cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Červený oblak
Vojna Červeného oblaka
Vojna Červeného oblaka je názov, ktorý dala Armáda Spojených štátov sérii konfliktov s kmeňmi amerických indiánskych prérií v oblasti Wyomingu a Montany. Boje prebiehali medzi kmeňom Severných Cheyenne, spolu so skupinami z Lakota a Arapaho, proti Armáde Spojených štátov v rokoch 1866 – 1868. V decembri 1866 porazili pôvodní obyvatelia jednotku Spojených štátov; túto udalosť bieli nazývajú Fettermanský masaker (alebo Súboj 100 mŕtvych) – bol to dovtedy najväčší počet amerických strát na životoch.
Kapitán William J. Fetterman bol vyslaný z opevnenia Fort Phil Kearny s dvoma civilistami, 79 jazdcami a pešiakmi, aby prenasledovali malú skupinu indiánskych bojovníkov. Fettermana sprevádzal kapitán Frederick Brown; obaja boli sebavedomí a dychtiví po boji s Indiánmi. Neposlúchli rozkaz zostať za miestom Lodge Trail Ridge a ďalej prenasledovali bojovníkov. Lákadlom bol pre nich vodca tejto skupiny na poranenom koni –  popredný bojovník Splašený kôň. Fetterman so svojimi vojakmi ho prenasledovali až do pasce – zo zálohy ich napadlo 2 000 indiánov kmeňov Sioux, Cheyenne a Arapaho. Zo všetkých Indiánov bolo zabitých 14, zatiaľ čo im padol za obeť celý 81-členný americký oddiel.
Po tomto súboji sa Americká mierová komisia vydala v roku 1867 na Prérie, aby zbierala informácie a pomáhala nastoliť mier medzi kmeňmi a Spojenými štátmi. Keď zistila, že Indiáni boli vyprovokovaní neoprávneným preniknutím bielych na ich územia v honbe za miestnymi surovinami, navrhla, aby sa týmto kmeňom pridelili určité územia na Prériách. Kmene Lakota, Severný Cheyenne, Arapaho a iné uzavreli mier so Spojenými štátmi v Dohode z Fort Laramie. Spojené štáty súhlasili s opustením svojich opevnení a stiahnutím sa z celej oblasti územia Lakota.
Dohoda 1868
Dohoda založila Veľkú siouxskú rezerváciu, rozprestierajúcu sa na území Západnej rieky – na západ od rieky Missouri (od roku 1867 štát Nebraska), spolu s časťami Južnej Dakoty. Nepokojné vzťahy medzi rozširujúcimi sa Spojenými štátmi a pôvodnými obyvateľmi ale pokračovali. V roku 1870 Červený oblak navštívil Washington D.C. a stretol sa s Komisionárom pre indiánske záležitosti Ely S. Parkerom (ktorý bol Indián národu Seneca a generál Americkej armády), a prezidentom Ulysses S. Grantom.
V roku 1871 vláda založila pri rieke Platte, dolu po prúde od Fort Laramie, Agentúru Red Cloud. Dohoda z roku 1868 pomocou tejto služby zabezpečovala kmeňu Oglala týždenné prídely jedla, ako aj poskytovala ročné dávky hotovosti a tovaru. Množstvo týchto dávok určovali pracovníci agentúry a washingtonské vedenie. Niekedy prichádzali neskoro, v biednom stave, neprimeraných množstvách, alebo vôbec. Červený oblak vzal do tejto agentúry svoju skupinu ľudí, aby im pomohol preorientovať sa na iný spôsob života. V jeseni 1873 bola agentúra premiestnená na hornú Bielu rieku v severovýchodnej Nebraske.
Veľká siouxská vojna 1876 – 1877
Červený oblak bol na jeseň 1873 usadený v agentúre aj so svojimi ľuďmi. Čoskoro sa zaplietol do sporu s novým indiánskym agentom, Dr. John J. Savilleom.
V roku 1874 viedol generál George Armstrong Custer prieskumnú misiu na siouxské teritórium, o ktorom boli správy, že sa tam v posvätnej indiánskej oblasti Black Hills nachádza zlato. Predtým sa armáda snažila držať zlatokopov mimo tohto územia, ale neuspela; a hrozba násilia narastala. V máji 1875 sa vydali siouxské oddiely, vedené Červeným oblakom, Škvrnitým chvostom a Osamelým rohom, do Washingtonu a pokúsili sa presvedčiť prezidenta Granta, aby rešpektoval dohodu a zastavil prúd zlatokopov mieriacich na ich územie. Pri viacerých príležitostiach sa stretli s Grantom, ministrom vnútra Delanom a komisárom pre indiánske veci Smithom. Ten im 27. mája oznámil, že Kongres záležitosť vyrieši tým, že kmeňom za ich pôdu vyplatí 25 000 $ a presťahuje ich na zriadené Indiánske územie. Indiánski vyslanci s takouto dohodou nesúhlasili, na návrh reagoval Škvrnitý chvost takto:
"Keď som tu bol predtým, prezident mi dal moju krajinu, usadil som sa na dobrom mieste a chcem tam aj zostať... Hovoríte o inej krajine, ale tá nie je mojou krajinou; nestojím o ňu a nechcem s ňou nič mať. Nenarodil som sa tam. Ak je to tak dobré miesto, mali by ste tam poslať tých bielych, ktorí sú teraz na našom území a nás nechať na pokoji."
Agentúra Red Cloud bola na jeseň 1877 premiestnená na hornú rieku Missouri, a nasledujúci rok na juh dnešnej Južnej Dakoty, kde sa stala indiánskou rezerváciou Pine Ridge.
Posledné roky
176x240px|náhľad|Červený Oblak (vpravo) s Americkým Koňom, v Rezervácii Pine Ridge, 1891
Červený oblak mal význam ako vodca kmeňa Lakota pri premene jeho života – od slobody na prériách k obmedzenému systému rezervácií. Jeho návšteva Washingtonu, ho presvedčila o veľkej početnosti a sile prisťahovalcov z Európy a zastával názor, že Oglalovia sa musia usilovať o mier.
V bránení svojho ľudu pokračoval aj po umiestnení do rezervácie. V roku 1877 sa postavil proti Dawesovmu zákonu, ktorý zrušil spoločné vlastníctvo kmeňa a rozdelil ho na 160 akrové pozemky. Tie pridelili hlavám indiánskych rodín, aby ich používali pre vlastnú obživu. Zvyšnú indiánsku pôdu vyhlásili Spojené štáty za nadbytočnú a predávali ju prisťahovaleckým usadlíkom. Červený oblak odmietol dohodu o predaji ďalších siouxských území. Spolu so Sediacim býkom bol neústupčivý, a tak sa vládni agenti museli uchýliť k podvodu: k obstaraniu potrebných súhlasov používali podpisy detí.
Červený oblak prežil všetkých ostatných hlavných siouxských vodcov indiánskych vojen. Zomrel v roku 1909 vo veku 87 rokov v rezervácii Pine Ridge, kde je aj pochovaný. Vo svojom starom veku vravel: "Dali nám veľa sľubov, viac ako som si zapamätal. Ale splnili len jeden – sľúbili, že nám vezmú našu zem... a vzali si ju."
Dedičstvo
náhľad|vľavo
Oznámenie o smrti a zásluhách Červeného oblaka vyšlo v novinách po celej krajine. Ako bolo pre Spojené štáty typické, mylne ho v The New York Times označovali za vodcu všetkých siouxských kmeňov kvôli jeho vystupovaniu vo vojne, ale opísali ho ako diplomata. Kým on bol popredný zástupca ľudu, kmeň Lakota bol veľmi decentralizovaný a nikdy nemal jednotného vodcu, hlavne veľké skupiny ako Oglala a Brulé.
Červený oblak bol fotografovaný Edwardom S. Curtisom. V roku 2000 bol posmrtne uvedený do Nebraskej siene slávy. Americká poštová služba si ho uctila 10 centovou známkou v Sérii veľkých Američanov.
Potomkovia Červeného oblaka pokračovali v línii tradičných náčelníkov kmeňa Lakota Sioux: Oliver Red Cloud, 93 ročný (2012) je štvrtá generácia priameho potomstva Červeného oblaka. Je náčelníkom Oglala Lakota Sioux, hovorca Tradičného siouxského národa a predsedom "Black Hills Sioux Nation Treaty Council".
Dimetyltryptamín
thumb|right|200px|Molekula dimetyltryptamínu. Dimetyltryptamín (DMT), tiež známy ako N, N-dimetyltryptamín, je tryptamín vyskytujúci sa v prírode a zároveň aj psychedelická droga a enteogén, nachádzajúca sa nie len vo veľkom množstve rastlín, ale aj v stopových množstvách v ľudskom tele, kde je jeho funkcia zatiaľ známa v snívaní. Nakoľko epifýza vylučuje dimetyltryptamín, známy halucinogén, a sny, keďže existujú len v hlave človeka, sú v podstate halucináciami, je dimetyltryptamín zdrojom snívania. Ukazuje sa však, že je aj neuroprenášačom. Štrukturálne je analogický s neurotransmiterom serotonínom a ďalšími psychedelickými tryptamímni ako 5-MeO-DMT a 4-HO-DMT. DMT je vyrábaný v malých dávkach aj ľudským telom počas normálneho metabolizmu enzýmom tryptamín-N-metyltransferáza v epifýze. Avšak jeho produkcia je individuálna v závislosti od životosprávy človeka a vývoja jeho mozgu v rannom štádiu existencie, t.j. hlavne v prvých troch rokoch života. Veľa kultúr, pôvodných aj moderných, užíva DMT ako halucinogén v extrahovanej forme alebo vo forme zlúčenín. Čisté DMT pri izbovej teplote je čistá alebo biela až žltočervená kryštalická pevná látka. DMT bolo prvýkrát chemicky syntetizované v roku 1931.
Výskyt
DMT sa vyskytuje v prírode vo veľkom počte rastlín, často s blízkym chemickými príbuznými: 5-MeO-DMT a bufotenínom (5-OH-DMT). Rastliny obsahujúce DMT sú hojne využívané vo viacerých juhoamerických šamanských tradíciách. Je to hlavná aktívna zložka nápoja ayahuasca. Ayahuasca je však niekedy varená bez rastlín, ktoré produkujú DMT. DMT vystupuje ako hlavný aktívny alkaloid vo viacerých rastlinách, ako napríklad Mimosa hostilis, Diplopterys cabrerana, a Psychotria viridis. DMT sa tiež vyskytuje ako menšinový alkaloid v šnupavom tabaku vyrobeným zo živice kôry Viroly, kde ako hlavný alkaloid vystupuje 5-MeO-DMT. DMT bolo tiež objavené ako menšinový alkaloid vo fazuliach Anadenanthery peregriny a Anadenanthery colubriny, používaných na výrobu Yopa a šnupavého tabaku Vilca, kde ako hlavný aktívny alkaloid vystupuje buforenín. Psilocybín, aktívna chemikália v hubách rodu lysohlávka (Psilocybe), sa dá tiež považovať za chemického príbuzného, nakoľko molekula psilocybínu obsahuje molekulu DMT na svojom konci, ako aj ďalších blízkych chemických príbuzných (4-fosforyloxi-N, N-dimetyltryptamín).
Psychedelické vlastnosti
náhľad|Umelecké zobrazenie vízie v stave vedomia zmeneného pomocou DMT Psychotropné efekty DMT boli prvýkrát vedecky študované maďarským chemikom a psychológom Dr. Stefanom Szárom, ktorý robil výskumy na dobrovoľníkoch v päťdesiatych rokoch. Szára, ktorý neskôr pracoval pre Americký Národný Zdravotný Inštitút, obrátil svoj záujem na DMT po tom, čo bola zamietnutá jeho žiadosť o LSD od švajčiarskej spoločnosti Sandoz Laboratories na základe podozrenia, že silná halucinogénna látka by mohla byť nebezpečná v rukách komunistickej krajiny. náhľad|DMT klaun, známy tiež ako strojový elf Doktor medicíny Rick Strassman bol prvou osobou po viac než 20 rokoch, ktorý dostal v USA grant na psychedelický výskum. Zaznamenával a skúmal priebeh stoviek sedení, pri ktorých aplikoval práve DMT dobrovoľníkom intravenózne. Ich vízie analyzoval v knihe DMT: molekula duše. Neskôr vznikol aj rovnomenný film. V knihe sa uvádza, že po intravenóznej aplikácii DMT v množstve 0,4 mg na kilogram telesnej hmotnosti človek nemôže byť dlhšie ateistom. Jeho dobrovoľníci v extrémne zmenených stavoch vedomia stretli mravčie a modlivkové rasy, resp. klaunov, stotožňovaných so strojovými elfami McKennu. Strassman spolupracoval aj na knihe Vnitřní cesty do vnějšího vesmíru a neskôr vydal knihu DMT and the Soul of Prophecy, kde rozvíja teóriu, že vízie na DMT a vízie zo Starého Zákona majú mnoho spoločných prvkov, z čoho vyplýva, že psychedeliká by mohli viesť k väčšiemu pochopeniu prorockých textov ako je Starý Zákon. Oba stavy majú podobné vízie, emócie a hlasy a možno tiež informácie, ktoré obsahujú.
DMT nie je aktívny pri perorálnom užití, pokiaľ nie je kombinovaný s inhibítormi monoaminoxidázy (IMAO), ako napríklad harmalínom. Bez MAO inhibítora telo rýchlo strávi orálne užité DMT, čiže sa neprejavia žiadne halucinogénne účinky (ak dávka neprekročí metabolickú kapacitu monoaminoxidázy, čo sa stáva veľmi zriedkavo). Ďalšie spôsoby užívania, ako fajčenie alebo vpichnutie, spôsobujú silné halucinácie a zvýšenú aktivitu na krátky čas (zvyčajne menej než pol hodinu), kedy sa DMT dostane do mozgu pred tým, než je metabolizované prirodzenou telesnou monoaminoxidázou. Predĺženie a umocnenie účinkov DMT sa dá dosiahnuť užitím IMAO pred fajčením alebo vpichnutím. Či už sa DMT dostalo do tela fajčením, vpichom alebo perorálne s IMAO, dokáže vyvolať silné entuziastické zážitky vrátane intenzívnych zrakových dojmov, eufóriu alebo dokonca pravé halucinácie (rozšírenie vnímania reality). Pri vpichu látka účinkuje približne 30 minút, pri fajčení 5 – 8 minút.
Návykovosť
Táto látka nie je fyzicky návyková. Je to pravdepodobne vďaka tomu, že si na ňu telo buduje iba krátkodobú toleranciu, čo znamená, že po istom čase od chvíle, keď sa dostane DMT do mozgu, už viac psychotropný nie je. Tolerancia vydrží približne hodinu, kedy je možné podanie zopakovať.
Neretva
Neretva je rieka v Bosne a Hercegovine a Chorvátsku. Pramení v Dinárskych horách a tečie na juh, kde ústi deltou do Jadranského mora. Je dlhá a plocha jej povodia je. Najvyššie prietoky rieka zaznamenáva v jarnom a jesennom období, celoročný priemer je 341 m³/s a splavná je po mesto Metković.
Priebeh toku
Neretva pramení pod vrchom Čemerno v masíve Zelengor, neďaleko čiernohorských hraníc. Tečie kaňonom na severozápad cez Dinársku vysočinu a preteká mestami Konjic a Jablanica. Tu sa nachádza Jablanická vodná elektráreň, jedna z najväčších v Bosne, s výškou hrádze. Odtiaľ Neretva pokračuje na juh kaňonom do Mostaru (je tadiaľ vedená i cesta a železnica Dubrovník – Sarajevo), preteká centrom popod jeho Stari Most, rozširuje sa a pokračuje na juh do Metkovića. Posledných preteká už v Chorvátsku úrodnou nížinou a pri meste Ploče sa deltou vlieva do Jadranského mora.
Vláda Bosny a Hercegoviny plánuje na Neretve vybudovať ďalšie minimálne tri priehrady, ktoré by však zaplavili a tak zničili jeden z najkrajších kaňonov v krajine, proti čomu protestujú ekológovia.
Charles Gordon Fullerton
Charles Gordon Fullerton (* 11. október 1936, Rochester, New York, USA – † 21. august, 2013, Lancaster, Kalifornia) bol americký kozmonaut z programu MOL a letov s raketoplánmi (Shuttle Mission).
Mladosť a výcvik
Po základnej a strednej škole nasledovalo vysokoškolské štúdium. Na kalifornskom technologickom inštitúte (California Institute of Technology) ukončil štúdium v roku 1967 s diplomom strojného inžiniera. Potom absolvoval letecký výcvik na základni Edwards Air Force Base (USAF, Aerospace Research Pilot School, Edwards AFB). V roku 1966 bol vybraný pre program MOL a v roku 1969 sa dostal do siedmej skupiny amerických kozmonautov v NASA. V tom čase už podplukovník amerického vojenského letectva Charles Fullerton bol ženatý (manželka Marie Jeannete) a mal dve deti, dcéru Molly a syna Andrewa.
Lety do vesmíru
Ako 106. človek, odštartoval plukovník USAF Fullerton do vesmíru na palube raketoplánu Columbia na jar roku 1983. Bol to tretí testovací let STS-3 so štartom na myse Canaveral, na programe boli testy manipulátora RMS. Veliteľom lode bol kozmonaut Jack Lousma, leteli iba dvaja.
Po druhýkrát letel v raketopláne Challenger o 3,5 roku neskôr už ako veliteľ letu. V sedemčlennej posádke boli okrom neho plukovník Roy Bridges, Dr. Karl Henize, Dr. Franklin Musgrave, Dr. Anthony England, Dr. Loren Acton a Dr. John-David Bartoe. Počas letu vypustili a neskôr zase zachytili malú družicu PDP. Hlavným a splneným cieľom, bolo vyniesť ďalšiu časť laboratória Spacelab.
Vo vesmíre počas svojich dvoch letov strávil 15 dní.
Plešivec
Plešivec  je obec na Slovensku v okrese Rožňava. V 18. a 19. storočí bola sídlom Gemerskej stolice, resp. Gemersko-malohontskej župy.
Polohopis
Nachádza sa v úzkom údolí Slanej, na sútoku s riečkou Štítnik. Z východu a severu obec ohraničujú planiny Slovenského krasu, z juhu Bodvianska pahorkatina a zo západu krajina prechádza do Rimavskej kotliny, geomorfologického podcelku Juhoslovenskej kotliny.
Okresné mesto leží severovýchodne, Revúca  severozápadne, Rimavská Sobota  juhozápadne a krajská metropola Košice je vzdialená  východne.
Dejiny
Pôvodne stredoveké mestečko bolo sídlom šľachtického rodu Bubekovcov, ktorí si tu postavili nížinný hrad a rodový kostol. Z hradu sa zachovala iba časť jedného z múrov, vysoká cca.
Po porážke Rákociho povstania v roku 1711 vyšlo nariadenie uhorského kráľa Karla III. (VI.), aby každá župa ustálila svoje sídlo približne v centre svojho územia a postavila si vlastný župný dom, kde by bol umiestnený župný archív aj žalár. Pre Gemerskú stolicu, resp. župu, bol zvolený Plešivec. S výstavbou župného domu začali v roku 1716 a prvé slávnostné zasadnutie župy sa tu konalo 3. júna 1719. Plešivec bol sídlom Gemerskej stolice v rokoch 1719-1786 a následne tiež 1790-1898. Medzi týmito rokmi a finálne v roku 1898 bolo sídlo župy v Rimavskej Sobote.
V druhej polovici 19. storočia nastal v obci priemyselný rozvoj. Okrem iného bola postavená Miklóssyovská oceliareň, výrobňa elektrickej energie a nová celulózka, prvý papierenský závod v Uhorsku. Taktiež Manó Huppert otvoril magnezitku a vznikla tiež továreň na výrobu palíc, klincov a náradia. O kultúrnu obrodu v obci sa staral novovzniknutý Gemersko-maďarský vzdelávací spolok. Medzi rokmi 18911893 sa na podnet hlavného župana Ladislava Hámosa a krajinského poslanca Gejzu Kubínyiho postavila železničná trať Plešivec – Muráň cez Revúcu, ktorá je prevádzkyschopná, no na ktorej je od roku 2011 pozastavená osobná preprava.
Samospráva
Starostkou obce je od roku 2014 Iveta Šušánová, v rokoch 2014 a 2018 kandidujúca za stranu MOST – HÍD, v roku 2022 za SZÖVETSÉG – ALIANCIU. V rokoch 20062010 bol starostom Ladislav Broda (NEKA), v rokoch 20102014 Gabriel Gergely (NEKA).
Demografia
Pri sčítaní obyvateľov v roku 2021 mal Plešivec 2 225 obyvateľov, čo predstavuje pokles oproti počtom z rokov 2001 a 2011 (2 447, resp. 2 405 obyvateľov). Z hľadiska národnosti je obec zmiešaná slovensko-maďarská. V roku 2001 žilo v Plešivci 1 204 Maďarov (49,2 %) a 1 076 Slovákov (44,0 %). V roku 2011 sa k maďarskej národnosti prihlásilo 1 031 obyvateľov (42,9 %) a k slovenskej 1 219 (50,7 %). Pri zatiaľ poslednom sčítaní sa k slovenskej národnosti hlásilo 1 161 Plešivčanov (52,2 %) a k maďarskej 818 (36,8 %). Ostatné národnosti mali v roku 2021 zastúpenie menej ako 1 %, 200 obyvateľov (9,0 %) národnosť neuviedlo.
Spišské Podhradie
thumb|[[Spišská Kapitula]] right|thumb|[[Spišský hrad]]
Spišské Podhradie je mesto na Slovensku ležiace v Prešovskom kraji v okrese Levoča.
Poloha
Mesto sa nachádza v Hornádskej kotline, v údolí riečky Margecianka, asi 12 km východne od Levoče. Severne od mesta prechádza diaľnica D1 i cesta Levoča - Prešov, priamo mestom potom vedie cesta do Spišských Vlách a Košíc.
Dejiny
náhľad|Námestie, v pozadí Špišský hrad náhľad|Centrum mesta
Mesto Spišské Podhradie bolo v 12. storočí skutočným podhradím Spišského hradu, no v nasledujúcom storočí sa už vyvinulo v mestečko, nezávislé od hradu. Jeho erb má pôvod v 15. storočí a patrí do heraldicky osobitne cennej skupiny tzv. hovoriacich erbov, ktoré sa svojím motívom viažu k názvu mesta (v prípade Spišského Podhradia k niekdajšiemu nemeckému názvu Kirchdorf, resp. Kirchdrauf). Mesto obnovilo používanie svojho historického erbu v roku 1991.
Spišské Podhradie leží v údolí medzi dvoma zo štyroch stredovekých centier Spiša - Spišským hradom a Spišskou Kapitulou, ktoré boli 11. decembra 1993 spolu s kostolom Sv. Ducha v Žehre zapísané v kolumbijskej Cartaghene do Zoznamu svetového kultúrneho a prírodného dedičstva UNESCO.
Dejiny mesta sú späté s dejinami hradu. Najstaršie osídlenie okolia sa viaže na dobu kamennú. Spišské Podhradie vzniklo na západ od hradného vrchu - brala, pravdepodobne už v 11. storočí. Prvá písomná zmienka je v liste kráľa Bela IV. z roku 1249. V 12. storočí sa rozvíjalo ako podhradie Spišského hradu. V druhej polovici 12. a v 13. storočí dosídlili mesto nemeckí prisťahovalci a patrilo do Spoločenstva spišských Sasov. Kráľ Žigmund roku 1412 založil mesto Poľsku spolu s viacerými spišskými mestami. Významné trhové práva mesto dostalo roku 1456, odkedy mohlo usporadúvať týždenné trhy (známy „Podradský štvartek“), ktoré trvali až do polovice 20. storočia.
V minulosti boli v Spišskom Podhradí cechy, ktoré mali vlastné cechové artikuly vydané mestom Spišské Podhradie alebo inými mestami kde už cechy boli. Najstarší známy cech bol cech plátenníkov - 1385, v priebehu stáročí vznikali a pôsobili rôzne cechy, ktorých artikuly opakovane potvrdzovali mestá a panovníci. Zaujímavosťou je potvrdenie cechových artikul spišskopodhradských mäsiarov v nemčine s nemeckými privilégiami poľským kráľom Žigmundom III. roku 1595. V roku 1677 richtárovi Spišského Podhradia Jakubovi Güntherovi predložilo cechové artikuly 16 cechov (debnársky, hrnčiarsky, murársky, ševcovský, čižmársky, mäsiarsky, súkennícky, krajčírsky, kožušnícky, zámočnícky, tkáčsky, remenársky, kováčsky, puškársky, pivovarnícky, stolársky).
Veľmi zaujímavá je dnešnou terminológiou „regionálna spolupráca“ keď cechy viacerých miest zakladali združenia:
S remeslami súvisel obchod, hlavne obstarávanie surovín a predaj výrobkov, preto bolo v Spišskom Podhradí veľmi veľa obchodov. Mesto bolo aj centrom obchodu s poľnohospodárskymi produktmi. Najčastejší bol ich predaj na týždenných trhoch vo štvrtok (od roku 1456 asi do 1956). V pondelok bol obvykle príhon dobytka a prasiat pre mäsiarov, ktoré spracovávali na miestom bitúnku.
Po návrate z poľského zálohu v roku 1772 sa Spišské Podhradie stalo súčasťou Provincie 16 spišských miest (1778 až 1876).
V 19. storočí sa v meste začala v tehelni ťažiť a spracovávať hlina a začal sa ťažiť travertín na Dreveníku.
V roku 1894 získalo mesto železničné prepojenie na Košicko-bohumínsku železnicu. Začiatkom 20. storočia tu pracoval parný mlyn, píla a továreň na zváracie stroje. Samotné mesto bolo sídlom remesiel, obchodu a prirodzené centrum kotliny pod Braniskom. Dôvodom na toto postavenie mesta bola aj skutočnosť, že mesto sa nachádzalo na križovatke hlavných ciest.
Medzi obyvateľmi mesta významný zástoj mali Nemci a Židia. Obe národnosti mali svoje školy a chrámy. Súčasťou Spišského Podhradia je Spišská Kapitula, od roku 1956 mestská pamiatková rezervácia. Kapitula vznikla na križovatke významných ciest pod Spišským hradom už v 11. storočí. Postupne sa stala cirkevným centrom Spiša a koncom 12. storočia sídlom prepošstva. Spišská Kapitula je sídlom obnoveného spišského biskupstva a Kňazského seminára biskupa Jána Vojtaššáka. Spišská Kapitula aj Spišské Podhradie boli známe kvalitnými školami. Spišská Kapitula bola jedným z najznámejších religióznych centier v Európe, čo sa premietlo do vzdelávania, rozrastania knižnice a tradícií cirkevného spevu.
S históriou Spišského Podhradia je úzko spätá osobnosť Štefana Ciska (1898-1980), učiteľa, miestneho historika, iniciátora a zakladateľa Vlastivednej izby (múzea) v Spišskom Podhradí. Študoval na gymnáziu v Levoči a absolvoval Učiteľský ústav v Spišskej Kapitule. Štefan Cisko v polovici 60-tych rokov prišiel s návrhom založenia vlastivedného krúžku. Úmysel sa podaril a pri Osvetovej besede v roku 1966 spolu s kolegami učiteľmi, ale aj ďalšími nadšencami, začali zbierať a sústreďovať pamiatky, súvisiace s históriou Spišského Podhradia, hradu a Dreveníka do priestorov budovy evanjelickej fary na Palešovom námestí. 28. mája 1967 bola Vlastivedná izba (prvé múzeum v Spišskom Podhradí) slávnostne otvorená.
Chýr o historickom zápale započula aj Slovenská televízia v Košiciach, ktorá natočila v 70-tych rokoch dokument o Štefanovi Ciskovi a Vlastivednej izbe. Štefan Cisko dlhé roky publikoval články o histórií Spišského Podhradia, hradu a Dreveníka v Spišských hlasoch a Východoslovenských novinách.
V roku 1999 vydalo mesto Kroniku mesta Spišské Podhradie pri príležitosti 750. výročia prvej písomnej správy. V septembri toho roku vtedajší primátor mesta František Slebodník na slávnostnom zasadnutí mestského zastupiteľstva udelil Štefanovi Ciskovi Pamätný list mesta Spišské Podhradie in memoriam.
Etnické zloženie obyvateľstva
a iní
Náboženské zloženie obyvateľstva
a iní
Doprava
Mesto leží na križovatke starých obchodných ciest, v ktorých trase dnes existujú cesty na Levoču i Prešov, ako aj Spišských Vlách a Košíc. Severne od mesta prechádza diaľnica D1, na ktorú je napojenie pri Beharovciach. Na hlavnú železničnú trať Žilina – Košice je mesto napojené lokálnou traťou zo Spišských Vlách.
Turizmus
Mesto a jeho okolie patrí k atraktívnym cieľom turistov. V samotnom Spišskom Podhradí je 145 kultúrnych pamiatok, vrátane Spišského hradu, Spišskej Kapituly a niekoľkých chránených lokalít.
Sojuz MS-05
Zostavenie posádky
Posádka pre loď Sojuz MS-05, čo sú zároveň členovia Expedície 52/53 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), ktorá bola súčasne záložnou posádkou Sojuzu MS-03, bola sformovaná v júni 2015, kedy začala výcvik v Stredisku prípravy kozmonautov v ruskom Hviezdnom mestečku v zložení Fiodor Jurčichin, Jack Fischer a Paolo Nespoli. V súvislosti so znížením veľkosti posádky ruského segmentu ISS od jari 2017 z troch na dvoch kozmonautov boli posádky plánované na rok 2017 reorganizované a 28. októbra Roskosmos oznámil ich nové zloženie; pričom do Sojuzu MS-05 boli určení Sergej Riazanskij, Randolph Bresnik a Paolo Nespoli, záložnú posádku vytvorili Alexandr Misurkin, Mark Vande Hei a Norišige Kanai. Začiatkom roku 2017 bol štart Sojuzu MS-05 odložený z konca mája na koniec júla 2017.
Priebeh letu
Sojuz MS-05 úspešne vyštartoval dňa 28. júla 2017 o 15:41:12,285 svetového času (UTC) pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z Bajkonuru. Kozmická loď bola približne po deviatich minútach od štartu navedená na počiatočnú obežnú dráhu vo výške 197,53 – 242,64 km. Pri tomto lete bol použitý rýchly letový profil k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), ktorý trvá 6 hodín, a tak ešte v ten istý deň o 21:54:44 UTC sa loď pripojila k spojovaciemu uzlu modulu Rassvet na ISS. Potom Riazanskij, Bresnik a Nespoli prešli na stanicu a zapojili sa do práce Expedície 52.
Dňa 14. decembra 2017 o 05:14:28 UTC sa Sojuz s rovnakou trojicou odpojil od Medzinárodnej vesmírnej stanice a v ten istý deň o 08:37:47,3 UTC úspešne pristál v zasneženej kazašskej stepi neďaleko Džezkazganu.
Zločiny nacistického Nemecka počas druhej svetovej vojny
náhľad|Poprava poľských civilistov blízko Krakova, 18. december 1939 Zločiny nacistického Nemecka počas druhej svetovej vojny boli jednými z najhorších zločinov spáchaných v dejinách. Nacistické zločiny počas druhej svetovej vojny možno klasifikovať nasledovne:
Po skončení druhej svetovej vojny boli Nemecké vojnové zločiny odsúdené všetkými civilizovanými krajinami, väčšinu ich organizátorov i páchateľov Spojenci po vojne potrestali. Súdny tribunál, ktorý sa zaoberal zločinmi začal 20. novembra 1945 a skončil vynesenie rozsudkov 1. októbra 1946 sa uskutočnil v Norimbergu a preto sa nazýva Norimberský proces.
Článok Vojnové zločiny na území Slovenska počas druhej svetovej vojny obsahuje aj zločiny nacistického Nemecka počas druhej svetovej vojny na území Slovenska.
Dejiny
Keď sa v roku 1933 dostal v Nemecku k moci Adolf Hitler, došlo k prvému výraznému vzostupu ideológie, ktorá sa zakladala na teórii nacizmu a fašizmu, ktorá otvorene hlásala nepriateľstvo voči viacerým okolitým národom. Nacisti hlásali teóriu nadradenosti árijskej rasy, teóriu nemeckého „nadčloveka“, a zároveň boli proti všetkému, čo nebolo nemecké. Ich rasistická teória bola zamerená hlavne proti tzv. menejcenným rasám, za ktoré pokladali hlavne: Slovanov, Židov, Rómov i mnoho ďalších, hlavne ázijských a afrických národov.
Ako potláčatelia slobôd viedli aktívny boj proti demokratom, komunistom, sociálnym demokratom či skupinám obyvateľstva ako boli homosexuáli, duševne či zdravotne postihnutí. Teror postihujúci tieto skupiny ľudí sa v Nemecku a Rakúsku začal už v priebehu 30. rokov, a po vypuknutí 2. svetovej vojny sa rozšíril i do ostatných obsadených štátov.
Zločiny proti mieru
Nacistické Nemecko sa na základe tajnej dohody so Sovietskym zväzom pripravilo a následne aj 1. septembra 1939 začalo útočnú vojnu v Európe, ktorá pokračovala takmer 6 rokov a pripravila o život na kontinente desiatky miliónov ľudí.
Vojnové zločiny proti podrobeným národom všeobecne
Tretia ríša odpovedala terorom nielen na všetky formy odporu (odboj, partizánska vojna, sabotáže), ale i proti ideológiám, ktoré boli jej bezprostrednými nepriateľmi. Po podrobení jednotlivých krajín boli najprv likvidovaní komunisti, Židia a Rómovia. Nasledovali ich predstavitelia sociálnych demokratov a aj elita jednotlivých národov, ktorá sa dokázala postaviť proti nacizmu. Títo ľudia boli likvidovaní priamo jednak na popraviskách v jednotlivých zemiach, jednak boli posielaní do koncentračných táborov. Jednou z najstrašnejších foriem likvidácie bolo totálne nasadenie, čo bola forma nútených prác v objektoch, kde v dôsledku nedostatočnej stravy a nadmerného pracovného zaťaženia v nevyhovujúcich hygienických podmienkach dochádzalo k vysokej úmrtnosti. V týchto prípadoch bolo úmrtie týchto „novodobých otrokov“ plánovanou zložkou celého mechanizmu. Pri prácach na výstavbe nemeckých podzemných tovární, kde pracovali zajatci (hlavne zo slovanských zemí, a vojnoví zajatci Červenej armády), bola priemerná životnosť pracovníkov iba jeden mesiac. Podobnou zločinnou formou úzko prepojenou s existenciou koncentračných a pracovných táborov boli pochody a transporty smrti, pri ktorých nacisti nútili osadenstvo táborov k presunom na veľké vzdialenosti (zväčša v dôsledku priblíženia frontu), ktoré množstvo väzňov fyzicky nevydržalo.
Zaobchádzanie s vojnovými zajatcami
náhľad|Telá mŕtvych sovietskych vojnových zajatcov v masovom hrobe tábora [[Dęblin v Poľsku]] V mnohých prípadoch neboli dodržiavané konvencie o zaobchádzaní s vojnovými zajatcami, pričom najhorší vzťah bol k sovietskym vojakom, ktorých bolo v priebehu prvého roka bojov na východnom fronte zajatých asi 2 milióny. Vojaci boli ponechávaní v nevyhovujúcich podmienkach, pričom veľa z nich preto zomrelo v dôsledku hladu či nákazlivých chorôb. Zajatci boli nasadzovaní na otrocké práce, na ktorých následky zomierali. Sovietski politickí komisári boli po zajatí nekompromisne zastrelení. Vojaci exilových armád ako boli Poliaci, Francúzi, Česi, Slováci či ďalší, boli po prípadnom zajatí popravení, alebo odsunutí do koncentračných táborov.
Taktika vydierania rukojemníkmi
Nacisti často uplatňovali vydieranie rukojemníkmi najmä z radov civilného obyvateľstva v boji proti partizánom či sabotérom. Nemecká branná moc dala civilnému obyvateľstvu najavo, že za každého zabitého nemeckého vojaka, či uskutočnenú sabotáž, bude popravený určitý počet civilných osôb. Tieto hrozby boli aj väčšinou realizované. Najhoršie boli z tohto pohľadu podmienky na východnom fronte, kde bol 16. septembra 1941 vydaný rozkaz, podľa ktorého za každého zabitého nemeckého vojaka bude zastrelených 50 – 100 civilistov. Aj keď tieto rozkazy väčšina dôstojníkov Wehrmachtu odmietla v praxi realizovať, neznamenalo to, že by sa takéto zločiny nediali. Na ich uskutočňovaní sa angažovali minimálne jednotky Waffen SS.
Krádeže pôdy, vyháňanie roľníkov
Krádeže pôdy, vyháňanie roľníkov a podobné opatrenia, ktoré sa uskutočňovali hlavne v slovanských zemiach, ktoré predstavovali v dlhodobé stratégii nacistov životný priestor „Tisícročnej nemeckej ríše.“ Išlo hlavne o Protektorát Čechy a Morava, Poľsko (Generálny gouvernement) a Sovietsky zväz. Zatiaľ čo v českých zemiach nacisti v rámci programu germanizácie využívali relatívne „jemnejšie“ metódy ako bol výkup pôdy za úradne stanovené nízke ceny, v ZSSR vyhlásili 15. februára 1942 „nový agrárny poriadok“, podľa ktorého sa všetka pôda v okupovaných oblastiach označila za vlastníctvo Ríše.
Rekvirovanie majetku
Násilné odoberanie majetku, rekvirácia, s cieľom viesť vojnu sa uplatňovala najmä v okupovaných oblatiach. Týkalo sa to hlavne všetkých druhov poľnohospodárskych produktov, ale vo veľkom napríklad aj kostolných zvonov, ktorých materiál bol využitý pri výrobe zbraní.
Taktika spálenej zeme
Túto metódu, ktorá sa síce formálne neprieči štandardným ústupovým taktikám boja, používali vojaci Wehrmachtu a Waffen SS (podobne ako ich sovietski protivníci) tými najbrutálnejšími metódami. Nacisti sa pri ústupe a opúšťaní svojich pozícií na dobytých územiach pokúšali podľa možnosti odviezť všetok užitočný hnuteľný majetok (stroje, zariadenia, dopravné prostriedky, inventár fabrík) do Nemecka k ďalšiemu použitiu, ak to nebolo možné bol spolu s nehnuteľným majetkom ako boli domy, továrne, komunikácie, mosty alebo priehrady zničený. Pričom bolo jedno, či ide o štátny, či súkromný majetok firiem, alebo občanov. Taktika spálenej zeme tiež známa pod skratkou ARLZ – demontáž, vyprázdnenie, ochromenie, zničenie bola Nemcami aplikovaná aj na ich domácej pôde. V niektorých oblastiach najmä na východnom fronte, kde bola spojená s likvidáciou alebo odsunom civilného obyvateľstva znamenala úplné zničenie a vyprázdnenie oblastí, s ktorými sa ZSSR vyrovnával ešte desiatky rokov po vojne.
Ničenie, znehodnocovanie a krádeže kultúrnych hodnôt
Patrili sem zločiny, ktorých sa dopúšťali nacistickí pohlavári, tak i ojedinelí nemeckí vojaci samostatne. Problém sa však týkal v podstate aj všetkých ostatných zúčastnených (teda aj Spojeneckých) krajín bez rozdielu. Počas vojny boli ulúpené klenoty obrovskej historickej hodnoty, prakticky na všetkých frontoch. V zemiach obývaných slovanským obyvateľstvom si však dali nacisti obzvlášť záležať na ničení slovanskej kultúry, dochádzalo k ničenie pamiatok, múzeí, knižníc. Nacisti napríklad neváhali pochovať svojich vojakov do hrobu vedľa ruského spisovateľa Leva Tolstého, z domu skladateľa Piotra Čajkovského spravili počas okupácie stajňu pre kone. Medzi najznámejšie krádeže patrí lúpež Jantárovej komnaty z Petrodvorca, ktorá sa dodnes nenašla.
Zločiny proti Židom
náhľad|Pozostatky mŕtvych väzňov tábora [[Koncentračný tábor Ravensbrück|Ravensbrück pri Weimare, ktoré už nemal kto vybrať z pecí.]] Židia predstavovali v očiach nacistov nebezpečné živly, ktoré hodlali vyradiť zo spoločnosti a zlikvidovať. Po konferencii vo Wannsee, kde sa nacistickí predstavitelia dohodli na „konečnom riešenií židovskej otázky“, čo v praxi prestavovalo fyzickú likvidáciu židovského obyvateľstva. Židia boli vraždení jednak v nacistických koncentračných táboroch, prípadne počas ťaženia v Sovietskom zväze boli hromadne popravovaní. Medzi najznámejšie masakre patrí masaker v Babom Jare, kde špeciálne jednotky SS (Einsatzgruppen) medzi 29. a 30. septembrom 1941 postrieľali viac než 33 000 kyjevských Židov. Celkom tam však bolo povraždených a v zlikvidovaných najmenej 100 tisíc (podľa niektorých zdrojov až 200 tisíc) sovietskych občanov. Masaker v Babom Jare bola jedna z najväčších a najbrutálnejších masových vrážd vôbec. Holokaust spoločne s likvidáciou Rómov (porraimos) a ďalších etník v nacistických vyhladzovacích táboroch patrí medzi najbrutálnejšie a najstrašnejšie zločiny proti ľudskosti v celých dejinách, keďže na ich realizáciu boli použité všetky dostupné hmotné prostriedky, ktoré nacistom vtedajšia veda poskytovala.
Zločiny proti slovanskému obyvateľstvu
náhľad|Obesení muži podozriví z účasti na partizánskom hnutí, Rusko rok 1943. Na teror namierený proti Slovanom doplatili veľmi kruto takmer všetky slovanské národy, najhoršie dopadli Poliaci, ktorí boli okupovaní najdlhšie, ďalej tiež (nielen slovanské) obyvateľstvo ZSSR (predovšetkým Bielorusi a obyvatelia niektorých regiónov Ruska a Ukrajiny) a podobne i národy Juhoslávie, najmä Srbi, a tiež Česi. V niektorých krajinách nacisti viedli natoľko tvrdú a bezohľadnú politiku, že si ich prítomnosť vyžiadala tisíce mŕtvych hladom, či v dôsledku ďalších vojnových útrap. V prípade ZSSR dokonca nemecké velenie vydalo rozkaz, ktorý dovoľoval príslušníkom nemeckej brannej moci prakticky čokoľvek, pričom tí nesmeli byť za činy proti civilnému obyvateľstvu braní na zodpovednosť. Nemecká armáda a hlavne oddiely Waffen SS používali civilistov ako cvičné ciele pri cvičeniach, často dochádzalo k hromadným popravám, či vraždeniu civilného obyvateľstva, znásilňovaniu a zneužívaniu žien k nútenej prostitúcii. Obzvlášť brutálne bolo konanie v partizánskych oblastiach, kde boli systematicky vyhladené celé dediny a ich obyvateľstvo povraždené, hlavne v Bielorusku. Tieto zločiny mali za následok, že napriek tomu, že v niektorých oblastiach Sovietskeho zväzu ľudia v roku 1941 vítali Nemcov ako osloboditeľov od Stalinovej krutovlády, po negatívnych skúsenostiach s nemeckou nadvládou a terorom sa mienka do veľkej miery obrátila. V Sovietskom zväze sa v nemeckom tyle rozhorela partizánska vojna nebývalých rozmerov. Tisíce ľudí toto hnutie podporovali materiálne alebo v ňom priamo bojovali.
Zločiny proti Rómom
Rómovia patrili spoločne so Židmi do „1. kategórie“ podľudí, s ktorými sa mala Tretia ríša bez milosti vysporiadať. Rómovia boli sústredení do zvláštnych rómskych pracovných táborov, odkiaľ boli neskôr prevážaní do koncentračných táborov. Likvidácia Rómov je tiež označovaná ako porraimos.
Tresty smrti
Menej závažné činy, ako napríklad opustenie pracoviska, čítanie alebo rozširovanie letákov, počúvanie nepriateľského rozhlasu, zdržovanie sa na verejných priestranstvách mimo stanovenú dobu, predaj a kúpa tovaru mimo stanovený systém a podobne často trestali najvyššími trestami.
Totálne nasadenie
Totálne nasadenie bola forma nútených prác, ktorá sa pôvodne vyvinula z dobrovoľných náborov pracujúcich do Nemecka, ale po mobilizácii ďalších Nemcov do armády sa zmenila na fakticky nedobrovoľnú prácu, ktorej predchádzala často násilná deportácia do Nemecka, kde museli ľudia vykonávať prácu, ktorú predtým vykonávali muži, ktorí odišli bojovať. Totálne nasadenie sa týkalo jednak bežných prác v priemysle a poľnohospodárstve, tak aj otrockých prác, kde dochádzalo k vysokému počtu úmrtí. Počet ľudí, odvlečených na nútené práce sa odhaduje na 13,5 miliónov. Len v roku 1942 bolo do Nemecka násilne deportovaných na práce 2 milióny ľudí zo Sovietskeho zväzu a 940 000 z Poľska. Z českých zemí bolo za celú vojnu totálne nasadených okolo 640 tisíc osôb.
Potrestanie vojnových zločinov
Veľké množstvo obetí 2. svetovej vojny, a z radov vojakov ale najmä civilného obyvateľstva viedlo svetových politikov k rozhodnutiu, že tieto zločiny musia byť potrestané. Preto bol v novembri 1945 začatý Norimberský proces, ktorý súdil polapených nacistických vodcov a organizátorov zločinov proti ľudskosti, vojnových zločinov a zločinov proti mieru.
Mstislav Leopoľdovič Rostropovič
Mstislav Leopoľdovič Rostropovič (* 27. marec 1927, Baku, Azerbajdžan - † 27. apríl 2007, Moskva, Rusko) bol ruský violončelista a dirigent židovského pôvodu. Mnohí odborníci ho považujú za najlepšieho violončelistu 20. storočia. Violončelista Julian Lloyd Webber sa o ňom vyjadril, že je to pravdepodobne najlepší violončelista všetkých čias.
Životopis
V roku 1943 nastúpil na moskovské konzervatórium. Tu študoval hru na violončelo a klavír, ale tiež dirigovanie a skladbu. Medzi jeho profesorov patrili také osobnosti ako Dmitrij Šostakovič a Sergej Prokofiev. Keď bol v roku 1948 Šostakovič z politických dôvodov zbavený svojho miesta, Rostropovič na protest opustil konzervatórium. To už mal za sebou niekoľko významných úspechov, medzi inými prvé miesto na súťaži mladých umelcov Sovietskeho zväzu a prvé miesto na medzinárodnej súťaži v Prahe v roku 1947. V roku 1950 ako dvadsaťtriročný získal v tej dobe najcennejšie vyznamenanie - Stalinovu cenu. left|thumb|Rostropovič s manželkou v roku 1965 V roku 1955 sa oženil s ruskou sopranistkou Galinou Višnevskou. O rok neskôr nastúpil ako profesor na moskovské konzervatórium. Jeho medzinárodná kariéra sa výrazne rozbehla v roku 1964 po vystúpení v západnom Nemecku. Odvtedy pravidelne vystupoval v zahraničí ako koncertný violončelista i dirigent.
V roku 1974 Rostropovič s rodinou emigrovali do USA. V roku 1976 sa stal šéfdirigentom Národného symfonického orchestra Spojených štátov vo Washingtone, a na tomto poste pôsobil až do roku 1994.
Rostropovič sa stal široko známym hlavne v roku 1989, kedy pred rúcajúcim sa berlínskym múrom triumfálne odohral pred hlúčikom pozorovateľov Bachove skladby.
V roku 1990 mu bolo obnovené ruské občianstvo. V 90. rokoch sa spolu s manželkou intenzívne venovali charitatívnej činnosti a svojej nadácii. Popri tom stále vystupoval a poriadal majstrovské kurzy.
V roku 2006 sa mu zhoršil zdravotný stav a bol akútne hospitalizovaný v ženevskej nemocnici. Neskôr sa liečil v parížskej nemocnici a vo februári 2007 bol hospitalizovaný v Moskve. Rakovine čreva podľahol 27. apríla 2007. 28. apríla ležal v otvorenej truhle na moskovskom konzervatóriu a na druhý deň bol pochovaný na Cintoríne Krista Spasiteľa v Moskve. Na jeho pohrebe sa okrem iných zúčastnili ruský prezident Vladimir Vladimirovič Putin, vdova po bývalom prezidentovi Naina Jeľcinová, bývalá prvá dáma Francúzska Bernadette Chiracová a španielska kráľovná Sofia.
Osobnosť
Rostropovič bol výnimočný svojím obrovským talentom i ľudskosťou. Celý svoj život zasvätil boju za humanizmus a demokraciu. Vystupoval proti totalitnému režimu v Rusku i celom východnom bloku. Pred padajúcim berlínskym múrom nebolo zaťažko tomuto jednému z najvýznamnejších svetových umelcov zahrať na jednoduchej stoličke ako vyjadrenie víťazstva nad porazeným režimom. Angažoval sa v mnohých charitatívnych organizáciách, bol vyslancom UNESCO a jeho nadácia zabezpečila vakcinačný program v rodnom Azerbajdžane. Mal kontakty s viacerými svetovými osobnosťami, jeho priateľkou bola napríklad španielska kráľovná Sofia.
Umelecká činnosť
Ako violončelista patril Rostropovič k najvýznamnejším koncertným umelcom 20. storočia. Vysoko cenené sú najmä jeho interpretácie a nahrávky violončelových koncertov Josepha Haydna, Dmitrija Šostakoviča a Antonína Dvořáka. Získal viaceré umelecké i štátnické ocenenia. Zaslúžil sa o obohatenie violončelového repertoáru tým, že preňho boli napísané mnohé violončelové skladby. Rostropovič hral na nástroj Duport Stradivarius z roku 1711.
Barys Astana
Barys CHK (-po kazašsky; rus. ХК Барыс (Астана) - CHK Barys (Astana)) je kazašský hokejový klub z hlavného mesta Astana. Momentálne hrá Kontinentálnu hokejovú ligu v divízii Černyšev.
Začiatky hokeja v Astane siahajú na koniec 50. rokov 20. storočia, ešte vo vtedajšom meste Celinograd. Mužstvo tvorili členovia miestnych telovýchovných organizácii a spolkov. Prvým významným krokom k vybudovaniu profesionálneho tímu bol úspech na Majstrovstvách Kazachstanu v januári 1959. V nasledujúcich rokoch obsadzoval tím vrcholné umiestnenia v kazašských národných a regionálnych súťažiach (roku 1962 6. miesto a v roku 1966 4. miesto). Avšak vzhľadom na to, že dlhý čas nebol riešený problém s výstavbou krytého štadiónu, klesol tím do úzadia. Niekoľkokrát sa pokúsil dostať do najvyššej hokejovej ligy vtedajšieho Sovietskeho zväzu, ale neúspešne.
Od roku 1999 začal tím fungovať pod oficiálnym názvom HK Barys Astana. Napokon sa tímu podarilo obsadiť 2. miesto v národnom šampionáte v sezóne 1999/2000 a následne svoj úspech obhájili v sezónach 2000/2001 a 2001/2002. Hráčov k novým úspechom motivovala aj výstavba nového krytého štadióna Sport Complex Kazakhstan v roku 2001. Až do roku 2007 hral tím v domácej lige, napokon postúpil do Kontinentálnej hokejovej ligy. Prvé víťazstvo klubu bolo 3. septembra 2008 v zápase s ruským klubom Neftechimik Nižnekamsk (výsledok zápasu 2:1) a prvé domáce víťazstvo nastalo 14. septembra 2008 s ruskýmtímom Salavat Julajev Ufa (konečný stav 3:2). Tím sa úspešne udržal v Kontinentálnej hokejovej lige a časť hráčov tvorí Kazašské národné hokejové mužstvo.
Hráči
Okrem domácich hráčov z Kazachstanu tvorí základ tímu aj mnoho hráčov z iných krajín (Rusko, Slovensko, Česko, Kanada a USA).
Externé odkazy
Oficiálna internetová stránka klubu (kazašsky/rusky)
Česko-Slovensko
Česko-Slovensko (v rokoch 19181938 a 19451990 písané Československo) bol zvrchovaný štát v strednej Európe, ktorý existoval v rokoch 19181992, s výnimkou obdobia druhej svetovej vojny (19391945), keď však mal svoju exilovú vládu v zahraničí.
Česko-Slovensko vzniklo 28. októbra 1918 ako jedna z nástupníckych krajín po rozpade Rakúsko-Uhorska. Následné medzivojnové obdobie je označované ako prvá republika, výraznou politickou osobnosťou tejto doby bol prvý československý prezident Tomáš Garrigue Masaryk. Po mníchovskej dohode v roku 1938 sa pohraničné Sudety stali súčasťou Nemecka a krajina prišla aj o ďalšie územie prvou viedenskou arbitrážou v prospech Maďarska a anexiou Tešínska v prospech Poľska. V marci 1939 sa osamostatnilo Slovensko a Podkarpatská Rus bola obsadená Maďarskom. Na zvyšku českých krajín bol vyhlásený Protektorát Čechy a Morava, formálne autonómna časť nacistického Nemecka. Po vypuknutí druhej svetovej vojny zostavil v októbri 1939 bývalý československý prezident Edvard Beneš exilovú vládu, ktorá bola neskôr uznaná spojencami.
Po druhej svetovej vojne bolo Česko-Slovensko v roku 1945 obnovené v hraniciach, ktoré malo pred rokom 1938, s výnimkou Podkarpatskej Rusi, ktorá sa stala súčasťou Sovietskeho zväzu. Česko-Slovensko v rokoch 1948 až 1989 bolo súčasťou Východného bloku s príkazovou ekonomikou, vládla tu komunistická strana. Krajina bola od roku 1949 súčasťou hospodárskeho zoskupenia Rada vzájomnej hospodárskej pomoci a od roku 1955 vojenského paktu Varšavskej zmluvy. Politickú liberalizáciu v roku 1968, známu ako Pražská jar, násilne ukončila v auguste 1968 invázia vojsk Varšavskej zmluvy pod vedením Sovietskeho zväzu. Nasledovala doba tzv. normalizácie, ktorá bola ukončená v novembri 1989 Nežnou revolúciou, ktorá sa uskutočnila v období pádu komunizmu v strednej a východnej Európe. Po zosadení vlády komunistickej strany sa Československo stalo demokratickým štátom, na čele s prezidentom Václavom Havlom. Česko-Slovensko zaniklo 31. decembra 1992 rozdelením na dva suverénne štáty, Česko a Slovensko.
Periodizácia
Dejiny Česko-Slovenska sa tradične členia najmä dvoma spôsobmi:
1. podľa zriadenia (podrobnejšie pozri kapitolu Zriadenie): Obdobie 19451960 sa nazýva aj obdobie ľudovej demokracie, obdobie 19601989 aj socialistické obdobie.
2. podľa oficiálneho názvu štátu (tu trocha zjednodušene – podrobnejšie pozri kapitolu Dobové oficiálne názvy):
Politická geografia
Česko-Slovensko bolo vnútrozemským štátom v strede Európy. Jeho územie sa rozkladalo približne na území dnešného Česka, Slovenska a Zakarpatskej oblasti Ukrajiny.
Po realizácii Mníchovskej dohody a Viedenskej arbitráže (t. j. od jesene 1938 do marca 1939) sa štát rozkladal:
Susedmi Česko-Slovenska teda boli:
Ostatná geografia, reliéf, vodstvo, geológia
Štát mal V-Z pozdĺžne podlhovastý tvar. Od východu na západ mal do roku 1939/1945, teda pred stratou Podkarpatskej Rusi, približne. Priemerná šírka územia v S-J smere bola len okolo. Geologicky ho tvorilo hercýnske horstvo Českého masívu, alpínske horstvo Západných a sčasti Východných Karpát a v južnej časti Slovenska a Podkarpatskej Rusi aj výbežky Panónskeho panvového systému.