cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koutské a Zábřežské louky
Ochrana
Z významných rastlín sa v rezervácii vyskytuje leknica žltá, ktorý vytvára porasty na slepých ramenách rieky Opavy. Niektoré exempláre tvoria aj terestrické štádiá. Ďalšou významnou rastlinou rezervácie je okrasa okolíkatá, ktorá kvitne na brehoch, najmä v oblasti slepých ramien rieky Opavy neďaleko začiatku rezervácie.
V dnešnej dobe je z lokality ešte uvádzaný vstavačovec májový, kruštík neskorý, bazanovec kytkový, starček poriečny, vachta trojlistá, hadivka obyčajná, perutník močiarny a vŕba rozmarínolistá. Tieto druhy však miznú a pri inventarizačnom prieskume lokality z roku 2011 neboli niektoré z nich preukázané - konkrétne sa nepodarilo nájsť prstnatec májový, kruštík neskorý, vachtu trojlistú a hadivku obyčajnú. Ostatné druhy (bazanovec kytkový, starček poriečny, perutník močiarny) potom boli v rezervácii preukázané, a to aspoň v minimálnom množstve.
246 Asporina
246 Asporina je planétka v hlavnom páse planétok s priemerom 60 km, ktorú objavil francúzsky astronóm Alphonse Louis Nicolas Borrelly 6. marca 1885.
Vyšná Jedľová
Vyšná Jedľová je obec na Slovensku v okrese Svidník.
Polohopis
Vyšná Jedľová leží v severovýchodnej časti Nízkych Beskýd, v údolí prítoku potoka, ktorý ústi do Ondavy, v nadmorskej výške 312 m. Od okresného sídla Svidník je vzdialená severozápadne 7 km.
Symboly obce
V striebornom štíte zo zlatej kamenistej pôdy je vyrastajúca jedľa s vysokým čiernym kmeňom a zelenou korunou.
Tento erb zaraďujeme k hovoriacim prírodným motívom podľa odtlačku pečatidla obce z roku 1868.
Vlajka obce pozostáva zo štyroch pozdĺžnych pruhov vo farbách bielo-zeleno-čierno-žltej farby. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvoma zástrihmi, tvare lastovičieho chvosta, siahajúcimi do tretiny jej listu.
Názov
Vývin názvu obce
Dejiny
V 15. až 16. storočí sa postupne so súhlasom panstva zakladali nové osady na severovýchodnom Slovensku. Zakladali ich Valach i seu Ruthéni - Valasi alebo Ruthéni, ako sa uvádza v dobových listinách, osídľovali a časom vytvárali väčšinu súčasných obcí v podduklianskom regióne. Zastalo im pôvodné, trochu upravené pomenovanie Rusíni. Uchovali si svoje zvyky a obyčaje, osobitný spôsob života, odlišný od ostatných oblasti východného Slovenska. Najstaršie písomné pamiatky, ktoré objasňujú históriu obce Vyšná Jedľová a jej vznik, sa viažu až k dokumentom Makovického panstva.
Spišská kapitula dňa 20. septembra roku 1559, v stredu, deň pred sviatkom apoštola Matúša evanjelistu, opätovne uviedla šľachtica Gašpara Šerédiho do vlastníctva panstva Makovica, ktorého majetkovou súčasťou bola aj dedina Vyšná Jedľová. Pri tej príležitosti vznikla o nej najstaršia správa a uvádza ju pod maďarským názvom v zmysle Ruská Nová Ves.
Názov vytvorili zemepáni a používali ho krátky čas. Výstižne však vyjadril skutočnosť, že dedinu založili rusínski usadlíci podľa zákupného práva, nedlho pred rokom 1559. V neskorších prameňoch sa dedina vyskytuje pod maďarizovaným názvom Felsö Jedlowa, čo svedčí o tom, že dedina vznikla na dovtedajšom majetku Nižnej Jedľovej.
Sedliaci boli prvý raz zdanení v roku 1572, a to od jednej porty. Roku 1588 už od dvoch port. V týchto rokoch tu žilo aj 5, resp. 2 želiarske rodiny. Roku 1600 malo sídlisko šesť obývaných poddanských domov a obydlie šoltýsa.
Koncom 16. storočia bola Vyšná Jedľová malou dedinou, ale počet obyvateľov a domov vzrastal. Roku 1618 šoltýstvo patrilo už štyrom domácnostiam. Vtedy tu hospodárilo 21 sedliackych domácností na polovičných, tretinových a štvrtinových usadlostiach. Patrila k rusínskym dedinám na panstve Makovica.
Od štyroch kantorových poddaných platí dedina a šoltýstvo polovicu, šoltýs dlhuje polovicu kantorstva. Za polovicu poddanstva neplatil kantor spolu s dedinou, asi v dvoch prípadoch platba zostala Hriczovi šoltýsovi za polovicu poddanstva až doteraz. Títo majú veľký chotár, i ich oračina je vychudnutá. Poddaný s celou usadlosťou smerom na Orlich, ako vravia, ani len dvadsať kubulov nemôže zasiať. Na inom pozemku s celou usadlosťou môže zasiať až 30 kubulov. Majú kus živého lesa." (1 kubulus:20-30 I na 7,5 ar.)
Na prelome 16. a 17. storočia bola Vyšná Jedľová malou dedinou s prevažné poddanským obyvateľstvom, ktoré sa zaoberalo poľnohospodárstvom, chovom dobytka, pláteníctvom a patrila do panstva Makovica.
20. storočie
Pred 1. svetovou vojnou obyvatelia obce žili veľmi biedne. Bývali v malých drevených domčekoch, ktoré boji pokryté slamou. Iba obytný dom Juraja Artima bol vymurovaný z kameňa.
V decembri 1915 sa v katastri obce odohrali boje medzi rakúsko-uhorskými a ruskými vojskami. Z obce odišlo asi 20 mužov na front. Z nich bol zabitý Ján Makara, ranený Michal Artim. Po skončení vojny, v roku 1919 vypukol v obci týfus, na ktorý zomrelo 7 občanov. Aj po vojne bol život v obci biedny. Bol veľký nedostatok potravín, šatstva a obuvi. Poľnohospodárska pôda s úzkymi drobnými políčkami nedokázala uživiť všetkých občanov, a preto hľadali prácu po celom Česko-Slovenku a odchádzali do cudziny, kde pracovali za veľmi ťažkých podmienok, najmä ako námezdní robotníci v baniach a v hutách.
V období pred 1. svetovou vojnou sa do USA vysťahovali Ján Artim, Helena Artimová, Mikuláš Artim, Anna Kaliňaková, Helena Kaliňaková, Gregor Kaliňák a Michal Micenko.
Po 1. svetovej vojne, Helena Artimová, Helena Džupinová, Peter Džupin, Paraska Fecenková, Mikuláš Friga, Anna Kaliňáková, Mária Kaliňaková, Ján Micenko, Andrej Michalko, Anna Michalková, Mária Michalková, Mária Michalková, Mária Michalková, Michal Michalko, Ján Pavelčák, Anna Zelizňaková a Michal Zelizňák.
Z nich sa iba časť vrátila, ale väčšina ostala v USA.
20. augusta 1944 prišli do obce nemeckí vojaci s generálom a ubytovali sa po domoch. Nemecký generál sa ubytoval v dome Michala Pavelčáka. 14. októbra 1944 o 14.00 hod. nad obec prileteli sovietske lietadlá a zhodili bomby na dom, kde bol ubytovaný generál. Pri výbuchu bolo zabitých 14 našich občanova 2 nemeckí vojaci.
6. marca 1945 vznikal v obci Miestny národný výbor. Prvým predsedom sa stal Michal Artim.
V dôsledku ťažkého živobytia v roku 1947 do Sovietskeho zväzu presídlili občania:
Anna Hijová, Michal Fecenko, Andrej Krajňák, Mikuláš Artim, Michal Skuda, Ján Labík s rodinami. Do okresu Kráľovský Chlmec sa presídlili Jozef Zelizňák a Michal Zelizňák s rodinami.
Roku 1947 postihla obec veľká neúroda. Občania za obilím a krmovinami chodili až do Trebišova, Michaloviec a Sobraniec.
Roku 1947 cez obecný chotár prechádzali aj banderovci z Poľska smerom na Vyšný Orlík.
Pre obec mala veľký význam nová cesta s tvrdým podkladom, ktorá sa začala stavať roku 1949 a bola ukončená roku 1956.
Asfaltová cesta bola zrealizovaná roku 1968. Prvýkrát roku 1955 začal zo Svidníka premávať autobus denne ráno a večer.
V roku 1953 sa v rámci akcie "P" začala výstavba rodinných domov s finančnou podporou štátu. Do konca roku 1954 sa v obci postavilo 5 nových domov. V rámci akcie "l" sa roku 1957 postavila budova MNV. Prístavba kultúrno-správnej budovy bola postavená v roku 1972. 8. marca 1957 bol do prevádzky slávnostne uvedený miestny rozhlas.
V roku 1966 bola obec napojená na gravitačný vodovod. Nový vodojem sa vybudoval v roku 1977 a obec má už dostatok vody. Plynofikácia obce a obecného úradu sa uskutočnila v roku 1996 a plynofikácia kultúrneho domu v roku 1998.
Na základe opatrenia Predsedníctva SNR z 29. 5. 1991 k vysporiadaniu vzťahov medzi gréckokatolíckou a pravoslávnou Cirkvou bol chrám v obci v novembri roku 1992, po súdnom rozhodnutí, odovzdaný gréckokatolíckemu farskému úradu vo Svidníku. Koncom júna 1993 bol chrám zatvorený a pravoslávne bohoslužby sa vykonávali v priestoroch kultúrneho domu. V gréckokatolíckom chráme sa bohoslužby od roku 1993 nevykonávajú.
Pravoslávni veriaci začali 25. augusta 1993 výstavbu chrámu. Stavbu začala firma LK-ROTEX zo Svidníka, ktorá zrealizovala len stavbu základov. Ostatnú výstavbu zabezpečovali občania obce svojpomocne. Slávnostná posviacka nového chrámu sa konala 19. júla 1994. Dňa 17. novembra 1997 sa uskutočnila posviacka ikonostasu. Dňa 5. mája 1999 začali bratia výtvarníci Isakovi z obce Priboržovskoje, zo Zakarpatskej oblasti Ukrajiny, maľbu nástenných sakrálnych obrazov v interiéri chrámu. Pravoslávny chrám sv. Kozmu a Damiana je jednopodlažná jednoloďová stavba so segmentovým ukončením presbytéria a predstavanou vežou.
Obyvateľstvo v minulosti
V roku 1869 žilo vo Vyšnej Jedľovej 148 obyvateľov, r. 1880 - 186, r. 1890 - 210, roku 1900 - 200, r.1910 - 226, r. 1921 -205, r. 1930-211, r. 1940-230, roku 1950-183, r.1961- 184, r.1970 - 186, roku 1980 - 175, roku 1991 - 190 obyvateľov. K 31.12.1997 v obci žilo 178 obyvateľov. V roku 1991 sa k slovenskej národnosti hlásilo 82 obyvateľov, k rusínskej 78, k ukrajinskej 28 a k českej 2. Pri jednotlivých sčítaniach ľudu sa občania k národnostiam hlásili rôzne. V roku 1936 sa 201 obyvateľov hlásilo k ruskej národnosti, 1 k československej a 4 k židovskej. V roku 1919 sa 195 obyvateľov hlásilo k rusínskej národnosti a 6 k československej národnosti. V roku 1903 v obci žilo 8 židov. Počtom obyvateľov a aj dobou sa menil aj počet rodinných domov. V roku 1880 bolo rodinných domov v obci 28, r.1890 - 31, r.1900 - 37, r.1910 - 44, r.1921 - 36, r.1930 - 35, r.1950-31, r.1961-34, r.1970-39, r.1980-39, r.1991-43, r.1997 - 49.
Gréckokatolícka cirkev
Do roku 1950 občania boli vo väčšine gréckokatolíckeho náboženstva. Pod farnosť Vyšná Jedľová patrili aj obce Nižná Jedľová a Nižný Orlík. Posledným gréckokatolíckym kňazom bol Roman Jankevič. Najstarší známy kňaz na fare sa spomína Ján Podhájecký. Pôsobil v rokoch 1755 - 1806.
Po ňom pôsobili:
Sídlo gréckokatolíckej fary bolo v obci od 18. storočia.
Pravoslávna cirkev
História pravoslávnej viery vo Vyšnej Jedľovej je úzko je spätá s počiatkami pravoslávneho monastiera v Ladomirovej a to: V roku 1922 sa pravoslávni obyvatelia z Ladomirovej, hlavne vtedajší senátor Juraj Lažo obrátili k českej pravoslávnej náboženskej obci v Prahe s prosbou, aby im poskytla kňaza a organizátora. Archimandrita Savatij im odporučil archimandritu Vitalija, ktorý sa ujal práce v apríli 1923.
Archimandrita Vitalij (Maximenko) sa narodil 08. 08. 1870 v Lipku v okrese Rovno na Volyni. Po ukončení pravoslávneho duchovného seminára vyštudoval Duchovnú akadémiu v Kazani s hodnosťou kandidáta bohoslovia (náš doktorát teológie) a pôsobil ako profesor duchovného seminára. V roku 1903 bol prijatý ako mních do Počajevskej Uspenskej lavry na Volyni.
Tam sa vyznamenal osvetovou činnosťou: organizoval, rozmnožil a dlhé roky riadil monastiersku tlačiareň a vydal mnoho kníh a periodik. Po revolúcii zachránil časť tlačiarne a cez Srbsko prišiel do Československa, neuveriteľne ťažkých hmotných podmienok. Spočiatku bez spolupracovníkov a bez akejkoľvek podpory začal svoju činnosť vo Svidníku, kde v súkromnom dome senátora Laža zriadil domácu kaplnku a kanceláriu. Odtiaľ navštevoval i vzdialené obce, aby konal bohoslužby a riadil organizáciu hnutia.
Medzi obcami, cez ktoré archimandrita Vitalij prechádzal a navštevoval najmä na svojej ceste zo Svidníka do Vyšného Orlíka bola aj obec Vyšná Jedľová. Občania obce vzhľadom na ich ťažký život a neúnosné nároky gréckokatolíckeho duchovenstva pri vykonávaní trebov, ale najmä pri povinných prácach na farskom ako aj povinných "rokovinach a koblinach" sa stretávali s otcom Vitalijom, ktorý im poskytoval informácie o pravej viere ich otcov ako aj o tom, že už v 13. storočí vo Vyšnom Svidníku a jeho okolí bola iba pravoslávna viera. Tajne im krstil detí, spovedal a vykonával ostatné treby. Zároveň nabádal ich, aby sa vyvarovali revolučnosti a živelnosti. Táto jeho činnosť priniesla ovocie v tom, že mnohé obce na východnom Slovensku v roku 1923 sa začali vracať k pravoslávnej Cirkvi od ktorej boli násilne oddelení zavedením užhorodskej únie a násilne pričlenení ku gréckokatolíckej cirkvi, vydaním dekrétu č. 3412 panovníčkou Máriou Teréziou v roku 1773, ktorým všetky majetky pravoslávnej Cirkvi boli prepísané na gréckokatolícku cirkev a de facto, tým bola zakázaná pravoslávna Cirkev na teritóriu vtedajšej monarchie.
Obyvateľa týchto obci boli si vedomí toho, že návrat k Pravosláviu im ukladá veľké povinnosti a starosti, a preto plne obstáli v ťažkých skúškach v nasledujúcich rokoch. Boli to obce Ladomirová, Vagrinec, Krajné Čierne, Varadka, Medvedie, Krajná Porúbka, Jurkova Voľa, Vyšný Orlík, Vyšná Jedľová v okrese Vyšný Svidník, ďalej Hrabské a Becherov v okrese Bardejov a Krivé v okrese Snina. Tieto obce zostali po prestupe do pravoslávnej Cirkvi bez bohoslužobných miestnosti. Samozrejme, že hierarchom gréckokatolíckej cirkvi sa táto situácia nepáčila a neboli s tým veľmi spokojní, preto vyvinuli maximálne úsilie, aby rozmáhajúce sa Pravoslávie zadusili v zárodku. Čo sa im vzhľadom na politicko-ekonomickú situácia v tom čase čiastočne podarilo, pretože pravoslávni veriaci nemali bohoslužobné priestory, ani potreby na vykonávanie bohoslužieb a hlavne chýbali pastieri. Otázka vierovyznania bola vytlačená ich hlavnou starosťou, ktorou bol boj o holú existenciu a prežitie, ktorý im ešte sťažila 2. svetová vojna.
Pravoslávna cirkevná obec Vyšná Jedľová sa riadi juliánskym kalendárom.
Cirkevné matriky sa zachovali od roku 1755 až do roku 1944 a sú uložené v Štátnom oblastnom archíve v Prešove. Časť pravoslávnych matričných zápisov sa nachádza v matrike Pravoslávneho farského úradu vo Vyšnom Orlíku a vo Svidníku. Pravoslávny farský úrad vo Vyšnej Jedľovej mal aj vlastnú kroniku, ktorá sa však v prvej polovici deväťdesiatych rokov stratila.
La Veuve (Marne)
La Veuve je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zimné paralympijské hry 2014
'''XI. zimné paralympijské hry''' sa konali od 7. do 16. marca 2014 v Soči. Rozhodlo o tom hlasovanie Medzinárodného olympijského výboru dňa 4. júla 2007.
Slovenskí športovci
Slovensko na hrách reprezentovalo 24 športovcov, čo bolo najviac na paralympiádach. Svoj sľub zložili do rúk prezidenta 24. februára 2014. Po prvýkrát mohli diváci sledovať priamy prenos aj mimo otvorenia. RTVS ponúkla prenosy zo súťaží v zjazdovom lyžovaní, kde malo Slovensko adeptov na medailové umiestnenie. Celkovo slovenskí športovci získali 3 zlaté, dve strieborné a dve bronzové medaily.
Slovenskí medailisti
Slovenskí športovci získali medaily hneď v prvý deň súťaží. V zjazdárskej súťaži zrakovo postihnutých v stredisku Krasnaja Poľana sa Henrieta Farkašová spolu s navádzačkou Natáliou Šubrtovou umiestnila na prvom mieste. Pred druhou umiestnenou mala náskok 2,73 sekundy. Miroslav Haraus s navádzačom Marošom Hudíkom obsadil v rovnakej disciplíne druhé miesto, so stratou na víťaza len 0,25 sekundy. Jakub Krako skončil na štvrtom mieste, Radomír Dudáš na desiatom a Michal Beladič na jedenástom. Najúspešnejšou športovkyňou sa stala Henrieta Farkašová, ktorá s navádzačkou Natáliou Šubrtovou získala dve zlaté a jednu bronzovú medailu. Druhé zlato získala v obrovskom slalome, bronz v slalome. Petra Smaržová získala bronz rovnako v slalome a piate miesto v obrovskom slalome. Jakub Krako pridal striebro v obrovskom slalome a cenné, aj keď nie pódiové umiestnenia si zapísali aj Radomír Dudáš, či premiérovo štartujúci tím curlerov.
Maskoti
Maskotmi Zimných paralympijských hier 2014 boli dve nadprirodzené postavičky - ohnivý chlapček „Lučik“ a snehové dievčatko „Snežinka“. Verejnosti boli návrhy predstavené 7. februára 2011 a 26. februára 2011 sa oficiálne stali maskotmi Hier.
NGC 4464
NGC 4464 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 28. decembra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Giovanni Paisiello
Giovanni Paisiello (* 9. máj 1740, Taranto Taliansko – † 5. jún 1816, Neapol) bol taliansky operný skladateľ, príslušník neapolskej opernej školy.
Život
Paisiello sa narodil 9. mája 1740 v Tarante v južnom Taliansku. Hudobné základy získal počas štúdií na jezuitskom gymnáziu. Medzi povinnosti študentov patrilo aj spievanie pri bohoslužbách. Tam si ho všimol rytier Carducci, ktorý zaňho zaplatil školné, a tak v roku 1754 nastúpil štrnásťročný Paisiello na konzervatórium sv. Onofria v Neapole, ktorý vtedy bol uznávaným centrom hudobného vzdelávania v južnom Taliansku. Riaditeľom konzervatória bol v tom čase dodnes uznávaný majster duchovnej hudby Francesco Durante. Už počas štúdií vzbudzoval Paisiello pozornosť spolužiakov a učiteľov pohotovosťou v skladbe a darom lyrickej melodiky. Z jeho vtedajších kompozícií, prevažne duchovných skladieb a jedného komického intermezza, sa však mnoho nezachovalo.
V roku 1763, teda rok pred dokončením riadneho štúdia, dostal Paisiello ponuku bolonského šľachtica Giuseppe Caraffu, aby sa stal kapelníkom jeho divadla. Ponuku bez váhania prijal.
Svoje prvé opery uviedol na scénach severného Talianska, v Bologni, Modene a od roku 1765 aj v Benátkach. Ich úspech bol tak veľký, že čoskoro dostal pozvanie na návrat do Neapola odkiaľ dostal zákazky od najväčších neapolských scén Teatro Nuovo a Teatro San Carlo.
Na návrat do Neapola sa Paisiello starostlivo pripravil. Prvou operou, ktorú uviedol v Teatro Nuovo bola „La vedova di bel genio“, opera v štýle „commedia per musica“, čo bol typicky neapolský žáner. Text týchto komédií bol napísaný v neapolskom dialekte a často reagoval na súčasné spoločenské udalosti.
Opernú scénu v Neapole vtedy ovládal Niccolò Piccinni a nasledujúce roky boli v znamení snahy presadiť sa vedľa tohto operného velikána. Prelom priniesla na jar roku 1767 opera „L'idolo cinese“ na text G. B. Lorenziho. Paisiello na nej ukázal svoje charakterizačné schopnosti, zvlášť zmysel pre humor a paródiu a podarilo sa mu celkom si získať neapolské publikum. Uvádza sa, že táto opera bola najobľúbenejšou operou Lady Hamiltonovej.
Dielo sa zapáčilo aj neapolskému kráľovi Ferdinandovi IV., ktorý si ešte ten istý rok u Paisiella objednal operu „Lucio Papirio dittatore“ pre kráľovské divadlo San Carlo.
Sľubnú spoluprácu s kráľovským dvorom však narušila tragikomická príhoda. Paisiello bol zasnúbený s Ceciliou Pallini. Dozvedel sa však, že snúbenica o sebe uviedla nepravdivé informácie, najmä čo sa týka výšky svojho vena a chcel preto zasnúbenie zrušiť. Svadobná zmluva však už bola podpísaná a za jej porušenie sa Paisiello dostal do väzenia a vo vezení ho aj oženili. Manželstvo napokon bolo šťastné a spokojné a jediným následkom tejto príhody bolo, že ďalšiu zákazku pre Kráľovské divadlo obdržal až o desať rokov neskôr. Paisiello bol síce neúspešný na kráľovskom dvore, zato mal mimoriadny úspech vo svete. Počas necelých desiatich rokov zložil cez 35 opier uvádzaných v celej Európe, okrem iného aj v Prahe. Najväčší úspech dosiahli opery „La frascatana“ (1774), „Le due contesse“ (1776) a „Socrate immaginario“ (1775). Posledná z nich možno ani nie tak vďaka svojej kvalite, ako skôr kvôli škandálu ktorý sa s ňou spájal. Istý neapolský šľachtic, Saverio Mattei, sa cítil byť postavou Sokrata zosmiešnený. Dosiahol zákaz verejného uvádzania opery, čím sa pri jej novom uvedení významne zvýšila návštevnosť.
V Petrohrade sa Paisiello vo zvýšenej miere venoval inštrumentálnej hudbe a vytvoril aj celý rad skladieb pre čembalo, ktoré boli určené žiakom zo šľachtických kruhov. Odtrhnutie od talianskeho kultúrneho života viedlo k tomu, že zhudobňoval staršie texty, medzi inými aj intermezzo „La serva padrona“, ktoré preslávil G. B. Pergolesi.
Najväčší úspech mu však prinieslo zhudobnenie Baumarchaisovej drámy Barbier zo Sevilly (Il Barbiere di Siviglia). Libreto, ktoré napísal Giuseppe Petrosellini síce značne otupilo pôvodný text, ale Paisiellovi sa podarilo napísať tak znamenitú hudbu, že opera sa dodnes hrá popri omnoho známejšom spracovaní Gioacchino Rossiniho.
Napriek všetkým obmedzeniam a aj nepriazni cárskej administratívy zotrval Paisiello v Petrohrade osem rokov. V roku 1784 mu Katarína II. udelila ročnú dovolenku, čo využil na to, aby sa do Petrohradu už nikdy nevrátil.
Cestou z Petrohradu sa zastavil vo Viedni na dvore cisára Jozefa II., ktorý si Paisiella veľmi vážil a zahrnul ho uznaním a zákazkami. Vo Viedni vytvoril okrem iného 12 symfónií, ktoré sa však nezachovali. Obrovský úspech však dosiahol operou „Re Teodoro in Venezia“ na libreto vtedy známeho osvietenského básnika a kňaza G. B. Castiho. Príbeh samozvaného sicílskeho kráľa vybral na zhudobnenie sám Jozef II. Uvádza sa, že operou bol nadšený aj Wolfgang Amadeus Mozart a spolu s petrohradským Figarom mala významný vplyv na vznik Mozartovej Figarovej svadby.
V roku 1785 ho vymenovali za dvorného skladateľa neapolského kráľa Ferdinanda IV., vrátil sa teda do Neapola. O päť rokov neskôr utrpel zrejme slabšiu mozgovú príhodu a najmä od roku 1796, keď bol menovaný za kapelníka neapolského dómu, sa venoval viac duchovnej hudbe.
V roku 1801 dostal Paisiello ponuku od Napoleona, aby prišiel do Paríža. Veľký reformátor Európy chcel reformovať aj francúzsku hudbu a Paisiello mu mal k tomu dopomôcť.
Napoleon poskytol Paisiellovi viaceré funkcie, výsady, právomoci a financie, žiadal, aby skladateľ prevzal všetky hlavné parížske hudobné inštitúcie – dvornú kapelu, operu a konzervatórium. Z toho všetkého Paisiello prijal iba dvornú kapelu a významne sa zaslúžil o jej umelecký vzostup. V Paríži skomponoval len jedinú operu (tragédiu Proserpine). Väčšina jeho parížskej tvorby patrí duchovnej hudbe. K Napoleonovej cisárskej korunovácii v roku 1804 zložil Paisiello slávnostnú omšu a potom mal povolený návrat do Neapola.
V roku 1806 sa Neapolské kráľovstvo dostalo celkom do područia Francúzska s napoleonskou vládou, takže Paisiello sa dostal opäť na spoločenský vrchol. Stal sa okrem iného jedným z troch riaditeľov spojených neapolských konzervatórií a v roku 1808 ho povýšili do šľachtického stavu.
Po Napoleonovej porážke pri Waterloo sa na trón vrátil znova Ferdinand IV. Vyhlásil síce amnestiu, zachoval Paisiellovi jeho postavenie dvorného kapelníka, ale k osobnému zmiereniu medzi nimi nedošlo. To už však skladateľovi zostával len posledný rok života.
Zomrel v Neapole 5. júna 1816. Pohreb sa stal slávnosťou celého mesta. Večer sa uvádzala v divadle San Carlo Paisiellova opera Nina za prítomnosti celej kráľovskej rodiny. Skladateľovi tak preukázali nielen poctu, ale konečne sa aj zmierili.
Dielo
Paisiello nebol reformátor ani revolucionár. Hoci v niektorých jeho operách sa dajú pozorovať známky modernejšieho poňatia, ktoré sa v tom čase už presadzovalo v krajinách severne od Alp (napr. už spomínaná viedenská opera „Re Teodoro in Venezia“, či iné vážne opery ako „Pirro“ nebo „Elfrida“), pre Paisiella bol rozhodujúci úspech neapolského publika, a jeho vkusu sa rád podriadil. Jeho silnou stránkou bola vynikajúca hudobná charakteristika postáv, výstavba dramatických scén, humor, vtip a najmä kúzelné lyrické melódie, ktoré rozochvievali srdcia najmä ženskej časti publika. Za všetky menujme aspoň opery „L'amor contrastato“, známejšia pod názvom „La Molinara (1788)“ a najmä „Nina, ossia La pazza per amore“ (1789), ktorá sa hrala aj v deň jeho pohrebu. K charakteristike jeho opier patrí aj to, že postupne opúšťa čisto hovorené recitatívy a v hojnej miere používa aj v recitatíve vokálny štýl.
Zoznam chránených území v okrese Martin
Toto je zoznam chránených území v okrese Martin aktuálny k roku 2017, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Martin.
Kosmickej vandr
Kosmickej vandr je pätnásty album Michala Tučného. Album vydal Venkow Records EAN: 7 31453 73762 4 v roku 1997 na CD.
11264 Claudiomaccone
11264 Claudiomaccone je planétka.
Delphinium – rozšírenie mestskej knižnice v Stockholme
Základné informácie
Autor : Heike Hanada Adresa : Odengatan, Stockholm, Švédsko Súťaž : 2006-2007 Realizácia : 2013
Dejiny
Mestská knižnica v Stockholme (Štokholmská mestská knižnica) bola prvýkrát otvorená v roku 1928. Túto najväčšiu mestskú knižnicu vo Švédku navrhol Erik Gunnar Asplund, ktorý získal túto zákazku bez predošlej súťaže a tak mal väčšiu voľnosť pri jej navrhovaní čo sa aj prejavilo na jej výslednej podobe. Tak ako väčšina jeho diel tak aj táto knižnica prešla viacerými modifikáciami počas navrhovania aj počas realizácie. Celá výstavba knižnice trvala od roku 1920 – 1928
Avšak v súčasnosti prestala kapacitne vyhovovať a preto sa v roku 2006 vypísala dvojkolová medzinárodná súťaž na jej rozšírenie. Zo stoviek odovzdaných návrhov vyhral projekt Delphinium od nemeckej architektky Dipl. Ing. Heike Hanada z ateliéru Laboratory of Art and Architecture. Dokončenie realizácie je stanovené na rok 2013.
Krátka charakteristika
Budovu tvorí jasný 9-poschodový blok a nízke pódium. Nová verejná stavba vytvára Asplundovej knižnici dôstojný rámec a prepožičiava jej jasné pozadie pri klasických pohľadoch z ulice Odengatan. Vďaka citlivému rozostúpeniu je týmto dvom rôznym stavbám daná možnosť vzájomného spolužitia. Nízke pódium s kruhovou vnútornou záhradou slúži ako vstupná budova s ľahkou vizuálnou orientáciou a vytvára prechod a spojnicu medzi oboma budovami. Obnova a napojenie ku kopcu záhradnou plochou vytvorí v mestskom priestore novú verejne prístupnú krajinu neobyčajných kvalít.
Viacpodlažný blok pozdĺž Gyldengatanu svojou transparentnou fasádou reflektuje kopec a navyše zdôrazňuje jeho profil v krajine mesta. Tento projekt naplňuje víziu jasnej, otvorenej a komunikatívnej knižnice.
Delphinium – nová stockholmská mestská knižnica
Rešpektujúc existujúcu knižnicu od Asplunda, ktorá je významným architektonickým dedičstvom je hlavná časť novej knižnice umiestnená s odstupom.
Vytvorením jasného pozadia nová budova funguje ako horizont a zároveň sa snaží o harmóniu medzi juhozápadným rohom Odengatanu s vyššou budovou z roku 1960 a nádherným solitérom od Asplunda.
Medzi dvoma menšími vstupnými budovami je dosadené vnútorné prepojenie medzi starou a novou budovou knižnice pomocou prízemia. Súčasne je vyzdvihnutý tektonický motív pomocou strešnej terasy ktorá spája novú stavbu zo starou aj vizuálne. Výrazná zeleň a stromy na streche pokračujú zeleným svahom kopca s výhľadom a otvárajú pohľad smerom na vyvýšeninu a siluetu.
Nový hlavný vstup má jemne zakrivený tvar, ktorý víta všetkých návštevníkov Odengatanu.
Knižnica a kopec
Zaseknutím novej knižnice do hrebeňa kopca sa rozšírila mestská a topografická situácia a zdôraznili sa kvality hrebeňa. Výsledok toho nie je len spojenie a prekrývanie sa navzájom ale nová budova a kopec sa stali prelínaným celkom. Kruhové križovatky na vrchole kopca sú usporiadané tak ako priestor medzi interiérom a exteriérom. To zohráva významnú úlohu pri prijímaní návštevníkov knižnice prichádzajúcich z observatória a ďalších vzdelávacích zariadení, ako napríklad Royal Institute of Technology.
Vzhľadom na topografiu Stockholmského svahu, ktorá je dôležitým charakteristickým znakom v mestskej krajine, vnútorná krajina verejných a poloverejných priestorových sekvencií je vhodná na vytvorenie nového chodníka dole z kopca. Rôzne úrovne sú navzájom spojené pomocou schodísk, rámp a troch jadier. Vizuálne a fyzické vzťahy z poschodia na poschodie sú definované svetlými kruhovými „stair wells“ (schodiskové studne), ktoré vedú návštevníka cez celú knižnicu Ich zasklené steny fungujú ako vitrína do knižnice ale aj ako svetelný zdroj vďaka ich transparentnosti. Na konci každej cesty dosiahnu návštevníci informačné panely o rôznych oddeleniach. Na prízemí novej budovy je presvetlená vstupná hala, ktorá je orientovaná k Odengatanu vedie návštevníkov buď do Asplundovej knižnice alebo do vnútornej uzatvorenej záhrady, ktorá ponúka spätný pohľad na prejdenú zeleň hrebeňa.
Vstupná hala je navrhnutá tak aby korešpondovala s novými spoločenskými potrebami verejných knižníc. Je otvoreným priestranstvom kde môže deťom, dospelým a seniorom priblížiť nový interaktívny život v knižnici.
Farby a vnútorná orientácia
Princíp návrhu knižnice je v bielych a svetlých priestoroch pre vytvorenie harmonickej jednoty. Na základe toho sú aj všetky kusy nábytku a iné priestorové jednotky prispôsobené k udržaniu pokojnej a čistej atmosféry. Avšak orientácia vo vnútri knižnice bude riešená diskrétnym farebným riadením, ktoré bude vyznačené aj na mape vo vestibule. Jedna farba bude vyznačovať jeden odbor. Na každom oddelení bude informačný panel a skupiny miestností budú označené farebnými sklenými panelmi. Navyše aj farby pohoviek budú funkčne slúžiť ako vizuálne signály.
Vchody
Budova má viacero nových aj starých vchodov. Nový hlavný vchod z Odengatan je ľahko prístupný aj pre imobilné osoby priamo z parkovacieho miesta vzdialeného 10m. Na Sveavägen je ďalší vchod v náväznosti so vstupom švédskeho inštitútu pre detské knihy.
Samostatný vchod je pre pracovníkov so zastrešeným parkovaním pre bicykle, ktorý je prístupný z Gyldengatan, ktorý je tiež pripojený na parkovanie nižšie.
Okrem toho existujú ešte 4 väčšie bočné vstupy do verejnej knižnice:
Organizácia presunu
Média budú putovať zo starej knižnice cez suterén nad tunelom metra pod vstupnou halou do novej knižnice pozdĺž fasády orientovanej k Odengatanu. Media management, správca a triediaci prístroj budú umiestnené na 1. a 2. nadzemnom podlaží zatiaľ čo vykladací priestor bude v 1 podzemnom podlaží pod Odengatanom.
Vnútorná komunikácia /dostupnosť
Návštevníci sú prirodzene vedení budovou, od schodiska k schodisku, ale pre zaneprázdnených a imobilných ľudí sa tu nachádzajú 3 vertikálne jadrá, ktoré ponúkajú kratšiu cestu do vyšších podlaží. Spravidla sú všetky priestory a podlažia, vrátane prepojenia medzi Asplundovou knižnicou a novou vstupnou zónou ľahko prístupné aj pre imobilné osoby. Jedinou výnimkou sú niektoré časti prvej „learning zone“ v stupňovitej vstupnej hale. Avšak druhá a tretia zóna na prvom podlaží sú už plne prístupné.
Vonkajšie priestory
Vstupný objekt uzatvára vnútornú záhradu, ktorá je rozšírením prírodného parku pod kopcom. Je to otvorená lúka fungujúca ako tiché miesto obklopené stromami, žulovými kameňmi a rastlinami ako papraď, marinka vonná, jarné kvety a rozprestierajúce sa polia svetlo modrej Delphinii v lete. Orientácia na juh poskytuje možnosť čítania vonku a v chladných obdobiach ju môžu návštevníci pozorovať z okolitých priestorov ako sú nová zóna a intímne priestory „learning zony“ alebo z kaviarne s pokojnou atmosférou prírodného prostredia.
Navyše sú tu uzavreté terasy, ktoré neosvetľujú len najvnútornejšie oblasti denným svetlom ale evokujú aj príjemné a uvoľnené prostredie. Na 6 podlaží je kruhovo tvarovaná lodžia, ktorá umožňuje pohľad na mestskú krajinu pri posedení vonku na slnku.
Imaginárna krajina
Návrh umožňuje okamžitý výber prístupu a pohybu v rôznych výškových úrovniach. Myšlienkou je sprístupniť flexibilné využitie všetkých priestorov a zároveň formovanie silnej identity vnútri priestorov pomocou zasklených oblých priečok a stien, ktoré vrhajú jemné a mäkké svetlo do priestorov študovní, ník a políc. Návrhom sa autorka snažila preformulovať aspekty Asplundovej architektúry do dnešného jazyka ako aj jeho chápanie svetla, skromnosti a jednoduchosti.
Napriek tomu, že bol vybraný úplne iný materiál - zasklené steny s potlačou bielych alebo priesvitných ornamentov Delphinia – poetický a monumentálny Asplundou spôsob je transformovaný do rozplývajúceho obrazu svetla. Zvolené ornamenty sú založené na transformácii fotografií Karla Blossfeldta, opakujú sa v toku kruhových pohybov, ktoré sú východiskom pre celý návrh projektu. Abstraktné modifikácie kruhu do fragmentovaných zvlnených priestorov dovoľujú definovať premenlivé priestorové sekvencie striedajúcich sa otvorených a uzavretých priestorov a odzrkadľovať ich pomocou polo-priehľadných ornamentoch na fasáde. Prirodzená hra s kruhovými fragmentami sa snaží reagovať na kruhové a polkruhové priestory Asplundovej knižnice súčasným spôsobom. Autorka verí že rozpustenie priestorov konkávnymi a konvexnými tvarmi je odpoveďou na potreby a transformácie dnešných knižníc.
Fasáda
Objem stavby je zabalený v skle s potlačou, vytvárajúc polo-transparentnú budovu. Ornament Delphinia funguje ako filter pri stupňovaní bodových variácií. Za sklom sú priesvitné, zakrivené steny, regály na knihy, schody a nepriehľadná ochrana proti slnečnému žiareniu z textilu. Tieto rôzne zložky dosahujú odlišný a premenlivý vzhľad, aj keď povrchy sa zdajú byť súdržné a vhodne vzdialené. Netransparentná fasáda na vstupnej budove = Izolačné sklenené panely s priehľadnou kapilárnou vložkou. Kapilárne sklá sa vyznačujú vynikajúcou tepelnou izoláciou a rozptylom svetla. Kapilárne trubičky v ich vnútri pôsobia ako malé vzduchové vankúše a zabraňujú prúdeniu plynov v medzitabuľovej dutine. Transparentné otvorenie Odengatan slúži ako otvorená vrstva medzi interiérom a exteriérom predstavujúca komunikatívny vzťah. Chodci si môžu prezrieť vnútro knižnice zatiaľ čo veľký digitálny displej na pravom okraji okna oznamuje hlavné činnosti knižnice.
Dlhodobá udržateľnosť
Klimatické analýzy Stockholmu poukazujú na obmedzené solárne zisky a vysoký prirodzený chladiaci potenciál. Limitované maximálne teploty a východo-západná orientácia novej knižnice obmedzuje letný problém s solárnym tienením. Psychometrický graf ukazuje, že vlhkosť nie je problémom a prevládajúci smer vetra je frontálny na západnú fasádu budovy. Prístup architektov pre nízko energetickú a vysoko komfortnú budovu knižnice zahŕňa optimalizáciu obalu budovy redukovaním prestupových strát pomocou trojitého zasklenia fasády z vnútorným tienením, ktoré optimalizuje prívod denného svetla regulovaním solárnych ziskov. Maximálna efektívnosť ventilačného systému bude dosahovaná pomocou : Ventilačného systému s rekuperáciou vlastného a skupenského tepla Vykurovací/chladiaci systém sálania aktivovanej cementovej alebo sadrovej omietky Prírodné chladenie pomocou geotermálnej energetickej pilóty Geotermálne tepelné čerpadlo na vykurovanie Navyše denné svetlo podporované umelým osvetlením, vetrom podporované vetranie/zemné vedenie kanálov pre predhrievanie/predchladenie a fotovoltický systém integrovaný na streche podporujú zámer optimalizovať teplotný a vizuálny komfort pre návštevníkov. Minimalizovanie energetickej spotreby pre klimatizáciu a minimalizovanie elektrickej spotreby pre svetlo, vetranie, spotrebiče rovnako ako znovu použitie stavby docielia energeticky efektívny návrh a zvýši sa stupeň sebestačnosti budovy.
Nová Ves (okres Sokolov)
Nová Ves je obec v Česku v okrese Sokolov v Karlovarskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 231 obyvateľov, z toho 122 mužov a 109 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,6 roka (muži 37,6 roka, ženy 37,7 roka).
2414 Vibeke
2414 Vibeke je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavil K. Reinmuth 18. októbra 1931.
NGC 4465
NGC 4465 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 31. marca 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,9.
247 Eukrate
247 Eukrate je planétka v hlavnom páse planétok, ktorú objavil nemecký astronóm Karl Theodor Robert Luther.
Vodný kameň
náhľad|Vrstvičky vodného kameňa vo vodovodnom potrubí. Vodný kameň je vyzrážaný povlak uhličitanu vápenatého, na stenách nádob alebo potrubí, ktorými je vedená alebo predovšetkým zahrievaná a potom ochladzovaná tvrdá voda, ktorej teplota je nižšia ako 100 °C. Základnou zložkou vodného kameňa je zvyčajne uhličitan vápenatý. Tvorba vodného kameňa je spôsobená zmenou rovnováhy medzi iónmi kyseliny uhličitej a hydroxidu vápenatého pri zmene teploty a ich vylúčením z vody. Zamedzovanie tvorby vodného kameňa a jeho odstraňovanie možno riešiť rôznymi spôsobmi:
Ako vodný kameň sú označované usadeniny, ktoré môžu vznikať z rôznych vápenatých a horečnatých solí rozpustených vo vode. Vodný kameň môže byť hladký alebo drsný, biely až žltavý/nahnedlý.
Vápenaté usadeniny sa tvoria tam, kde je ohrievaná voda z vodovodnej siete, napr. v ohrievačoch vody ako sú rýchlovarné kanvice, prístroje na prípravu kávy alebo v žehliacich staniciach. Tvrdá voda (obsahujúca vodný kameň) vzniká tak, že „mäkká“ dažďová voda presakuje skalnatým podložím s obsahom vápenca a rozpúšťa uhličitan vápenatý a horečnatý v minerálnej forme.
Stanislav Olexandrovyč Morozov
Stanislav Olexandrovyč Morozov (, ; * 1. február 1979, Jekaterinburg, ZSSR, dnes Rusko) je ukrajinský tréner a bývalý krasokorčuliar vystupujúci v kategórii „športové dvojice“. Je šesťnásobný majster Ukrajiny (štyrikrát s Tatianou Volosožarovou, dvakrát s Aljonou Savchenkovou). Zúčastnil sa troch Zimných olympijských hier (15. miesto v r. 2002 so Savchenkovou, 12. miesto v r. 2006 a 8. miesto v r. 2010 s Volosožarovou). Je juniorský majster sveta z roku 2001 (so Savchenkovou).
Krasokorčuliarsku kariéru ukončil v roku 2010 a v súčasnosti pôsobí ako pomocný krasokorčuliarsky tréner v tíme Niny Mozerovej.
Súkromný život
Stanislav Olexandrovyč Morozov sa narodil v ruskom meste Sverdlovsk (dnes Jekaterinburg, Ruská federácia). V roku 1980 sa však spolu s rodinou presťahovali do ukrajinskej Odesy, kde jeho otec Alexandr Stepanovič Morozov pracoval ako krasokorčuliarsky tréner športových dvojíc. Neskôr sa rodina presťahovala do ukrajinského hlavného mesta Kyjev.
Je ženatý so svojou bývalou krasokorčuliarskou partnerkou Tatianou Volosožarovou.
Kariéra
Morozov začal korčuľovať ako štvorročný, pretože jeho otec, Alexandr Stepanovič Morozov bol krasokorčuliarsky tréner športových dvojíc. Spočiatku Morozov korčuľoval ako sólista, ale keďže trpel nadváhou, ani samotný otec neveril, že by mohol byť v krasokorčuľovaní úspešný. Vo veku 11 rokov prešiel do kategórie športových dvojíc a jeho prvou partnerkou bola Jelena Belousovská. Spočiatku ho trénoval jeho otec, od roku 1996 až do roku 2008 bola jeho trénerkou Galina Gržibovská Kucharová.
Partnerstvo s Aljonou Savchenkovou
Druhou partnerkou Morozova sa stala Aljona Savchenková po tom, ako sa v roku 1998 rozišla s partnerom Dmitrijom Bojenkom. Spoločne vyhrali Majstrovstvách sveta juniorov 2000, dvakrát Majstrovstvá Ukrajiny a obsadili 15. miesto na Zimných olympijských hrách 2002. V roku 2002 mal Morozov zdravotné problémy, kvôli ktorým bol nútený načas prestať s krasokorčuľovaním a pár sa rozpadol. Savchenková chcela naďalej súťažiť, rozhodla sa hľadať nového partnera a odísť do Nemecka. Morozov začal pôsobiť ako krasokorčuliarsky tréner. Pomáhal Galine Kucharovej trénovať športovú dvojicu Tatiana Volosožarová / Piotr Charčenko.
Partnerstvo s Tatianou Volosožarovou
Stanislav Morozov oznámil ukončenie svojej kariéry vo veku 31 rokov. Jeho športová a už aj životná partnerka Tatiana Volosožarová mala vtedy 24 rokov a chcela pokračovať v krasokorčuliarskej kariére, preto pre ňu spoločne hľadali nového partnera. Jej novým športovým partnerom sa stal Maxim Traňkov.
Morozov sa stal asistentom Niny Mozerovej, trénerky nového páru.
S Tatianou Volosožarovou
náhľad|Morozov s Volosožarovou na [[Majstrovstvá Európy v krasokorčuľovaní 2010|ME 2010]]
Esconnets
Esconnets je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kdyby tady byla
Kdyby tady byla je šestnásty album Michala Tučného. Album vyšlo v roku 1998 na CD.
NGC 4466
NGC 4466 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 24. apríla 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
Payns
Payns je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1198 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2415 Ganesa
2415 Ganesa je planétka s priemerom 53 km, ktorú objavil H. L. Giclas 28. októbra 1978.
Ageles z Chia
Ageles alebo Agelés (Ageles, iný prepis: Agelés) bol v starovekom Grécku víťaz olympijských hier v boxe dorastencov.
Ageles z ostrova Chios zvíťazil na olympijských hrách v boxe dorastencov. Dátum týchto hier je neznámy. Dorastenecký box (paidón pygmé) sa v Olympii zaviedol na 41. hrách v roku 616 pred Kr. a prvým víťazom tejto disciplíny bol Filótas zo Sybaridy.
Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias uvádza, že sochu Agelea videl v posvätnom okrsku olympijskej Altidy. Autorom sochy bol sochársky majster Theomnéstos zo Sárd.
Rovná (okres Sokolov)
Rovná (okres Sokolov) je obec v Česku v okrese Sokolov v Karlovarskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 467 obyvateľov, z toho 243 mužov a 224 žien, pričom priemerný vek v obci bol 35,6 roka (muži 34,2 roka, ženy 37,2 roka).
NGC 4467
NGC 4467 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil americký astronóm Otto Struve 28. apríla 1851.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
Zoznam piesní Dary Rolins
Toto je zoznam piesní, ktoré naspievala, na ktorých hosťovala, ku ktorým napísala text alebo zložila hudbu speváčka Dara Rolins.
Zoznam
poz. - pieseň (rok nahratia skladby) - duet - (autor hudby / autor textu piesne) - album – interpret albumu (rok vydania albumu/singla)
(h:/t:) - doteraz nezistený autor hudby alebo textu
Mužská štvorhra na Qatar ExxonMobil Open 2007
Mužská štvohra na Qatar ExxonMobil Open 2007 sa hrala ako súčasť Qatar ExxonMobil Open 2007 od 1. do 8. januára 2007. Titul získali Rus Michail Južnyj a Srb Nenad Zimonjić, ktorí vo finále porazili česko-indický pár Martin Damm, Leander Paes 6-1 7-6(3). Pre Južného to bol druhý a pre Zimonjića 14. titul vo štvorhre na okruhu ATP.
La Ville-sous-Orbais
La Ville-sous-Orbais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
(84719) 2002 VR128
(84719) 2002 VR128 je planétka.
Vráble
Vráble (, historický názov Werebel) je mesto ležiace v Nitrianskom kraji. V meste je rímskokatolícky kostol Panny Márie Kráľovnej (Uhorska) z roku 1901 a kaplnka sv. Urbana.
Dejiny
Územie mesta bolo osídlené už v neolite (6000 – 2000 pred Kr.). Archeologicky je doložené opevnené sídlisko hatvanskej a maďarovskej kultúry zo staršej doby bronzovej, kostrové hroby zo strednej doby bronzovej, sídlisko halštatské a laténske, germánska osada z 2. – 4. storočia, slovanské sídlisko z 9. storočia. Neďaleko mesta sa v lokalite Fidvár nachádza ďalšie archeologické nálezisko opevneného mesta, datovaného do rokov 2100 až 1800 pred Kr., zaradených do staršej bronzovej doby. Viac ako 160 radiálne usporiadaných obydlí poskytovalo prístrešie až pre 1000 obyvateľov, čo bolo na tú dobu veľké sídlo.
Vráble sú prvýkrát písomne doložené v roku 1265 ako Verebeb. V roku 1294 už boli trhovým mestečkom. V erbe mali postavu svätého Vojtecha. Od počiatku stredoveku patrilo mestečko ostrihomskému arcibiskupstvu, kostol a fara sú doložené v roku 1359. Od polovice 16. storočia sa vyvíjali ako zemepanské mestečko a bola tu zriadená poštová stanica. V čase protitureckých bojov boli Vráble dôležitým oporným bodom. Prvým náporom Turkov bolo mestečko vystavené už v roku 1530. Až v roku 1624 sa rozhodlo, že tu bude postavená cisárska pevnosť na obranu mesta. Jej obrancovia mestečko pred Turkami v roku 1626 uchránili, ale v roku 1653 Turci obranu prekonali a mesto vypálili. Cisársku pevnosť sa však podarilo obnoviť. Napokon ju Turci zničili v roku 1663.
V 17. storočí v meste pôsobili cechy čižmárov, mlynárov, mäsiarov a kožušníkov, v 18. – 19. storočí tu sídlil soľný úrad so skladom. Poľnohospodársky charakter mesta pretrval až do konca 19. storočia. Stoličný dom bol vybudovaný v roku 1821, súvislá zástavba meštianskych domov na Hlavnej ulici v centre mesta vznikla až koncom 19. storočia. Vznikli tak nové priestory na obchodnú a podnikateľskú činnosť, v rovnakom období bola vybudovaná octáreň, Ľudová a Agrárna banka, meštianska škola, či budova okresného úradu. Rímskokatolícky kostol Preblahoslavenej Panny Márie bol postavený v rokoch 1898 až 1901, staršia klasicistická kaplnka sv. Urbana vo vinohradoch pochádza z roku 1813 a kaplnka rodiny Néčei je z roku 1910.
V roku 1918 po rozpade Rakúsko-Uhorska sa mesto stalo súčasťou Česko-Slovenska. Výsledkom Prvej Viedenskej arbitráži bolo, že Vráble sa stali súčasťou Maďarska v rokoch 1938 – 1945. Vinárska tradícia oblasti bola posilnená v roku 1946, kedy tu vznikol výkup hrozna a boli budované rozsiahle pivnice. Od roku 1971 tu Vinárske závody Bratislava vyrábali mnohé obľúbené vína.
Do roku 1960 boli Vráble okresným mestom, 1. januára 1975 boli k mestu pričlenené obce Dyčka a Horný Ohaj. V 70. rokoch boli vybudované sídliská Kaška, Lúky a Žitava. Po roku 1989 tu vzniklo niekoľko podnikov so zahraničnou účasťou, poskytujúce zamestnanie miestnym obyvateľom.
Etnické zloženie obyvateľstva
a iní
Náboženské zloženie obyvateľstva
a iní
Eva Planderová
RNDr. Eva Planderová, DrSc. (* 8. november 1932, Komárno – † 22. november 1992, Nemecko) bola slovenská paleontologička a vedecká pracovníčka.