšeme svetložltou fixou, ktorej farba takmer splýva s farbou papiera). V praxi sa to však často nesprávne zjednodušuje na rozhodnutie, aby sa úpravy nosiča čo najviac podobali bielemu šumu, namiesto analýzy, modelovania a následnej dôslednej emulácie skutočných charakteristík šumu nosiča. Najmä mnoho jednoduchých steganografických systémov jednoducho modifikuje najmenej významný bit (LSB) vzorky; to spôsobuje, že modifikované vzorky majú nielen odlišné profily šumu ako nemodifikované vzorky, ale aj to, že ich LSB majú odlišné profily šumu, než by sa dalo očakávať z analýzy ich bitov vyššieho rádu (MSB), ktoré budú stále vykazovať určité množstvo šumu. Takáto LSB modifikácia môže byť detegovaná pomocou vhodných algoritmov, v niektorých prípadoch detegujúcich pozmenenie pôvodnej správy o menej než 1%.
Šifrované obsahy
Detekcia pravdepodobného steganografického obsahu je často len časťou problému, pretože obsah mohol byť najskôr zašifrovaný. Šifrovanie obsahu nie je vždy vykonávané len preto, aby sa sťažilo obnovenie obsahu. Väčšina silných šifier má vlastnosť, aby sa obsah javil na nerozoznanie od rovnomerne distribuovaného šumu, čo môže sťažiť detekciu a ušetrí steganografickej kódovacej technike problémy s rovnomernou distribúciou obsahu.
Bariérový šum
Ak sa budúca analýza pamäťového zariadenia považuje za veľmi pravdepodobnú, steganograf sa môže pokúsiť zasypať potenciálneho analytika dezinformáciami. Môže to byť veľké množstvo súborov kódovaných čímkoľvek, od náhodných údajov, cez biely šum, až po zámerne zavádzajúce informácie. Hustota kódovania v týchto súboroch môže byť o niečo vyššia ako v „skutočných“; podobne by sa malo zvážiť možné použitie viacerých algoritmov s rôznou zistiteľnosťou. Steganalytik môže byť nútený najprv tieto návnady skontrolovať, čo potenciálne môže plytvať značným časom a výpočtovými zdrojmi. Nevýhodou tejto techniky je, že je oveľa jasnejšie, že bol použitý steganografický softvér.
Závery a ďalšie opatrenia
Získanie povolenia na prehliadku alebo vykonanie inej akcie založenej výlučne na steganalytických dôkazoch je veľmi riskantný návrh, pokiaľ obsah nebol úplne obnovený a dešifrovaný, pretože inak všetko, čo má analytik, je štatistika naznačujúca, že súbor mohol byť upravený a že modifikácia mohla byť výsledkom steganografického kódovania. Pretože sa to stáva často, steganalytické podozrenia budú často musieť byť podložené inými vyšetrovacími technikami.
Gmina Milejewo
Gmina Milejewo je vidiecka gmina v Poľsku v Varmsko-mazurskom vojvodstve.
Má rozlohu 95,55 km² a žije tu 2979 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 31,18 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Elbląg.
Gmina Milicz
Gmina Milicz je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Dolnosliezskom vojvodstve.
Má rozlohu 435,61 km² a žije tu 24254 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 55,68 osôb/km².
Konstal 4N
Konstal 4N je dvojnápravová električka, ktorá bola v rokoch 1956 – 1962 vyrábaná v podniku Konstal v poľskom meste Chorzów pre poľský trh ako nástupca električiek Konstal N. Úzkorozchodná verzia bola označená ako 5N.
Gmina Milicz
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Milicz.
Konstal 4N
Konštrukcia
4N vychádza koncepčne zo svojho predchodcu, električky N. Ide o dvojsmerný dvojnápravový motorový električkový vozeň so štyrmi dverami, vždy dvoma na jednej strane vozňovej skrine. Podlaha sa v električke 4N nachádza vo výške nad temenom koľajnice. Každú nápravu poháňa jeden trakčný motor LT-31 s výkonom 60 kW. Prúd je z trolejového vedenia odoberaný pantografom. Do tohto typu električky je možné montovať podvozky ako pre normálny rozchod koľaje, tak aj pre rozchod.
Dodávky električiek
Električky 4N a 5N boli určené výhradne pre Poľsko (Bielsko-Biała, Bydgoszcz, Čenstochová, Elbląg, Gdansk, Grudziądz, Gorzów Wlkp., Katovice a priľahlý región GOP, Inowrocław, Jelenia Góra, Krakov, Legnica, Lodž, Olsztyn, Poznaň, Słupsk, Štetín, Toruň, Varšava, Vroclav a Wałbrzych).
Villard-Reculas
Villard-Reculas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vrtivka čerešňová
Vrtivka čerešňová (Rhagoletis cerasi) je mucha z čeľade vrtivkovité.
Je rozšírená v západnej paleakrtíde. Je to fruktivorný oligofág, má jednu generáciu ročne. Dospelá larva sa zakuklí a prezimuje v pôde. Na jar sa liahnu a po párení samičky kladú do plodov larvy, ktoré spôsobujú červivosť. Ide o významného škodcu, ktorý spôsobuje obrovské škody hlavne na čerešniach. Larvy kladie do rôznych odrôd druhov Prunus avium, Prunus cerasus ale aj rodu Lonicera.
Ide o malú muchu, dospelé jedince sú veľké do 5 mm. Krídla majú typické škvrny. Hlava, štítok (scutellum) a nohy sú žlté, zvyšok hrude čierny.
Villard-Reymond
Villard-Reymond je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Bukovce (geomorfologický podcelok)
Bukovce je geomorfologický podcelok Bukovských vrchov. Najvyšší vrch podcelku je Kremenec, dosahujúci výšku
Villard-Reymond
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bukovce (geomorfologický podcelok)
Vymedzenie
Podcelok zaberá prevažnú časť pohoria, pričom severný a východný okraj určuje štátna hranica s Poľskom a Ukrajinou. Najvyšší vrch Kremenec leží na trojmedzí, v mieste styku hraníc Slovenska s týmito krajinami. Na území Slovenska Bukovce susedia na západe s Laboreckou vrchovinou, južným smerom pokračujú Bukovské vrchy podcelkom Nastaz.
Delenie
Na území podcelku sa nachádzajú 4 geomorfologické časti:
Dalida
Dalida (* 17. január 1933, Káhira, Egypt† 3. máj, 1987, Paríž, Francúzsko) bola francúzska speváčka talianskeho pôvodu a príležitostná herečka a modelka. Spievala v jedenástich jazykoch a predala milióny platní po celom svete. Je považovaná za "Speváčku mieru", "Mademoiselle succès" či Mademoiselle. Jej najznámejšie piesne sú „Bambino“, „Les enfants du Pirée“, „Le temps des fleurs“, „Darla dirladada“, „J'attendrai“, "Je suis malade" a „Paroles, paroles“.
Detstvo a mladosť
Iolanda Gigliotti sa narodila 17. januára 1933 v Káhire, vo vtedajšom Egyptskom kráľovstve, talianskym imigrantom, ktorí prišli z Kalábrie. Jej otec, Pietro Gigliotti, bol prvým huslistom Káhirskej opery a jej matka Philomena Giuseppina Gigliotti pracovala ako krajčírka. Mala dvoch bratov: najstaršieho Orlanda a najmladšieho Bruna, ktorý neskôr prijal meno svojho staršieho brata Orlanda ako kreatívny pseudonym a v roku 1970 sa stal manažérom svojej sestry. vľavo|náhľad|208x208bod|Dalida v roku 1967. Celý život, trpela problémami s očami. Jej oči, boli infikované a v dôsledku lekárskej chyby (egyptský lekár jej nariadil nosiť obväz 40 dní) sa u nej objavil strabizmus. Po 8 mesiacoch bola vykonaná operácia, v roku 1937 - druhá, začiatkom 50-tych rokov, tesne pred jej odchodom do Paríža, - tretia. Nemohla tráviť veľa času a musela spávať pri svetle. náhľad|Dalida v roku 1966 v [[Miláno|Miláne. ]] Po ukončení štúdia pracovala ako sekretárka vo farmaceutickej spoločnosti. V roku 1951 obsadila druhé miesto v súťaži Miss Ondine a v roku 1954 vyhrala súťaž Miss Egypt. Neskôr, sa venovala modelingu a dostala ponuku hrať aj vo filmoch. Pre svoju hereckú kariéru si vzala pseudonym Delilah - na počesť hrdinky biblického podobenstva "Samson a Dalila." V roku 1954 si zahrala epizódne úlohy vo filmoch Maska Tutanchamóna a Sklo a cigareta. Dňa 24. decembra 1954 sa so súhlasom svojej matky presťahovala do Paríža.
Kariéra
V Paríži mala problémy s prácou, okrem toho stále nehovorila dostatočne dobre po francúzsky. Čoskoro sa rozhodla začať spievať a začala chodiť na hodiny spevu u Rolanda Bergera. V klube Villa d'Este sa Iolanda zoznámila so spisovateľom a scenáristom Alfredom Macharom, ktorý budúcej speváčke navrhol zmeniť písmeno „l“ na „d“ v poslednej slabike svojho pseudonymu a v dôsledku toho sa z Delilah stala Dalila.
V roku 1955 na súťaži „Number One of Tomorrow“ v známej parížskej sále „Olympia“ predviedla Dalida pieseň španielskej speváčky Glorie Lasso „Stranger in Paradise“ (Étrangère au paradis). Všimol si ju riaditeľ rádia Europa-1 Lucien Moriss a majiteľ nahrávacej spoločnosti Barclay Records, Eddie Barclay. Prvý disk „Madona“ (Madona, 1956) však nebol veľmi úspešný.
V roku 1956 Dalida nahrala pieseň „Bambino“ (Bambino) a podpísala zmluvu s Barclay Records. Výsledok bol ohromujúci: „Bambino“ sa dostalo do francúzskej „Top 10“, kde vydržalo 45 týždňov, a bolo úspešné aj mimo Francúzska. Do roku 1957 sa predalo 300 000 kópií platní s touto piesňou Dalida dostala svoj prvý zlatý disk. Nasledovali piesne „Gondolier“ (Gondolier), ktoré sa tiež vo veľkom vypredali, (Come prima) a (Ciao, ciao bambina). Dalida získala množstvo hudobných ocenení, jej meno a fotografia neopustili obálky časopisov. Speváčka absolvovala turné po celom Francúzsku a potom po Európe. V roku 1958 prvýkrát vystúpila v Amerike, kde jej producent Elly Fitzgerald ponúkol lákavú kariéru v USA, no tú odmietla. V roku 1959 sa triumfálne vrátila do Káhiry.
Gmina Miłki
Gmina Miłki je vidiecka gmina v Poľsku v Varmsko-mazurskom vojvodstve.
Má rozlohu 169,43 km² a žije tu 3861 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 22,79 osôb/km².
Dalida
Kariéra
V roku 1968 dostala Dalida medailu mesta Paríž, ktorú jej odovzdal vtedajší prezident, Charles de Gaulle. O rok neskôr, sa zoznámila s francúzskym spisovateľom a producentom Arnaudom Desjardinsom, s ktorým mala románik, no v roku 1971 sa rozišli, pretože Arnaud bol ženatý. V roku 1973 Dalida a francúzsky herec Alain Delon nahrali slávnu pieseň „Words, Words“ (Paroles, Paroles), ktorá sa za pár týždňov dostala na prvé priečky hitparád vo Francúzsku, Taliansku, Belgicku, Švajčiarsku, Kanade a Japonsku. V tom istom roku bola nahraná pieseň „He just turn 18“ (Il venait d`avoir 18 ans), ktorá sa stala hitom číslo 1 v deviatich krajinách sveta. Tiež, získala úspech aj jej pieseň (Je suis malade), ktorú neskôr prespievala Lara Fabian. V roku 1974 predstavila v Olympii svoju pieseň „Gigi in Love“ (Gigi l'amoroso), ktorá získala úspech v jedenástich krajinách sveta.
Gmina Miłki
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Giżycko.
Dalida
Kariéra
V roku 1977 nahrala slávnu egyptskú ľudovú pieseň Salma ya Salama, ktorá sa stala hitom číslo 1 v sedemnástich krajinách. Pieseň bola nahraná v štyroch jazykoch: egyptskej arabčine, francúzštine, nemčine a taliančine.
V roku 1980 mala zaplnenú v tom čase najväčšiu halu vo Francúzsku – Palais des Sports (Palais des Sports). V rovnakom roku, bol v ZSSR vydaný prvý a zároveň jediný licencovaný album Dalidy.
V apríli 1985 Dalida podstúpila ďalšie dve operácie, pretože ostré svetlo reflektorov jej začalo spôsobovať neznesiteľnú bolesť v očiach a nemohla vystupovať na pódiu. V roku 1986 vydala Dalida svoj posledný album The Face of Love (Le visage de l'amour) a po návrate do Káhiry si zahrala vo filme Šiesty deň, podľa rovnomenného románu Andreho Chedida.
Súkromný život
náhľad|342x342bod|Pomník Dalidy na cintoríne Montmartre v Paríži.8. apríla 1961, sa Dalida vydala za Luciena Morissa, čím získala francúzske občianstvo a zároveň si ponechala talianske občianstvo. V tom čase ich románik trval 5 rokov. Počas turné sa speváčka zamilovala do francúzskeho herca a umelca Jeana Sobieskeho. Morris sa nedokázal vyrovnať so zradou a pár sa rozviedol na podnet Dalidy.
Niekoľkokrát sa pokúsila o samovraždu. Prvý raz v roku 1967 keď objavila v hotelovej izbe telo Luigiho Tenca. V hoteli Prince of Wales v Paríži užila smrteľnú dávku barbiturátov. Strávila 90 hodín v kóme na jednotke intenzívnej starostlivosti v nemocnici Fernanda Vidala. Na istý čas, v dôsledku kómy, stratila reč. Jej koncerty a vystúpenia boli zrušené. Okrem toho, tkanivá na jej nohách, kde boli poškodené, mali nekrózu a potrebovala niekoľko operácii, aby sa dostali aspoň do pôvodného stavu.
Prieskum o najvplyvnejších ženách Paris Match z roku 1982 umiestnil Dalidu na druhé miesto, hneď za Danielle Mitterrand, manželku vtedajšieho prezidenta republiky. vľavo|náhľad|Odkaz, ktorý po sebe zanechala po samovražde.
Úmrtie
Dalida, sa však cítila čoraz viac osamelá a čoraz jasnejšie si uvedomovala, že po dosiahnutí neuveriteľného úspechu ako speváčka zlyhala vo svojom osobnom živote: nemala ani manžela, ani dieťa a začala starnúť.
V noci z 2. na 3. mája 1987 spáchala Dalida samovraždu tým, že si vzala veľkú dávku liekov na spanie, ktoré zapila whisky. Na stole zanechala odkaz: „Život sa pre mňa stal neznesiteľným. Prepáčte mi". O pár dní neskôr, 7. mája, konal pohreb cintoríne Montmartre, na ktorý prišli tisíce ľudí. Dalida bola pochovaná na cintoríne Montmartre 7. mája 1987 vedľa svojej matky a staršieho brata.
Pamiatka
V roku 2005 bol natočený televízny film ("Dalida"), ktorý sa zameriaval na jej kariérnu cestu. V roku 2016 bol natočený druhý film, s názvom („Dalida“), kde bola stvárnená talianskou herečkou Svevou Alviti.
Podbabské skály
náhľad|Pohľad z vltavského brehu Prírodná pamiatka Podbabské skály sa nachádza na území Prahy 6 blízko Lysolajov, medzi mestskými časťami Praha - Bubeneč a Praha - Sedlec. Jedná sa o strmé skalné útvary ležiace nad železničnou traťou. V horných partiách na sprašových pôdach rastie teplomilná prevažne bylinná vegetácia a nižšie kríky. Na území sa vyskytujú vzácne druhy bezstavovcov. Nachádzajú sa tu jedny renovované božie muky a Ovčí Hrádek pána z Kozieho Hrádku.
História
K formovaniu útvaru došlo už v proterozoiku a je súčasťou Barrandienu.
Dôvod ochrany
Dôvodom pre vyhlásenie prírodnej pamiatky bola ochrana rastlinných spoločenstiev skál, skalných a hlinitých stepí s výskytom chránených a ohrozených druhov rastlín a živočíchov.
Flóra
Na území prírodnej pamiatky rastú mnohé vzácne druhy rastlín - cesnak sivkastý, rozchodník biely, horčičník škardolistý (Erysimum crepidifolium), kostrava waliská, mliečnik Seguierov, kavyľ Ivanov, krivec český, taričník skalný a veronika.
Fauna
Územie PP je útočiskom pre mnoho stepných druhov hmyzu, významný je napríklad výskyt vidlochvosta ovocného. Zo stavovcov sa tu vyskytuje jašterica krátkohlavá a slepúch lámavý.
Nastaz
Nastaz je geomorfologický podcelok Bukovských vrchov. Najvyšší vrch podcelku je rovnomenný vrch, dosahujúci výšku
Vymedzenie
Podcelok zaberá južnú časť pohoria, približne medzi údolím Cirochy na západe a štátnou hranicou s Ukrajinou na východe. Severným smerom pokračujú Bukovské vrchy podcelkom Bukovce, západným smerom leží Laborecká vrchovina a južným smerom nadväzuje Ublianska pahorkatina, ktorá je súčasťou Beskydského predhoria.
Ochrana prírody
Veľká časť podcelku je súčasťou Národného parku Poloniny, resp. jeho ochranného pásma. Z maloplošných chránených území tu leží:
Modernizmus (literatúra)
Modernizmus v literatúre je smer, ktorý sa začal presadzovať na konci 19. storočia a začiatku 20. storočia, hlavne v Európe (tam hlavne v próze) a Spojených štátoch (skôr v poézii). V próze je charakterizovaný rozbitím klasickej formy realistického rozprávania, v poézii dôrazom na subjekt a jeho sebavyjadrenie. Významnou témou je izolácia jednotlivca a hranice reality a sna. Veľký vplyv na rozvoj literárneho modernizmu mala psychoanalýza a učenie filozofov ako Henri Bergson a Friedrich Nietzsche.
Predstavitelia a smery
Za klasikov modernizmu v literatúre sú považovaní prozaici Franz Kafka (Proces, Zámek), James Joyce (Odysseus), Virginia Woolfová (Pani Dallowayová), Marcel Proust (Hľadanie strateného času), Robert Musil (Muž bez vlastností) a Jaroslav Hašek (Osudy dobrého vojaka Švejka počas svetovej vojny).
V dráme vynikli Samuel Beckett (Čakanie na Godota), Luigi Pirandello (Šesť postáv hľadá autora), Friedrich Dürrenmatt (Návšteva starej dámy), Eugène Ionesco (Plešatá speváčka) a Bertold Brecht (Matka guráž a jej deti).
V poézii sa stali významnými Ezra Pound, Walt Whitman, Rainer Maria Rilke a Thomas Stearns Eliot.
Na modernizmus nadväzuje avantgarda, ktorá je niekedy vnímaná ako jeho súčasť, inokedy skôr ako samostatný fenomén. Pojem modernizmus má vysokú mieru všeobecnosti a rozpadá sa na veľa smerov, napríklad expresionizmus, impresionizmus, symbolizmus, dekadencia, absurdná dráma či civilizmus, v širšom poňatí aj dadaizmus, futurizmus a surrealizmus.
Za neskorý modernizmus sú niekedy označovaní predstavitelia francúzskeho nového románu. Za predchodcov modernizmu, teda predstaviteľov starších smerov, ktorí určitými aspektami svojho diela naznačovali modernistické experimentovanie a subjektivizmus, bývajú označovaní Anton Pavlovič Čechov, August Strindberg, Henrik Ibsen, Fjodor Michajlovič Dostojevskij, Gustave Flaubert, Guy de Maupassant, Charles Baudelaire, Stéphane Mallarmé, Maurice Maeterlinck či Arthur Rimbaud.
U niektorých autorov je však hranica neostrá. Proti modernizmu sa programovo vymedzuje literárna postmoderna, ktorá sa tvrdohlavo vracia k niektorým klasickým rozprávacím modelom, ale zároveň odmieta klasickú realistickú schému a dilemu formy často reflektuje priamo v texte (Umberto Eco, Milan Kundera a i.).
Česká literatúra
V dejinách českej literatúry je pojem modernizmus zviazaný predovšetkým so signatármi Manifestu českej moderny Josef Svatopluk Machar, Antonín Sova, Otakar Březina), tzv. anarchistickými buričmi (Viktor Dyk, Fráňa Šrámek, Petr Bezruč), dekadentmi (Arnošt Procházka, Jiří Karásek ze Lvovic, Karel Hlaváček) a katolíckou modernou (Xaver Dvořák, neskôr Jakub Deml). Všetci títo autori sú však prepojení skôr generačne než štýlom či témou.
Ďalší autori spájaní s modernizmom
Guillaume Apollinaire, Tadeusz Borowski, André Breton, Michail Bulgakov, Joseph Conrad, Alfred Döblin, Edward Morgan Forster, William Faulkner, André Gide, Knut Hamsun, Ernest Hemingway, Hermann Hesse, Arthur Koestler, David Herbert Lawrence, Thomas Mann, Katherine Mansfieldová, Filippo Tommaso Marinetti, Gertrude Steinová, Italo Svevo, Anna Achmatovová, Wystan Hugh Auden, Konstantinos Kavafis, Blaise Cendrars, Robert Desnos, Paul Éluard, Odysseas Elytis, Stefan George, Max Jacob, Federico García Lorca, Wilfred Owen, Octavio Paz, Giorgos Seferis, Wallace Stevens, Dylan Thomas, Tristan Tzara, Paul Valéry, William Carlos Williams, William Butler Yeats, Edward Albee, Jean Anouilh, Antonin Artaud, Jean Genet, Alfred Jarry, Vladimir Majakovskij, Arthur Miller, Seán O'Casey, Eugene O'Neill, John Osborne, Erwin Piscator, George Bernard Shaw, John Millington Synge, Ernst Toller, Frank Wedekind, Thornton Wilder, Stanisław Ignacy Witkiewicz.
Dolní Šárka (prírodná pamiatka)
Prírodná pamiatka Dolní Šárka, ev. č. 775, sa skladá z troch menších oddelených a navzájom odlišných celkov, ležiacich v Dolnej Šárke na svahoch pri dolnej časti Šáreckého potoka. Jednotlivé časti sa nazývajú podľa priľahlých usadlostí Duchoňská (na pravom úbočí potoka), Šatovka a Žežulka (obe na ľavom úbočí). Spravuje ju AOPK Praha.