cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sakalov
Sakalov je potok na dolnej Orave, vo východnej časti okresu Dolný Kubín. Je to pravostranný prítok Malatinského potoka, meria 3,2 km a je tokom VI. rádu.
Prameň
Pramení v juhozápadnom výbežku Skorušinských vrchov, v geomorfologickom podcelku Kopec, na západnom úpätí vrchu Diel (1 051,4 m n. m.) v nadmorskej výške cca 855 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie smerom na severozápad, vteká do Oravskej vrchoviny a na hornom toku priberá ľavostranný prítok z východného svahu Ostrého vrchu (877,4 m n. m.). Ďalej sa ohýba viac na severoseverozápad a opäť zľava priberá prítok zo severného svahu Ostrého vrchu. Následne vytvára oblúk smerujúci na západ, prechodne tečie na SSV a z pravej strany priberá prítok vznikajúci SSZ od kóty 825,7 m. Napokon už tečie smerom na SSZ a na okraji intravilánu obce Chlebnice (juhozápadne od jej centra) sa v nadmorskej výške približne 600 m n. m. vlieva do Malatinského potoka.
Národný park Udegejskaja legenda
náhľad|Tajga v Krasnoarmejskom rajóne
Národný park „Udegejskaja legenda“ (🇷🇺) bol založený 9. júla 2007. Nachádza sa na východnej Sibíri v Krasnoarmejskom rajóne Prímorského kraja v Rusku, v centrálnej časti horského pásma Sichote-Aliň. Zaberá plochu na strednom toku rieky Boľšaja Ussurka. Jeho úlohou je ochrana prírody, pôvodnej kultúry národa Udegejcov a rozvoj ekoturizmu v tejto oblasti. Na pomerne malej ploche lesov a riek sa nachádza množstvo rôznorodých druhov rastlín a živočíchov, z ktorých desiatky sú chránené. Od roku 1935 bola táto oblasť súčasťou väčšej prírodnej rezervácie Sichote-Aliň, no potom tento status stratila. Nemalo to však negatívny vplyv na biodiverzitu a v súčasnosti vyhlásený národný park plní okrem iného aj úlohu biokoridora medzi touto rezerváciou (zapísanou od roku 2001 do UNESCO) a dolinou rieky Bikin. Správa parku sa nachádza v obci Roščilo, súčasťou je aj múzeum mineralógie.
Flóra a fauna
Oblasť národného parku zaberá územie s nadmorskými výškami od v údolí rieky Boľšaja Ussurka až po nadmorské výšky okolo  (najvyšší bod parku je hora Armu –  ). To je dôvod, prečo má také pomerne malé územie veľmi bohatú biodiverzitu. V údoliach Veľkej Ussurky a jej prítokov sa vyskytujú prevažne listnaté lesy, postupne vo vyšších častiach prevažujú ihličnaté. Rastú tu najmä brest horský, jaseň, borovica cédrová, smrek ajanský, jedľa mandžuská, breza japonská a iné druhy drevín. Rastie tu cez 30 druhov ohrozených cievnatých rastlín a 12 druhov vzácnych lišajníkov zapísaných v Červenej knihe Ruskej federácie (resp. ZSSR). Možno tu nájsť chladnomilné aj teplomilné rastliny.
Typickými zvieratami sú medveď ušatý a medveď hnedý, územie národného parku je centrálnou oblasťou výskytu tigra amurského. Takisto tu žije množstvo druhov vtákov, k najvzácnejším patria žeriav čierny, kačička mandarínska, bocian čierny, výr blakistonov, potápač šupinatý a dikuša dôverčivá.
Kultúrne dejiny oblasti
Osídlenie oblasti je doložené už od doby kamennej, bolo tu odkrytých 28 archeologických lokalít. Neďaleko od Národného parku sa našli pozostatky sídliska, ktoré bolo centrom severnej časti stredovekého štátneho útvaru predkov Udegejského národa, ktorého život je tu doložený nepretržite už jeden a pol tisícročia. V 20. storočí sa socializmus snažil integrovať všetky národy ZSSR a značne tak narušil kultúry pôvodných obyvateľov. Z tohto dôvodu slúži národný park aj ako ochrana ohrozenej pôvodnej udegejskej kultúry, svätýň i archeologických nálezísk a sú v ňom vyčlenené zóny pre tradičný spôsob života Udegejcov.
Zaujímavosti
V týchto končinách sibírskej tajgy žil aj legendárny lovec Dersu Uzala, ktorého príbeh vyšiel knižne v roku 1923 (pozri Dersu Uzala (kniha)) a neskôr bol dvakrát sfilmovaný. Prvýkrát v roku 1961 (pozri Dersu Uzala (film 1961)) a v roku 1975 (pozri Dersu Uzala (film 1975)). Malá dedina na hranici národného parku nesie meno Dersu.
Predné Jatky
Predné Jatky alebo aj Košiare  je skalnatý vrch Belianskych Tatier. Leží nad obcou Ždiar, približne severozápadne od Kežmarku. Nie je turisticky prístupný.
Jeden či viacero vrchov
V literatúre je sporné, či ide o jeden vrch, dva vrchy (Predné Jatky a Košiare) alebo viacero vrchov. Niekedy sa tento útvar zaraďuje ako súčasť vrchu Zadné Jatky. Podrobnosti pozri v článku Hrebeň Belianskych Tatier.
Poloha
Nachádza sa v severovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Belianske Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližším sídlom je severne situovaný Ždiar, severozápadne ležia Podspády a Tatranská Javorina, východne Lendak a južne Tatranská Lomnica. Masív sa nachádza v Tatranskom národnom parku a tiež v národnej prírodnej rezervácii Belianske Tatry.
Opis
Predné Jatky ležia v juhovýchodnej časti hlavného hrebeňa Belianskych Tatier, medzi Prostrednými Jatkami a Bujačím vrchom. Severným smerom sa nachádza Veľký Grúň, Gáflovka , Javorinka a Tokáreň , východným leží Skalka , Pálenica , Skalné vráta  a Bujačí vrch , južným Stežky , Malá  a Veľká Svišťovka  a Kežmarský štít  a západným Kozí štít , Jahňací štít , Belianska kopa , Hlúpy , Zadné Jatky  a Prostredné Jatky. Severné svahy odvodňuje Tokárenský potok do riečky Biela, voda z južných odteká Napájadlovým potokom do Kežmarskej Bielej vody v povodí rieky Poprad.
Výhľady
Turisticky neprístupný vrchol je pokrytý len nízkou vegetáciou. Vďaka polohe a nadmorskej výške je z vrcholu viditeľná časť hlavného hrebeňa Belianskych Tatier a mnohé vrcholy Vysokých Tatier, pri vhodných podmienkach aj Stolické a Volovské vrchy, Branisko, Bachureň, Čiernu horu, Slanské vrchy, Čergov, Levočské vrchy, Pieniny, Spišskú Maguru, Oravské Beskydy a mnohé vrchy južného Poľska.
Prístup
Vrchol je súčasťou národnej prírodnej rezervácie Belianske Tatry, preto je od roku 1978 turisticky neprístupný.
Urbanice (okres Pardubice)
Urbanice je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 71 obyvateľov, z toho 38 mužov a 33 žien, pričom priemerný vek v obci bol 47,0 roka (muži 46,6 roka, ženy 47,4 roka).
Tiger džungľový turanský
Tiger džungľový turanský (Panthera tigris tigris) je populácia Panthera tigris tigris. Žil v Afganistane, Iráne, Turecku, Mongolsku, Číne a v ázijskej časti Ruska. Posledné jedince boli vo voľnej prírode videné začiatkom 70. rokov 20. storočia. Neexistujú žiadne jedince v zajatí, z tohto dôvodu bol v roku 2003 označený za vyhynutého.
Stavový priestor
Stavový priestor je v kybernetike spôsob matematického opisu dynamického systému pomocou stavových veličín.
Próteus
Próteus alebo Proteus (Próteus), ) je morské božstvo v gréckej mytológii, starec poznajúci budúcnosť, ktorý na egyptskom ostrove Faros pásol tulene Amfitritíny.
Sova obyčajná
Sova obyčajná alebo sova lesná je druh vtáka z čeľade sovovité (Strigidae). Obýva palearktídu. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov sova obyčajná patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, trend v Európe je neznámy.
Poznávacie znaky
Sova s mimoriadne veľkou hlavou, samec je menší ako samica (dĺžka tela je 370 - 390 mm, krídla 267 - 320 mm, chvost 155 - 174 mm , rozpätie 940 - 1040 mm ). Váži okolo 400 - 550 g. Vyskytuje sa vo dvoch farebných formách: sivej a hrdzavo-hnedej. Chrbát je sivo-hnedý alebo žlto-hnedý s bielym pásom. Z brušnej strany je bledosivá alebo žltohnedá s pozdĺžnymi tmavými škvrnami s priečnymi čiarkami. Na hlave nie sú "ušká" z pierok. Oči sú tmavé, nie oranžové ani žlté. Počas letu je nápadná veľká hlava a krátky zaokrúhlený chvost, široké a pomerne krátke krídla. Nočný druh. Let má ľahký.
Hlas
Samica i samec sa ozýva hlasitým "kúiit, kjuvik". Môže znieť mäkko, ostro i drsne chrapľavo. Týmto hlasom označuje samica svoju pozíciu a je to aj "žobravý hlas". Samec používa tento hlasový prejav ako kontaktný hlas počas jesenného i jarného toku, pri odovzdávaní koristi a pri párení.
Hlasové prejavy samca znejú vo všeobecnosti čistejšie, u samice viac zachrípnuto. Samec v čase párenia a počas jesenného toku vydáva hlboký hvizd, "kuu, hu huuuuuuuuh". Má tri časti, klesavé ú, pauza, kratučké hu a trasľavé húkanie. Je to revírny hlas s individuálnym odtieňom. Susediaci samci sa tak poznajú podľa hlasu. V čase hniezdenia volá najmä samec "huhuhuhuhuhu". Slúži na lákanie do hniezdnej dutiny a ako začiatok párenia. Tento hlas často vydáva v hniezdnej dutine alebo vo vstupnom otvore.
Mláďatá vydávajú v hniezde hlas "sii", neskôr sa u rozlietanách mláďat mení na kýchavé "ksik", "šii-ep". a neskôr sa stále viac podobá na "kuit" dospelých.
Ekológia a biotop
Stály vták. Žije v zmiešaných i listnatých lesoch, najmä v okrajových zónach od nížin až do vyšších polôh. Hniezdi v dutinách stromov i v opustených hniezdach vrán a dravých vtákov, často i v skalnatých výklenkoch, dierach, v komínoch a korunách stromov. Na základe dlhodobých pozorovaní je známe, že v krasových územiach cez deň s obľubou po celé generácie využíva na oddych výklenky vo vstupných partiách mohutných priepastí (napr. v Slovenskom krase: Obrovská priepasť, Malá Sovia priepasť, Veľká sovia priepasť, Drienkovská priepasť atď.), kde nachádza priaznivé mikroklimatické podmienky vo všetkých ročných obdobiach a pokoj. Práve tento špecifický typ správania druhu sa odzrkadlil v názvosloví slovenských jaskýň - názov min. trinástich jaskýň tvorí kmeň "sovia" (porovnaj ). Hniezdenie v jaskyniach a priepastiach zatiaľ nebolo preukázané, ale nemožno ho vylúčiť. V marci znáša 4 – 5 bielych vajec veľkosti 47 x 39 mm. Živí sa menšími stavovcami (cicavcami, vtákmi, obojživelníkmi) i hmyzom. Inkubačný čas trvá 30 dní, výchova mláďat v hniezde 30 – 35 dní. Sovy majú veľmi veľké oči, vďaka ktorým vidia aj potme, a to 10-krát lepšie ako ľudia. Ich oči sú však nehybné a aby mohli vidieť, čo sa okolo nich deje, musia krútiť hlavou. Dokážu nehlučne zaskočiť svoju obeť. Do svojich ostrých zahnutých pazúrov chytajú malé zajace a myši.
Výskyt a stav na Slovensku
Vyskytuje sa pravidelne po celom území v listnatých lesoch až do výšky (Vysoké Tatry). Vzácnejšie sa objavuje i v okolí ľudských sídiel, vo veľkých parkoch. Na Slovensku bolo dokázané alebo pravdepodobné hniezdenie v 88,10 % a zimovanie v 79,30 % mapovacích kvadrátoch. Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 2 500 - 3 000, zimujúcich jedincov 6 000 - 9 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v rokoch 1995, 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC4 - druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe a majú tam vhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Dommartin-sous-Amance
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Protichodnosť
Protichodnosť môže byť:
Bons-Tassilly
Bons-Tassilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 388 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Srbochorvátčina
thumb|Rozšírenie jednotlivých spisovných verzií srbochorvátskeho jazyka: [[srbčina|srbčiny, čiernohorčiny, chorvátčiny a bosniančiny]]
Srbochorvátčina (iné názvy pozri nižšie) je podľa niektorých názorov južnoslovanský jazyk, podľa iných názorov len zoskupenie (makrojazyk) južnoslovanských jazykov srbčina, chorvátčina, bosniačtina a čiernohorčina. Vyskytuje sa najmä v Srbsku, Chorvátsku, Bosne a Hercegovine a v Čiernej Hore.
Srbochorvátčina patrí spolu so slovinčinou do západnej skupiny južnoslovanských jazykov.
Názvy
Tento jazyk resp. táto skupina jazykov sa v literatúre vyskytuje pod týmito názvami:
Úvodný prehľad
Srbochorvátčina má jednoduchú fonológiu, s piatimi samohláskami a dvadsiatimi piatimi spoluhláskami. Gramatika sa vyvinula z praslovanského jazyka, je charakteristická ohýbaním podstatných mien, prídavných mien a zámen. Slovesá majú buď dokonavý alebo nedokonavý vid. Má sedem pádov a flexibilný slovosled. Srbochorvátčina sa píše buď cyrilikou (najmä v Srbsku) alebo latinkou (na všetkých územiach).
Ak sa srbochorvátčina chápe ako jazyk, ide o pluricentrický jazyk so štyrmi navzájom zrozumiteľnými spisovnými varietami, ktorý sa delí z jedného hľadiska na štokavské nárečia, kajkavské nárečia a čajkavské nárečia, z iného hľadiska na ekavské nárečia, ijekavské (=ijekavsko-jekavské, jekavské) nárečia a ikavské nárečia.
Južnoslovanské jazyky historicky tvorili jazykové kontinuum. Vinou turbulentnej histórie tejto oblasti, predovšetkým následkom rozpínania Osmanskej ríše, sa vytvorila rôznorodá zmes nárečových a náboženských rozdielov. Sťahovanie obyvateľstva spôsobilo, že štokavské nárečie sa najväčšmi rozšírilo na západnom Balkáne, kde predtým dominovalo čajkavské a kajkavské nárečie. Bosniaci, Chorváti a Srbi sa napriek jazykovej podobnosti odlišujú vierovyznaním a historicky boli veľakrát ovplyvnení rôznymi kultúrami. Srbochorvátčina sa historicky označovala ako slovanský (historicky: slovenský) jazyk alebo ilýrsky jazyk a jej jednotlivé časti sa označovali ako bosniansky jazyk, srbský jazyk a chorvátsky jazyk a podobne.
Spisovná srbochorvátčina bola kodifikovaná v polovici 19. storočia, čo bolo výsledkom spoločného úsilia chorvátskych a srbských spisovateľov a lingvistov, niekoľko desaťročí pred vznikom štátu Juhoslávia. Už od úplného začiatku existovali drobné rozdiely medzi spisovným srbským a chorvátskym variantom, aj keď boli založené na tom istom štokavskom subdialekte - východohercegovinskom nárečí.
V 20. storočí tvorilo to, čo dnes nazývame srbochorvátčina, spolu so slovinčinou formálny (de facto neexistujúci) úradný jazyk Juhoslovanského kráľovstva nazývaný „srbsko-chorvátsko-slovinský jazyk“ ("srbochorvátoslovinský jazyk"). Po druhej svetovej vojne bola srbochorvátčina hlavným úradným jazykom Juhoslovanskej socialistickej federatívnej republiky. Po rozpade pôvodnej Juhoslávie sa k tomuto jazyku začalo pristupovať na základe etnických a politických hraníc, koncepcia spoločného jazyka nebola ďalej akceptovaná. Po zániku spoločného štátu bol v Bosne a Hercegovine ustanovený samostatný spisovný jazyky pod názvom bosniačtina a o niečo neskôr (na začiatku 21. storočia) bol nový spisovný jazyk ustanovený aj v Čiernej Hore pod názvom čiernohorčina. Srbochorvátčina sa teda minimálne na úrovni oficiálnych kodifikácií rozpadla na jazyky srbčina, chorvátčina, bosniančina a čiernohorčina, ale mnohí jazykovedci naďalej hovoria o srbochorvátčine.
Pluricentrický jazyk
Ak sa srbochorvátčina chápe ako jeden jazyk, ide o pluricentrický jazyk. To znamená, že existuje niekoľko spisovných variant tohto jazyka (podobne ako v angličtine, nemčine a podobne) a niekoľko kultúrnych centier. Ako konštatuje Miroslav Mojžita, slovenský diplomat a spisovateľ, ktorý sa posledných 20 rokov systematicky venuje západnému Balkánu, „cudzincovi na bežnú komunikáciu úplne postačuje, ak ovláda jeden z uvedených jazykov, a zároveň príslušníci každého z národných spoločenstiev ho pochvália, ako dobre hovorí ich vlastným jazykom.“ Rozdiely medzi chorvátskou a srbskou spisovnou verziou nie sú väčšie než rozdiely medzi inými pluricentrickými jazykmi. Niektorí jazykovedci tvrdia, že rozdiely medzi spisovnými variantami srbochorvátskeho jazyka sú menšie než rozdiely medzi variantami iných pluricentrických jazykov, napr. medzi variantami anglického, portugalského, španielskeho či nemeckého jazyka.
Dejiny
V priebehu histórie sa nárečia a spisovné jazyky Južných Slovanov z rôznych oblastí rozvíjali samostatne. Do 19. storočia sa rôzne nárečia tejto oblasti nazývali pojmami „ilýrsky“, „slovanský“, „slavónsky“, „bosniansky“, „srbský“ alebo „chorvátsky. Počiatkom 19. storočia Srbi i Chorváti používali rôzne verzie spisovného jazyka. V Srbsku sa oficiálne používal slavenosrbský jazyk, archaický jazyk vzdelaných vrstiev silne ovplyvnený ruštinou a cirkevnou slovančinou. Ukážka slavenosrbského jazyka pred jazykovednou reformou:
Na druhej strane, chorvátski spisovatelia používali hlavne kajkavské náračie a nejednotný systém zapisovania vtedajšieho chorvátskeho knižného jazyka. Ukážka chorvátsko-slovanského jazyka pred jazykovou reformou:
Aj napriek tomu, že spisovný jazyk Srbov, Chorvátov i iných Južných Slovanov, sa vyznačoval značným rozličnosťami, mnohí vtedajší slavisti považovali národný jazyk spomenutých národov za jeden jazyk. Významný český lingvista Josef Dobrovský už v roku 1815 použil výraz «srbský alebo chorvátsky». Pojem „srbochorvátsky jazyk“ pravdepodobne prvýkrát použil Jakob Grimm v predhovore nemeckého vydania Vukovej knihy "Pismenice srpskoga jezika" (Gramatika srbského jazyka) v roku 1824. Slovinský jazykovedec Jernej Kopitar tvrdil vo svojej práci z roku 1836, že štokavské nárečie je jednotný jazyk a nazval ho «srbsko-chorvátsky».
Ilyrizmus
thumb|150px|[[Ljudevit Gaj, tvorca súčasnej chorvátskej abecedy.]]
Počiatkom 19. storočia sa medzi južnými Slovanmi Rakúskeho cisárstva objavil Ilyrizmus, hnutie, ktorého cieľom bola kultúrna a politická jednota všetkých „Ilýrov“, to jest južných Slovanov. V čase Ilýrskeho hnutia sa objavili myšlienky o vytvorení jednotného spisovného jazyka, ktorý sa v tom čase nazýval zväčša ilýrskym. Vuk i ilýrci sa pokúsili kompletne zjednotiť jazyk i pravopis. Vuk Karadžić v roku 1845 formuloval túto ideu takto:
Ilyrizmus sa stretol s uznaním u väčšiny literátov v južnoslovanských krajoch. Hnutie trvalo od roku 1830 do roku 1843 a najväčší rozmach zaznamenalo v Chorvátsku. V Slovinsku sa Stanko Vraz dokonca rozhodol, že bude používať pojem „ilýrsky“ namiesto „slovinský“. Chorvát Ljudevit Gaj povedal: „Sme hrdí a ďakujeme Bohu Velikému, že mi Chorváti s bratmi Srbmi jeden knižný jazyk máme“. Ilýrske hnutie viedlo k stretnutiu vo Viedni, kde bola dosiahnutá dohoda o jednotnom spisovnom jazyku.
Viedenský literárny dohovor
V roku 1850 sa vo Viedni uskutočnil historický dohovor chorvátskych a srbských spisovateľov a jazykovedcov, a boli tak položené základy pre spoločný srbochorvátsky jazyk, ako aj pre moderné spisovné verzie: bosniančinu, chorvátčinu, čiernohorčinu a srbčinu, ktoré vznikli na jej základe. Hlavným signatárom dohody so srbskou stranou bol Vuk Stefanović Karadžić, a s chorvátskou Ivan Mažuranić.
thumb|150px|[[Ivan Mažuranić jeden z vodcov Ilyrizmu.]] thumb|left|150px|[[Vuk Stefanović Karadžić|Vuk Karadžić, tvorca súčasnej srbskej cyriliky.]]
Zhromaždení južnoslovanskí lingvisti sa zhodli, že netreba miešať nárečia či vytvárať nové, ktoré ľud nepozná, ale treba vybrať jedno ľudové nárečie, ktoré bude spisovným jazykom. Za základ spisovného jazyka bolo zvolené južné nárečie, čiže štokavčina v jekavskej forme, keďže väčšina obyvateľov používala práve toto nárečie, keďže všetky ľudové piesne sú v ňom spievané a keďže stará dubrovnícka literatúra je napísaná v tomto nárečí.
Aby sa väčšmi priblížili spisovnému jazyku, chorvátski spisovatelia sa zriekli prvkov kajkavského nárečia a osvojili si štokavské nárečie ako spisovnú reč. Takisto srbskí spisovatelia sa vzdali slavenosrbského jazyka. Následne, aby sa zblížili aj abecedy, chorvátska latinka i srbská cyrilika boli zreformované na fonetickom princípe.
Mungo egyptský
náhľad|Mungo egyptský Mungo egyptský alebo neformálne a v egyptskej mytológii ichneumon (lat. Herpestes ichneumon) je druh z čeľade mungovité.
Krátke Tice
Krátke Tice je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Latorica.
Srbochorvátčina
Rozvoj srbochorvátčiny
V desaťročiach nasledujúcich po viedenskom literárnom dohovore bola srbochorvátčina prijatá vo svetovej lingvistike; a aj ako jazyk chorvátskeho parlamentu (od 1847), po dlhej diskusii, či tento jazyk Chorvátov a Srbov nazývať „chorvátsky“ alebo „chorvátsky alebo srbský“. Nakoniec v roku 1861 sa dohodlo, že sa bude nazývať „juhoslovanský“, čo sa avšak stretlo s nevôľou cisárskej Viedne, takže napokon dostal názov chorvátsky alebo srbský jazyk. Po vzniku samostatného Chorvátsku sa tento fakt zamlčoval. Tento názov bol veľmi rýchlo prijatý v zahraničí, napríklad v Taliansku, kde gramatici Pero Budmani i Giovanni Androvich vo svojich prácach z rokov 1867 a 1908 používajú názov srbochorvátsky jazyk, a v Nemecku slávny slavista August Leskien píše gramatiku srbsko-chorvátskeho jazyka "Grammatik der serbo-kroatischen Sprache", Heidelberg, 1914. Roku 1882 Juhoslovanská akadémia vied a umení vydáva významné Daničićovo dielo Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika („Slovník chorvátskeho alebo srbského jazyka“). V období rakúsko-uhorskej nadvlády v rokoch 1878 až 1907 sa tento jazyk v Bosne a Hercegovine oficiálne nazýval bosnianskym. V roku 1890 vyšla Gramatika bosnianskeho jazyka pre stredné školy autora Fraňa Vuletića. Od roku 1907 sa tento jazyk začína oficiálne nazývať srbochorvátskym, a v rokoch 1907 až 1918 sa srbochorvátsky jazyk stáva úradným jazykom Bosny a Hercegoviny. Gramatika pre stredné školy sa od roku 1908 nazývala "Gramatika srbsko-chorvátskeho jazyka ".
Mungo egyptský
Žije vo väčšine Afriky, na Madagaskare, na Pyrenejskom polostrove, v Taliansku a v Izraeli. Váži 1,7 až 4 kg, meria 48 až 60 cm. Vo voľnej prírode sa dožíva 12 rokov. Mungá egyptské sa živia bezstavovcami, rybami, obojživelníkmi, plazmi, vtákmi a cicavcami. Ich obľúbenou pochúťkou sú vajca. Aj ich vedecký názov je odvodený od (možno pravdivej) povery, že tento mungo vyhľadáva krokodílie vajca. Okrem toho sú mungá egyptské známe tým, že zabíjajú hady. Pri útoku sa im vztýčia všetky chlpy na tele.
Kalvária (Nitra)
náhľad|Pohľad z kalvárie na mesto Nitra. náhľad|Kaplnka kalvárie náhľad|Kaplnky krížovej cesty Nitrianska kalvária je kalvária z prelomu 18.19. storočia, nachádzajúca sa na rovnomennom dominantnom skalnatom vrchu v juhovýchodnej časti mesta Nitra. Z vrchu je panoramatický výhľad na mesto, vrch Zobor a širšie okolie.
Krátke Tice
Predmetom ochrany je: ''Ochrana izolovaného mŕtveho ramena s otvorenou vodnou plochou s pôvodnou močiarnou i vodnou vegetáciou s množstvom chránených a kriticky ohrozených rastlinných druhov. Má mimoriadnu biologickú hodnotu a klimatický i estetický význam v poľnohospodárskej krajine Východoslovenskej nížiny.''
Kalvária (Nitra)
Výstavbe kalvárie v lokalite predchádzali staršie sakrálne stavby. Na úpätí vrchu stojí kostol Nanebovzatia Panny Márie s prvou písomnou zmienkou z 12. storočia a Misijný dom Matky Božej.
Antisana
Stratovulkán Antisana sa nachádza v ekvádorskej časti pohoria Andy, asi 50 km juhovýchodne od hlavného mesta Quito. Sopka sa vytvorila na starších granitových a metamorfovaných sedimentoch. Na vrchole, ktorý je trvalo zaľadnený, sa nachádzajú dve menšie kaldery. Jediná doložená erupcia sa odohrala v rokoch 1801 - 1802 z parazitického krátera na severnom úpätí sopky.
Mungo egyptský
Ľudia mungá egyptské používajú veľmi často na lov myší, potkanov a hadov, na druhej strane však mungá egyptské zabíjajú aj užitočné druhy (až do tej miery, že sú na pokraji vyhynutia) a sú obávanými škodcami chovateľov kurčiat.
Antisana
Iné projekty
.
Kalvária (Nitra)
Misijný dom Matky Božej
V roku 1765 bol postavený malý renesančný kláštor pre španielsky rád Nazarénov, ktorí sa mali starať o kostol a pútnikov. Neskôr tu boli umiestnení penzionovaní kňazi. Neskôr z kláštora vznikol sirotinec.
V rokoch 187885 bol kláštor prestavaný do novorománskeho slohu. V roku 1925 bola budova zvýšená a jedno poschodie. Podoba kláštora, ako ho poznáme dnes, je dielom slovenského architekta Michala Milana Harminca. V súčasnosti je celá budova misijným domom Spoločnosti Božieho Slova. Dnes tu prebiehajú viaceré aktivity, návštevníci misijného domu majú možnosť navštíviť misijné múzeum. V júli a auguste tu bývajú púte, z ktorých hlavná púť je v nedeľu po sviatku Nanebovzatia Panny Márie 15. augusta.
Srbochorvátčina
Rozvoj srbochorvátčiny
Srbochorvátsky jazyk pod názvom „srbsko-chorvátsko-slovinský“ bol úradným jazykom Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov. V období trvania Juhoslovanského kráľovstva belehradská vláda naliehala na zjednotenie jazyka. Po zániku Kráľovstva Juhoslávie sa rozvoj jazyka začal uberať dvoma smermi. Roku 1941 sa vlády chopili ustašovci a opätovne ustanovili samostatný chorvátsky jazyk ako úradnú reč. Po vojne bola srbochorvátčina jedným z troch úradných jazykov Socialistickej federatívnej republiky Juhoslávie (popri slovinčine a macedónčine).
Novosadský dohovor
thumb|Pravopis srbochorvátskeho jazyka z roku [[1960, ktorý spoločne vydala Matica srbská a Matica chorvátska.]]
10. decembra 1954 bol uzavretý Novosadský dohovor medzi hlavnými chorvátskymi a srbskými jazykovedcami ohľadne regulácie a štandardizácie jednotného srbochorvátskeho jazyka. Týkal sa riešenia dlhodobo sporných jazykových otázok. Týmto dohovorom sa chcelo dosiahnuť, aby sa zjednotili spisovná srbčina a chorvátčina, čo sa týka pravopisu, terminológie a iných oblastí. Stanovilo sa desať bodov:
Rezolúciu podpísalo 25 spisovateľov a jazykovedcov (7 z Chorvátska, 15 zo Srbska, 3 z BiH), medzi inými Ivo Andrić, Aleksandar Belić, Mirko Božić, Miloš Đurić, Marin Franičević, Krešimir Georgijević, Josip Hamm, Mate Hraste, Ljudevit Jonke, Jure Kaštelan, Mihailo Stevanović a mnohí iní. K nim sa pripojilo ešte 64 kultúrnych a vedeckých pracovníkov, medzi inými aj Miroslav Krleža.
Na základe týchto rozhodnutí boli roku 1960 zavedené jednotné pravopisné pravidlá, ktoré Matica chorvátska vydala v ijekavskej a latinskej variante pod názvom Pravopis hrvatskosrpskog književnog jezika s pravopisnim rječnikom, a Matica srbská ekavsky a v cyrilike pod názvom Pravopis srpskohrvatskog književnog jezika sa pravopisnim rečnikom (Pravopis chorvátosrbského/srbochorvátskeho spisovného jazyka s pravopisným slovníkom).
Politické rozdelenie jazyka
Po etnických treniciach v 70. rokoch a predovšetkým po rozpade Juhoslávie a po vojne, ktorá nasledovala, väčšina obyvateľov začala opätovne nazývať svoj jazyk srbský, chorvátsky či bosniansky, v závislosti od etnickej či regionálnej príslušnosti. Po rozpade Socialistickej federatívnej republiky Juhoslávia roku 1991 nebol už srbochorvátsky jazyk naďalej používaný na oficiálnej úrovni. Štátotvorní jazykovedci všetkých dotknutých strán pri konštituovaní jazyka trvali na jazykovej čistote a zveličovali vzájomné odlišnosti (ako príklad sa často uvádza výraz kafa-kava-kahva, čiže káva).
thumb|Nárečia srbochorvátskeho jazyka.
Kvôli väčšiemu odlíšeniu od zvyšku Bosny a Hercegoviny a kvôli priblíženiu sa k Srbsku začala Republika srbská v priebehu vojny v Bosne a Hercegovine oficiálne používať ekavský jazykový štandard. V tom istom období srbskí nacionalisti úporne dokazovali, že k nim patria všetci, ktorí vravia štokavskou ijekavicou – Srbi, ale aj Bosniaci a Chorváti. V roku 1998 vyšla v Belehrade, najprv v novinách poplatných režimu Politika, a potom aj ako samostatná kniha s nákladom 300 000 kusov, "Slovo o srpskom jeziku", ktorá tvrdí, že srbochorvátsky jazyk nielen že už neexistuje, ale ani nikdy neexistoval, že chorvátsky jazyk taktiež neexistuje, ale že Chorváti hovoria po Srbsky, len si to sami neuvedomujú, a tým pádom sú Srbi. V Miloševićovej Ústave Srbska z roku 1990 bola ako úradný jazyk stále uvedená srbochorvátčina, a úradným písmom bola stanovená cyrilika i latinka. Až Koštunica v Ústave Srbska z roku 2006 zrušil latinku a vyhlásil srbčinu za oficiálny jazyk. Niektoré srbské kultúrne združenia nazývajú jazyk výrazom srbski namiesto „srpski“.
thumb|V 90. rokoch 20. storočia bol srbochorvátsky jazyk rozdelený nie na nárečovom, ale na etnickom základe.
V Chorvátsku sa jediným úradným jazykom stala chorvátčina a latinka jedinou úradnou abecedou. Oddelenie chorvátskeho jazyka od srbského i ostatných štokavských štandardov sa realizuje jednoducho: ak existujú pre nejaký pojem dva výrazy, jeden sa vyhlási za chorvátsky, a druhé synonymum sa priradí k ostatným trom variantom. Napríklad pojem „gvožđe" (železo) je považovaný za srbský výraz, a chorvátsky pojem je „željezo". Avšak, výraz „gvožđe" sa nachádza v chorvátskom preklade Biblie, v rôznych dielach chorvátskych autorov, v ľudových rozprávkach, atď.; to len poukazuje na svojvôľu takejto jazykovej praxe. V priebehu 90. rokoch chorvátski jazykoví puristi zavádzajú také výrazy ako zrakomlat (helikoptéra), brzoglas (telefón) a tak ďalej. Chorvátska politika jazykového odďaľovania kulminovala roku 1999, keď bol v kinách uvedený film „Rane“ (Rany) režiséra Srđana Dragojevića, ktorý bol otitulkovaný a názov bol preložený ako „Ozljede“ (Úrazy). Zveličovanie jazykových rozdielov sa čoskoro aj v samotnom Chorvátsku stalo predmetom výsmechu.
Bosniacki lingvisti vychádzajúc z toho, že „nebezpečný výraz ‘srbo-chorvátsky’ naznačuje, že v Bosne žijú Srbi a Chorváti, a že Bosniakov niet“, jazyk nazvali bosnianskym. Srbskí i chorvátski lingvisti na to reagovali tak, že jazyk nazvali etnickým označením „bosniacky“, vyhýbajúc sa termínu „bosniansky“, ktorý naznačuje, že Srbi a Chorváti žijúci v Bosne hovoria bosnianskym jazykom. Niektorí bosnianski jazykovedci svojbytnosť jazyku dokazujú používaním turcizmov.
V priebehu 1. dekády 21. storočia začali aj Čiernohorci uzákoňovať svoju verziu jazyka – čiernohorčinu – argumentujúc, že „ak je v Čiernej Hore spisovným jazykom srbčina, tak sú Čiernohorci Srbmi“. V Čiernej Hore sa od roku 2009 novouvedený čiernohorský jazyk vyučuje na základe srbochorvátskeho pravopisu.
Súčasná situácia
thumb|300px|Politická korektnosť v Bosne. Upozornenie na cigaretovej krabičke „Fajčenie vážne škodí vám a ostatným okolo vás“ napísané zdanlivo v troch jazykoch. „Bosnianska“ a „chorvátska“ verzia sú úplne identické, a „srbská“ je len [[Transliterácia|transliteráciou týchto dvoch.]]
Aj keď hovorový jazyk je stále taký istý, používatelia tohto jazyka ho zväčša nenazývajú srbochorvátčinou. Napr. pri sčítaní obyvateľstva v Chorvátsku roku 2001 iba 0,16% obyvateľov uviedlo ako svoj materinský jazyk chorvátosrbčinu, resp. srbochorvátčinu. Napriek rôznym názvom a snahám chorvátskych, srbských, bosnianskych a čiernohorských lingvistov dokázať, že ide o rôzne jazyky, národy si medzi bez problémov rozumejú.
Súčasná jazykoveda považuje srbochorvátčinu za živý makrojazyk pod označením <tt>hbs</tt>. Aj keď je identifikátor <tt>sh</tt> považovaný za zastaraný, spoločne z identifikátormi <tt>scc</tt> i <tt>scr</tt>. Vo svete sa pojem srbochorvátčina naďalej normálne používa medzi jazykovedcami, prekladateľmi i profesormi lingvistiky. V slavistike sa v súčasnosti okrem názvu „srbochorvátsky“ používa aj názov bosniansko-chorváto-srbský jazyk. Srbochorvátsky jazyk sa i naďalej vyučuje na mnohých vážených svetových univerzitách: Cambridge, Oxford, Sorbonna, Univerzita štátu Arizona vo Phoenixe, atď.
Niektoré medzinárodné inštitúcie, napríklad Medzinárodný trestný tribunál pre bývalú Juhosláviu používali oficiálne názov bosniansky, chorvátsky alebo srbský jazyk (BHS) ako súhrnné označenie jazykov Bosniakov, Chorvátov, Čiernohorcov a Srbov.
Nárečia
Južnoslovanské jazyky sa historicky vyvinuli v jazykové kontinuum, to jest každý dialekt má spoločné prvky so susediacim nárečím, a rozdiely narastajú s narastajúcou vzdialenosťou; platí to samozrejme iba približne. Početné sťahovania obyvateľstva v minulosti, súvisiace z rozširovaním Osmanskej ríše na Balkáne, spôsobili, že sa nárečia v niektorých oblastiach miesia a prestupujú. Sťahovanie obyvateľstva v 20. storočí, spôsobené predovšetkým urbanizáciou a vojnami, sa podpísalo na zredukovaní nárečových rozdielov.
Delenie podľa podoby slova čo
V srbochorvátčine existujú tri hlavné nárečia, pomenované podľa opytovacieho zámena, ktoré je v každom nárečí odlišné. Podľa opytovacieho zámena „čo“ teda rozlišujeme v srbochorvátskom jazyku tri hlavné nárečia: :
Niektorí autori oddeľujú od štokavského nárečia ako samostatnú skupinu torlacké nárečie. Ďalší autori torlacké nárečie nezaraďujú pod srbochorvátčinu, ale ako prechod medzi srbochorvátčinou a východným južnoslovanskými jazykmi alebo ho zaraďujú pod východné južnoslovanské jazyky.
Delenie podľa podoby praslovanskej hlásky jať
Z iného hľadiska sa nárečia delia podľa výslovnosti praslovanskej samohlásky „jať“, ktorá sa časom zmenila a v súčasnosti sa vyslovuje troma rôznymi spôsobmi. Rozoznávame teda:
Napríklad:
Abecedy a výslovnosť
Jazyky srbsko-chorvátskeho diasystému sa zapisujú buď latinkou alebo cyrilikou. Srbčina a bosniačtina používa obe abecedy, zatiaľ čo chorvátčina len latinku. Zápis v oboch abecedách je fonetický, a každý znak latinskej abecedy má svoj náprotivok v cyrilike (pričom latinka obsahuje niekoľko dvojznakov). Srbochorvátsku obmenu cyriliky vypracoval v 19. storočí Vuk Karadžić a latinskú obmenu vytvoril Ljudevit Gaj. Písmena srbochorvátskej latinky a cyriliky sa dajú na seba prevádzať viac-menej 1:1, na strane latinky pomocou niekoľkých dvojznakov.
Obidve abecedy, cyrilika (ћирилица/ćirilica) i latinka (latinica), majú zhodne po 30 znakov. Rôznia sa len poradím písmen. Srbochorvátska abeceda vypadá nasledovne:
Poradie srbskej cyriliky je nasledujúce: А а Б б В в Г г Д д Ђ ђ Е е Ж ж З з И и Ј ј К к Л л Љ љ М м Н н Њ њ О о П п Р р С с Т т Ћ ћ У у Ф ф Х х Ц ц Ч ч Џ џ Ш ш
Fonetika a fonológia
V srbochorvátskom jazyku vystupuje 25 spoluhlások. Samohlások je 5 („a“, „e“, „o“, „i“, „u“ – výslovnosť ako po slovensky). Samohlásky sa vyslovujú v podstate tým istým spôsobom ako v slovenčine, iba v dĺžke, predovšetkým v neprízvučným slabikách, sú značné rozdiely. Spolu s tým možno rozpoznať až 10 samohlások.
V srbochorvátčine, podobne ako v niektorých iných slovanských jazykoch, hláska „r“ je slabikotvorná. Obdobne sa môže v cudzích slovách zachovať hláska „l“ ako aj „n“ (napr. v trojslabikovom výraze „bicikl“, alebo dvojslabikovom „njutn“).
Zaujímavým znakom srbochorvátskeho jazyka je melodický prízvuk. Prízvuk je voľný, t. j. môže byť na ktorejkoľvek slabike slova, a pohyblivý, t. j. môže meniť svoje miesto v rôznych tvaroch toho istého slova. Okrem toho Juhoslovan nezotrváva na jednom tóne, keď vyslovuje prízvučnú samohlásku, ale zvyšuje alebo znižuje hlas. Hovoríme o tzv. klesavej alebo stúpavej intonácii.
Slovná zásoba
Odchýlky v slovnej zásobe sú spôsobené tým, že chorvátčina, rovnako ako čeština, je puristický jazyk (nahradzuje výpožičky neologizmami), zatiaľ čo srbčina, rovnako ako poľština, puristická nie je. Príkladom môže byť chorvátsky zemljopis (zemepis) vs. srbská geografija (geografia). Srbčina nemá problém preberať cudzie slová a bežne ich používať, a to nielen zo západoeurópskych jazykov, ale paradoxne aj z chorvátčiny samotnej. Okrem toho sa množstvo regionálnych variant objavuje taktiež aj v Bosne a Hercegovine, či Čiernej Hore.
V morfológii je niekoľko odchýlok. Študentka sa srbsky povie studentkinja, zatiaľ čo chorvátsky studentica, profesorka sa srbsky povie profesorka, zatiaľ čo chorvátsky profesorica. Chorvátčina (v srbochorvátskej terminológii „západný variant“) má sklony tiahnuť ku germanizmom a používať niektoré slová latinského pôvodu, zatiaľ čo srbčina („východný variant“) používa množstvo turcizmov a slov gréckeho pôvodu, hlavne vďaka náboženským a kultúrnym odlišnostiam.
Kuchynská soľ je slúčenina sodíku a chlóru.
Kuhinjska sol je spoj natrija i klora. (chorvátsky)
Kuhinjska so je jedinjenje natrijuma i hlora. (srbsky)
V menšej miere je slovná zásoba ovplyvnená tiež nemčinou, maďarčinou a gréčtinou.
Gramatika
Srbochorvátčinu charakterizuje bohatá flexia. Má sedem pádov (datív a lokál majú obyčajne identickú formu, z výnimkou rozdielov v intonácii v niektorých jednoslabičných výrazov), jednotné a množné číslo a sedem slovesných časov: prítomný, minulý, imperfektum, predminulý, aorist, budúci a druhý budúci.
Slovesá
Raditi (robiť)
Hirtzfelden
Hirtzfelden je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Srbochorvátčina
Ukážkový text
Nasledujúce príklady, prevzaté z článku 1-6 Všeobecnej deklarácie ľudských práv, majú demonštrovať rozdiely medzi spisovnými varietami, o ktorým sme pojednávali v tomto článku.
Hirtzfelden
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Srbochorvátčina
Ukážkový text
Posudzovanie, čo je jazyk a čo nárečie, je však prirodzene oveľa komplexnejší problém a jeden odsek na to samozrejme nestačí.
Hirtzfelden
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4429 Chinmoy
4429 Chinmoy je planétka s priemerom 17 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 12. septembra 1978. Planétka je pomenovaná po bengálskom spisovateľovi, básnikovi a filozofovi Sri Chinmoy (1931-2007).
Živorodka ostrobruchá
Živorodka ostrobruchá (Alfaro cultratus) je druh ryby z čeľade živorodkovité (Poeciliidae), podčeľade Poeciliinae z rodu Poecilia.
Pôvod
Živorodka ostrobruchá pochádza zo Strednej Ameriky (Nikaragua, Panama, Kostarika).
Charakteristika
Táto rybka nie je obvzlášť veľká, je zvláštna tým, že má maličké hroty na brušku, preto sa jej hovorí ostrobruchá. Je to jedna z divokých foriem živorodiek. Základné sfarbenie je okrové s kovovo modrým leskom, ktoré vynikne obzvlášt pri bočnom svetle. V akváriu má rada rastliny a úkryty. Zaujímavé a pre živorodky netypické je správanie týchto rybiek. Združujú by sa v kŕdli a rýchlo plávajú nádržou. Pripomínajú tým správanie niektorých Tetier. Vyniknú v preslnenej nádrži, v kŕdli.
Chov v akváriu
Mierumilovná, všežravá rybka.Na krmivo nie je prieberčivá (vločkové, živé, mrazené i zelené). Pozor – veľmi neochotne prijímajú potravu z dna. Ideálna teplota vody je v rozmedzí 22 – 25 °C, pH vody5.5 – 7 a tvrdosť vody 1 – 16°dGH.
Rozmnožovanie
Asi po 24 dňoch gravidity samička vrhne až 50 mladých, ktoré bývajú až veľké. Samicu je nutné ihneď po pôrode vyloviť, pretože mladé s obľubou požiera. V spoločenskej nádrži musí byť veľa úkrytov pre mladé ryby, inak sú zožraté inými obyvateľmi akvária.
Air Battalion Royal Engineers
Air Battalion Royal Engineers (v približnom preklade Letecký prápor Kráľovských ženistov) bol prvou leteckou jednotkou Britských ozbrojených síl. Z neho sa vyvinulo Royal Flying Corps a z toho neskôr dnešné Royal Air Force.
V roku 1911, nadväzujúc na tradíciu raných leteckých (aviatických) aktivít, Ministerstvo vojny vydalo inštrukcie pre balónovú sekciu, ktorá bola založená v roku 1888 a rozrástla sa až na veľkosť bataliónu na vytvorenie novej jednotky: Air Battalion Royal Engineers. Prápor bol zriadený rozkazom z 28. februára 1911 s účinnosťou od 1. apríla toho roku. Počiatočný stav tvorilo 14 dôstojníkov a 150 vojakov nižších hodností. Dôstojníci mali byť vyberaní zo všetkých zložiek v Kráľovských ženijných jednotkách.
Budúci piloti museli pred vstupom absolvovať súkromné letecké kurzy na získanie pilotného preukazu Kráľovského aeroklubu. Poplatok 75 libier im preplatili až po úspešnom absolvovaní kurzu. Prápor sa skladal z dvoch jednotiek. Prvej, z ktorej neskôr vznikla ''1. peruť RFC'' (dnešná 1. peruť RAF) vybavenej vzducholoďami velil skúsený priekopník lietania Edward Maitland, ktorý lietal na balónoch aj vzducholodiach. V roku 1908 preletel v balóne trasu z Anglicka do Ruska za 36 hodín. V roku 1913 uskutočnil prvý zoskok padákom zo vzducholode.
Druhej jednotke, neskoršej ''2. peruti, vybavenej lietadlami, velil kapitán delostrelectva inžinier John Fulton''. Fulton bol nadšeným zástancom lietania a zúčastnil sa aj prvej medzinárodnej leteckej šou v Remeši v roku 1909. Jeho pilotný preukaz z 15. novembra 1910 mal poradové číslo „27“.
V októbri 1911 Taliani použili lietadlo proti tureckým jednotkám pri Tripolise. Táto udalosť viedla k vytvoreniu britského podvýboru Ministerstva obrany pre posúdenie ďalších možností vojenského letectva. Odporúčalo sa vytvoriť samostatné vzdušné sily a tak sa z práporu začali podľa rozkazu z 12. apríla 1912 formovať Royal Flying Corps.
Európska cesta 40
Európska cesta 40 (E40) je európska cesta vedúca z Calais vo Francúzsku do mesta Leninogorsk v Kazachstane.
Priebeh
Európska cesta E40 spája západnú Európu s centrálnou Áziou a svojou dĺžkou okolo 8 000 km je najdlhšou zo všetkých európskych ciest. Prechádza územím týchto štátov:
Valy (okres Pardubice)
Valy (okres Pardubice) sú obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 470 obyvateľov, z toho 238 mužov a 232 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,8 roka (muži 41,3 roka, ženy 42,4 roka).
13 (rozlišovacia stránka)
13 môže byť:
Biedma
Hlavné mesto departmentu Biedma je Puerto Madryn.
Na severe hraničí s provinciou Río Negro, na východe s Atlantickým oceánom, na juhu s departmentom Rawson a na západe s departmentom Telsen.
Bougy
Bougy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 435 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Commodity channel index
Commodity channel index (skratka CCI) je index vytvorený na účely identifikácie a využívania cyklických výkyvov a reverzných bodov na trhu. Do praxe ho uviedol Donald Lambert.
Zvyčajné nastavenie indikátora je 14, 20 dní. Platí, že čím nižšie je nastavenie periódy, tým volatilnejší sa indikátor stáva a tým viac signálov na nákup alebo predaj produkuje. Lambert odporúčal nastaviť CCI na jednu tretinu bežného cyklu obchodovaného aktíva, t. j. ak je bežný cyklus 60 dní, nastavenie CCI je na 20 dní.
Použitie indikátora
Je niekoľko základných spôsobov využitia CCI indikátora. K tým základným patrí:
František Bartoň (vojak)
thumb|Pamätník padlým v Mořkove František Bartoň (14. augusta 1914, Mořkov, Rakúsko-Uhorsko – 6. októbra 1939, Chartres, Francúzsko) bol Český vojenský letec s hodnosťou čatára. Narodil sa v Mořkove čp. 79 a počas druhej svetovej vojny pôsobil ako letec vo Francúzsku, kde tiež v roku 1939 pri cvičnom lete na lietadle Curtiss Hawk H-75C.1 neďaleko Chartres tragicky zahynul, keď jeho lietadlo stratilo rýchlosť a zrútilo sa. Je tak prvým československým letcom, ktorý počas vojny vo Francúzsku zomrel. Pochovaný je na vojenskom cintoríne La Targette v hrobe označenom B-02, 143. Po druhej svetovej vojne bol v Mořkove v susedstve evanjelíckej modlitebne odhalený pamätník obetiam tejto svetovej vojny. Meno Františka Bartoňa však z politických dôvodov mohlo byť na pamätníku uvedené až po Nežnej revolúcii v roku 1989.
Apollo 13
thumb|Pôvodná posádka Apolla 13. Zľava doprava: Lovell, Mattingly a Haise
Prameň (voda)
Prameň alebo žriedlo je miesto, kde podzemná voda alebo iná tekutina prirodzene, voľne vyviera na zemský povrch; prirodzené vyvieranie, výtok podzemnej vody alebo inej tekutiny na zemský povrch. Na rozdiel od prameniska, ktoré predstavuje vývery rozptýlené na širšej ploche, je prameň sústredený na jedno miesto.
Apollo 13
Posádka
Podľa zvyklostí v programe Apollo sa záložná posádka o tri lety neskôr stávala hlavnou posádkou. Preto by sme došli k tomu, že hlavná posádka Apolla 13 by mala byť záložná posádka Apolla 10, a to boli:
Prameň (voda)
Na Slovensku je evidovaných asi 36 000 vodných prameňov.
Apollo 13
Posádka
Prerozdeľovanie posádok mal na starosti Deke Slayton. Tomu sa ale nepáčilo počínanie Gordona Coopera v úlohe záložnej posádky letu Apollo 10 kvôli jeho laxnému prístupu pri tréningu a Donna Eiseleho kvôli roztržkám medzi posádkou pri lete Apollo 7 a kvôli jeho mimomanželskému pomeru. Toho chcel zaradiť až do letov programu Apollo Applications, z ktorého sa nakoniec realizovali iba tri dlhodobé lety na vesmírnu stanicu Skylab. Preto Slayton zložil novú posádku Apolla 13, ktorá bola v zložení:
Vedenie NASA však rozhodlo, že Shepard potrebuje viac času na výcvik k práci na Mesiaci. Preto sa Shepardova posádka presunula až na let Apollo 14 a pôvodná posádka letu Apollo 14 (teda záložná o tri lety nižšie – Apollo 11) sa premiestnila na Apollo 13. Pilot veliteľského modulu záložnej posádky Apolla 11 William Anders bol však nahradený Kenom Mattinglym, pretože v NASA už nebol. Zloženie posádok Apolla 13 a 14 NASA zverejnila 6. augusta 1969. Pôvodnú záložnú posádku tvorili:
Sedem dní pred štartom sa pilot lunárneho modulu v záložnej posádke Charles Duke nakazil rubeolou od jedného zo svojich detí. Keďže Ken Mattingly ako jediný nemal vytvorené protilátky, došlo k prehodeniu pilotov veliteľského modulu a Mattingly sa premiestnil do záložnej posádky a na jeho miesto nastúpil John Swigert. Mattingly letel teda až v Apolle 16 s Youngom a Dukom.
Naplánovanie letu
thumb|left|[[Jim Lovell|James Lovell (vľavo), Ken Mattingly (v strede) a John Swigert (vpravo) počas jednej z predletových porád, 9. apríl 1970]]
Hlavná posádka pripravovaná pre let Apolla 13 mala pôvodne iné zloženie. Pilotom veliteľského modulu mal totiž byť Ken Mattingly. Tri dni pred štartom sa však zistilo, že sa posádka dostala do styku s infekciou rubeoly a Ken Mattingly, ktorý ako jediný touto chorobou neprešiel a nemal tak dostatok protilátok, bol nahradený Johnom Swigertom, ktorý sa pripravoval na rovnaký post ako člen záložnej posádky. Mattingly sa neskôr zúčastnil letu Apolla 16 vo funkcii pilota veliteľského modulu. Misie Apollo 8, Apollo 10 a Apollo 11 leteli na Mesiac po tzv. bezpečnej translunárnej dráhe (free-return trajectory). To je taká dráha, ktorá privedie kozmickú loď v prípade, že pri prelete okolo Mesiaca nezníži svoju rýchlosť zážihom motorov, naspäť do zemskej atmosféry. Túto dráhu po prvýkrát spomenul vo svojom románe Cesta na Mesiac Jules Verne. Má tú výhodu, že ak by došlo k poruche motorov kozmickej lode, nachádzajúcej sa na bezpečnej translunárnej dráhe, loď sa bez potreby ďalšieho paliva vráti bezpečne naspäť na Zem. Bezpečná translunárna dráha má však aj svoje nevýhody. Možno sa po nej dostať iba na tzv. rovníkovú (ekvatoriálnu) obežnú dráhu okolo Mesiaca, ktorá umožňuje pristátie iba v oblastiach ležiacich okolo jeho rovníka – teda v žiadnom prípade napríklad v oblasti Fra Mauro, kam smerovalo Apollo 13. Ďalším argumentom proti používaniu bezpečnej translunárnej dráhy je skutočnosť, že vhodné štartovacie okno, zohľadňujúce najmä svetelné podmienky v dobe štartu, pristátia na Mesiaci a pri návrate na Zem, nenastáva príliš často, čo obmedzuje frekvenciu štartov kozmickej lode na Mesiac.
Emblém misie
thumb|right|Emblém misie
Apolón, boh slnka v gréckej mytológii, je v embléme znázornený ako slnko. Tri kone, ktoré tiahnu k Mesiacu, symbolizujú posádku Apolla 13. Symbol zároveň predstavuje Apolónových jazdcov, ktorí rozšírili svetlo poznania na celé ľudstvo. V ľavej časti emblému je umiestnený latinský nápis „Ex Luna, Scientia“ (v preklade: „Z Mesiaca, poznanie“).