cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leon (film)
Dej
Mathilda sa vracia do starého bytu pre hračku a väčšiu sumu tajne ukrytých peňazí. Zároveň si náhodou vypočuje rozhovor, pri ktorom zisťuje, kto je vrahom jej rodiny a nasleduje ho. Keď Léon odmietne pomstu vykonať za ňu, berie spravodlivosť do vlastných rúk a plne ozbrojená nakráča sama do budovy DEA (Drug Enforcement Administration), kde Stansfield pracuje. Jej plán nevyjde a Stansfield ju zadrží, Léon ju však zachráni a odvedie preč. Tým však rozzúri Stansfielda, ktorý Léona vypátra skrze Tonyho a pošle na neho celú špeciálnu jednotku DEA. Vo vyhrotenej situácii nerovného boja Léon pošle Mathildu preč a sám sa úskokom takmer zachráni. V poslednej chvíli pred únikom ho však Stansfield zabije, sám však pri tom umiera.
Produkcia
náhľad|schodisko Hotela Chelsea ako časť apartmánového domu Mathildy Pôvodne mal byť Léon len akousi rozšírenou verziou Bessonovej Brutálnej Nikity. Dokazuje to aj úloha „čističa“, ktorú v oboch filmoch stvárňuje Jean Reno (V Brutálnej Nikite ako Viktor „Čistič“). Sám L. Besson o tom hovorí: „Tentoraz je Jean ako americký bratranec Viktora. A tentoraz je aj ľudskejší.“
Exteriéry sa natáčali v New Yorku, väčšina interiérov naopak vo Francúzsku. Výnimkou je Hotel Chelsea na Manhattane, ktorého schodisko poslúžilo ako časť apartmánového domu, kde bývala Mathilda s Leonom. Záverečná scéna v školskom parku je zo Stevensovho technologického inštitútu v Hobokene, New Jersey.
Rozšírená verzia
Základná stopáž filmu má 110 minút. Pri testovacom premietaní bola najprv použitá rozšírená verzia s dĺžkou 136 minút, ktorá ale nebola prijatá podľa očakávania. Taktiež rodičia Natalie Portman žiadali o vypustenie scén, ktoré boli dvojzmyselné a navodzovali dojem intímnejšieho vzťahu Léona s Mathildou. .
Rozšírená verzia bola uvedená v júni 1996 najprv vo Francúzsku, neskôr aj na DVD pod názvom Uncut International Version. Táto verzia obsahuje zmazané scény po testovacej projekcii v Los Angeles pred vydaním štandardnej verzie.
Pridané scény:
Scény v rozšírenej verzii nie sú nevyhnutné pre pochopenie súvislostí alebo deja, významným spôsobom však rozširujú povedomie o vzťahu medzi Mathildou a Léonom.
Dajánanda Sarasvatí
Dajánanda Sarasvatí (* 12. február 1824, Tankara, Gudžarát – † 30. október 1883, Adžmér, Radžastan) bol indický filozof, náboženský reformátor. V roku 1875 založil v Bombaji 'Árjasamádž' (Spoločnosť árjov), ktorá si vytýčila za cieľ 'návrat k védam', obnovu starovekého náboženstva árjov. Vystupoval proti uctievaniu obrazov, mnohobožstvu, moci kňazov, poverám. Vedecké poznatky sú rozvinutím véd.
Leon (film)
Ocenenia a ohlasy
Film bol nominovaný na sedem Césarov v roku 1995, a postava Normana Stansfielda bola odvtedy mnohokrát spomenutá alebo označená za jednu z „najväčších filmových záporných postáv“. (CNN, Virgin Media, Total Film, Rotten Tomatoes, a iné. )
Film nakoniec vyhral dve ocenenia: Golden Reel Award za najlepšiu filmovú úpravu zvuku v roku 1995 a cenu Český lev za najlepší cudzojazyčný film v roku 1996.
Dajánanda Sarasvatí
Vo filozofii bol pokračovateľom advaitavédánty Madhvu a pokúšal sa na je základe zmieriť všetkých šesť starovekých filozofických sústav. Vyslovoval sa za nezávislý márodný vývoj Indie.
Leon (film)
Ocenenia a ohlasy
Bol prijatý veľmi pozitívne ako kritikou, tak aj obecenstvom – na filmovom serveri IMDb má veľmi vysoké hodnotenie 8.6/10 (jún 2014). Inšpiroval aj „bollywoodsky“ film Bichhoo a predajnosť soundtracku bola najmä v Japonsku vysoká.
Niektoré repliky z filmu sa stali známymi, alebo sa objavujú v rôznych súvislostiach. Skladba „Mathilda“ od britského indie-rockového kvarteta Alt-J, kde spievajú „This is from Mathilda“, alebo pieseň „Mathilda“ od speváka Wallena, ktorá tiež odkazuje na film.
Film znamená úspešný debut dvoch nových tvárí filmu. Samy Naceri (známy najmä z filmov Taxi, Taxi2, Taxi3…), ktorý si zahral menšiu úlohu maskovaného príslušníka SWAT a Natalie Portman (Hviezdne vojny, V ako Vendetta alebo Oskarom ocenená Čierna labuť) ktorá bola uprednostnená pre túto úlohu pred Liv Tylerovou.
Asistent manažéra
Asistent manažéra (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) je zamestnanec organizácie s manažérskou autoritou. Príklady tohto postoja možno nájsť v maloobchode a ďalších podnikoch poskytujúcich služby, kde je potrebné mať viac ako jedného riaditeľa na každodenné riadenie prevádzky.
Sainte-Colombe-de-Villeneuve
Sainte-Colombe-de-Villeneuve je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Laodameia (manželka Prótesilaa)
Laodameia alebo Láodameia (starogr. Λαοδάμεια – Laodameia, ) je v gréckej mytológii, dcéra argonauta Akasta, manželka hrdinu Prótesilaa. Laodameia bola manželkou Prótesilaa, podľa mýtov prvého padlého achájskeho bojovníka v trójskej vojne. Prótesilaa po vylodení achájcov zabil Hektor, syn trójskeho kráľa Priama.
Nešťastná Laodameia si po manželovej smrti dala vyrobiť jeho sochu, hovorila k nej a trávila s ňou celé dni. Bohovia s vdovou súcitili, preto na ich pokyn boh Hermes priviedol Prótesilaa z podsvetia, aby s ním chvíľku pobudla. Keď sa však s ním Láodameia musela znovu rozlúčiť, nezvládla to a spáchala samovraždu.
Pentagón (USA)
thumb|Pentagón|alt=
Pentagón je päťuholníková stavba slúžiaca ako sídlo Ministerstva obrany Spojených štátov amerických. Leží za hranicami hlavného mesta Washingtonu v meste Arlington na území štátu Virgínia. Je to najväčšia budova sveta s rozlohou 620,000 m2
11. septembra 2001, presne 60 rokov potom, čo budovu začali stavať, unesené lietadlo linky American Airlines Flight 77 narazilo do západnej strany Pentagónu a zabilo 189 ľudí, medzi nimi päť únoscov, 59 ďalších ľudí na palube lietadla a 125 ľudí v budove.
Pentagón je považovaný za symbol amerického vojenstva, takže sa slovo často používa nie v pôvodnom význame, ale ako označenie pre ministerstvo („Pentagón rozhodol…“, „Pentagón vyhlásil…“). Je to jedna z najväčších stavieb sveta. Stavba bola začatá 11. septembra 1941 a dokončená 15. januára 1943.
Štátne občianstvo
Štátne občianstvo je trvalý právny vzťah (zväzok) fyzickej osoby ku konkrétnemu štátu, najčastejšie štátu, v ktorom fyzická osoba žije, pričom obsahom tohto vzťahu sú práva a povinnosti stanovené vnútroštátnym právom príslušného štátu. Osoba, ktorá je predmetom štátneho občianstva, sa nazýva (štátny) občan.
Slovenské štátne občianstvo
Slovenské štátne občianstvo existovalo počas existencie prvej Slovenskej republiky od 14. marca 1939 do 7. apríla 1945, kedy bol prijatý Košický vládny program a potom od 1. januára 1969, kedy začal platiť Ústavný zákon o československej federácii vydaný Národným zhromaždením Československej socialistickej republiky dňa 27. októbra 1968 a vyhlásený v Zbierke zákonov pod číslom 143/1968 Zb. 1. januára 1969 tak vznikla Slovenská socialistická republika v rámci česko-slovenskej federácie a slovenské občianstvo existovalo paralelne do konca roku 1992 s česko-slovenským štátnym občianstvom. 1. marca 1990 bola z názvu vypustené slovo socialistická. Po rozdelení Česko-Slovenska vzniklo 1. januára 1993 samostatné Slovensko ako nezávislý nástupnícky štát.
Vzťah štát - občan
Aj keď občan štátu nežije na jeho teritóriu, môže bez obmedzení využívať svoje občianske práva, čo dokladá, že občan a štát sú vo vzťahu, z ktorého vyplývajú určité práva a zákonite aj povinnosti, ktoré sa môžu meniť zmenou spoločenských, politických a právnych podmienok. Vzájomný vzťah štátu a občana môžeme nazvať štátno-občianskym vzťahom.
Osvedčovanie štátneho občianstva
Vzťah občana k štátu je zapísaný v jeho doklade totožnosti. Na Slovensku sú dokladom totožnosti: občiansky preukaz (občan starší ako 15 rokov),  potvrdenie o občianskom preukaze, alebo iný doklad preukazujúci totožnosť ako cestovný pas alebo osvedčenie o štátnom občianstve SR. Štátne občianstvo je u nás vyznačené aj v rodnom liste, zápise o narodení a o uzavretí manželstva. V prípade potreby vystavenia týchto alebo podobných dokladov je možné požiadať o spomenuté osvedčenie štátneho občianstva. Tento úkon vykonávajú okresné úrady v sídle kraja podľa §9a zákona NR SR č. 344/2007 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon NR SR č. 40/1993 Z. z. o štátnom občianstve SR v znení neskorších predpisov. Žiadosť sa podáva osobne v okresnom úrade v sídle kraja (na odbore všeobecnej vnútornej správy), diplomatickej misii alebo konzulárnom úrade SR v zahraničí.
Nadobudnutie štátneho občianstva
Štátne občianstvo sa môže získať mnohými spôsobmi, ktoré sa odlišujú od seba charakterom nadobúdateľa, jeho situáciou atď.
Najbežnejším spôsobom nadobudnutia štátneho občianstva je filiácia, čiže narodenie v príslušnom štáte. V celku je najjednoduchším spôsobom nadobudnutia občianstva narodenie v danom štáte.
Dieťa narodené na území určitého štátu sa stáva jeho občanom v prípade, že aspoň jeden z rodičov je občanom príslušného štátu. Toto sa stáva napríklad v prípadoch, že sa dieťa narodí mimo územia, ktorého občanmi sú jeho rodičia, poprípade jeden z rodičov. Nie v každom prípade musí mať rodič také isté štátne občianstvo ako dieťa, napríklad v prípade bezdomovca. Tento pojem sa v medzinárodnom práve chápe ako stav človeka bez štátneho občianstva. V tomto prípade získa dieťa automaticky štátne občianstvo štátu, v ktorom sa narodilo. Tento spôsob nadobudnutia štátneho občianstva je sprevádzaný tým, že rodič alebo obaja rodičia dieťaťa ostávajú na území štátu, ktorého je ich dieťa občanom a tým nemôžu byť z krajiny vyhostení.
Strata štátneho občianstva
Podľa súčasnej právnej úpravy zákona o štátnom občianstve platnej od 17. júla 2010, presadenej druhou Ficovou vládou, je slovenské štátne občianstvo možné stratiť nadobudnutím štátneho občianstva iného štátu na základe výslovného prejavu vôle ale aj ''úkonom smerujúcim k nadobudnutiu. '' Zmena zákona bola motivovaná maďarským umožnením nadobudnutia maďarského občianstva pre ľudí, ktorí vedia po maďarsky a ktorých predkovia žili v Uhorsku. Do februára 2014 prišlo o občianstvo 722 ľudí, z toho 289 osôb nadobudlo české, 143 nemecké, 94 rakúske, 62 britské a 47 maďarské občianstvo. Pre podozrenie z protiústavnosti zákona podali opoziční poslanci námet na Ústavný súd. Vo februári 2014 sa objavili informácie, že Ministerstvo vnútra pracuje na zmiernení zákona. Po novelizácii by ľudia, ktorí občianstvo stratili podľa tohto zákona mohli oň znova požiadať. Do 6. mája 2016 prišlo o občianstvo 1366 ľudí. Z toho prijatím českého bolo 406 ľudí, nemeckého 323, rakúskeho 188, britského 127 a maďarského 69. Do 12. mája 2020 o slovenský pas, podľa štatistík Ministerstva vnútra SR, prišlo 3324 ľudí. Najčastejšie stratili slovenské občianstvo prijatím nemeckého (776), potom osoby, ktoré prijali občianstvo české (764), rakúske (506), britské (374), americké (170), maďarské (129), švajčiarske (93), austrálske (75), nórske (73), írske (57), holandské (56), kanadské (53), belgické (43), talianske (35), švédske (32), fínske (19), francúzske (18), luxemburské (16), dánske (10), ruské 5), čínske, novozélandské a poľské (po 3), islandské, ukrajinské a španielske (po 2), izraelské, srbské, slovinské, chorvátske a singapurské (po 1). Podľa údajov z apríla 2021 slovenské občianstvo stratilo 3649 osôb.
V máji 2021 by sa malo v parlamente rozhodnúť o novele zákona podľa ktorej by slovenské občianstvo nestratila osoba, ktorá iné občianstvo „získala osvojením, narodením alebo ak ho nadobudlo maloleté dieťa, ktorého rodič ostáva občanom Slovenska“. Strata občianstva by neprebehla ani ak bolo iné občianstvo získané manželstvom (ale len po dobu manželstva) alebo pri osobách, ktoré majú v mieste nového občianstva pobyt dlhší ako 5 rokov.
Znovunadobudnutie
Od februára 2015 je účinné nariadenie Ministerstva vnútra SR, ktoré občanom, ktorí takto stratili občianstvo mohli požiadať o jeho znovunadobudnutie. Jeden zo spôsobov znovunadobudnutia občianstva je jeho takzvané udelenie. §7 odsek 2 písmeno b zákona č. 40/1993 Z. z. ustanovuje: ''„Žiadateľovi, ktorý má na území Slovenskej republiky povolený pobyt, možno udeliť štátne občianstvo Slovenskej republiky bez splnenia podmienky uvedenej v odseku 1 písm. a), ak tento zákon neustanovuje inak, ak ide o osobu, ktorá sa významne zaslúžila o prínos pre Slovenskú republiku v oblasti ekonomickej, vedeckej, technickej, kultúrnej, sociálnej alebo športovej alebo je to z iného dôvodu v záujme Slovenskej republiky“. Najdôležitejší je posledný - iný dôvod. Ministerstvo upresnilo iný dôvod v článku 1 odseku 3 upravuje: „Iným dôvodom v záujme Slovenskej republiky je na účely tohto nariadenia skutočnosť, ktorej existencia má zásadný význam pre spoločnosť a jej zohľadnenie je z hľadiska úloh štátu oprávneným záujmom Slovenskej republiky. Ide najmä o zlúčenie rodiny, zdravotné dôvody, humanitárne dôvody a o skutočnosť, že žiadateľom je bývalý štátny občan Slovenskej republiky.“'' Návod ako postupovať a získať povoleného pobytu na území SR ak ste občan iba cudzieho štátu, ktorý prišiel o občianstvo jeho odňatím napísal vo svojom blogu Ľuboš Kuboň.
Pentagón
Pentagón môže byť:
Juro Jánošík
Juro Jánošík môže byť:
Tamássky obvod
Tamássky obvod je bývalá administratívna jednotka v Maďarsku v Tolnianskej župe. Jeho sídlom bolo mesto Tamási.
Bedřich Smetana
Bedřich Smetana (* 2. marec 1824, Litomyšl – † 12. máj 1884, Praha ) bol český hudobný skladateľ, tvorca českej národnej hudby.
Detstvo a mladosť (1824 – 1843)
thumb|left|Barbora Smetanová, matka B. Smetanu Narodil sa v pomerne zámožnej rodine. Jeho otec František Smetana mal rád hudbu, nadšene amatérsky pestoval komornú hudbu a syna Bedřicha zasvätil do jej tajov už v štyroch rokoch, neskôr ho ale zveril do starostlivosti obchodníka Jana Chmelíka, ktorý riadil hudobné produkcie pre grófa Valdštejna. Smetana sa učil hrať na husliach a neskôr na klavíri. Svoje prvé verejné vystúpenie absolvoval v Litomyšli v šiestich rokoch. Ešte v Litomyšli začal komponovať i jednoduché kúsky, prvá dochovaná skladba – nedokončený kvapík D dur – však vznikla až v Jindřichovom Hradci.
Branice
Branice je obec v Česku v okrese Písek v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 309 obyvateľov, z toho 143 mužov a 166 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,9 roka (muži 42,0 roka, ženy 41,9 roka).
Marius von Mayenburg
Marius von Mayenburg (* 21. február 1972, Mníchov, Nemecko) je nemecký dramatik, dramaturg, prekladateľ a režisér. Je jedným z najúspešnejších mladých nemeckých dramatikov a jeho diela sa hrajú v Nemecku i v zahraničí.
Bedřich Smetana
Detstvo a mladosť (1824 – 1843)
Štúdium bolo často prerušované a málo úspešné; začal v Jindřichovom Hradci, ale v polovici druhého ročníka mal – možno v dôsledku choroby – samé nedostatočné a školu opustil. V školskom roku 1835/36 nastúpil do gymnázia v Jihlave, ale ani tu sa mu nedarilo a navyše mal depresie; nakoniec uprosil otca, aby ho odtiaľ ešte pred koncom školského roka odviedol. V nasledujúcom roku nastúpil na odporúčanie svojho bratranca, premonštráta Dr. Josefa Františka Smetanu (1801 – 1861), do rádového gymnázia v Nemeckom Brode, kde sa mu páčilo viac a kde sa zoznámil o. i. s Karolom Havlíčkom. Hudobné vzdelávanie obmedzoval na hru na klavíri u profesora P. Šindeláře a prázdninové lekcie u čechtického učiteľa Jana Syrového. thumb|František Smetana, otec B. Smetanu Od jesenného semestra 1839 prešiel rad Smetanových priateľov z Německého Brodu na Akademické gymnázium Štěpánská v Prahe a chlapec presvedčil otca, aby mu vybavil prestup. V Prahe, plnej kultúrnych podnetov – z nich veľký význam mala pre Smetanu najmä séria koncertov Franza Liszta v marci 1840 – sa však začal čoskoro viac venovať hudbe ako štúdiu. Oznámil riaditeľovi Josefovi Jungmannovi, že z gymnázia vystupuje a hodlá sa venovať hudbe. Smetanov otec, ktorý s tým prirodzene nesúhlasil, ho odviezol z Prahy a od nasledujúceho školského roka ho zapísal do premonštrátskeho gymnázia v Plzni na ktorom pôsobil ako profesor F. J. Smetana. Pod ochranou a dohľadom svojho o 23 rokov staršieho bratanca tam Bedřich štúdiá predsa len dokončil (6. augusta 1843).
V Plzni sa dospievajúci Smetana pod patronáciou svojho profesora humanitných predmetov, hudbymilovného Gustava Beera, živo zapojil do spoločenského života, hral na návštevách, v salónoch a k tancu a aj sám rád tancoval. Podľa svojho denníka v tom čase prežil aj niekoľko citových vzplanutí, prvé k svojej sesternici Aloisii Smetanovej ešte cez prázdniny pred plzenským pobytom, ktoré trávil u strýka v Novom Městě nad Metují. Aloisii (Louise) venoval Louisinu polku (Louisen-Polka), ktorá je jeho prvou, v úplnosti dochovanou skladbou. Od mája 1842 sa však datuje dlhodobý vzťah ku Kateřine Kolářovej, dcére otcovho priateľa a talentovanej klaviristke.
Marius von Mayenburg
Životopis
Po zavretí Die Baracke sa von Mayenburg v roku 1999 stal dramaturgom Neue Schaubühne am Lehniner Platz. Od roku 2000 pôsobí v hamburskom divadle Schauspielhaus.
Bedřich Smetana
Detstvo a mladosť (1824 – 1843)
V Plzni Smetana skomponoval rad ďalších drobných klavírnych skladieb, väčšinou tanečných (polky, kvapíky, štvorylky), z ktorých najmä Louisina polka, Jiřinková polka (podľa jiřinkových slavností v Českej Skalici) a polka Ze studentského života dosiahli už v svojej dobe značnú popularitu. Pokúšal sa však i o prvé orchestrálne skladby (Menuet B dur a Galop bajadérok z roku 1842) a o náročnejšie klavírne kusy (tri impromptus 1841 – 1842). Po dokončení štúdii sa vzoprel prianiu otca, aby sa stal úradníkom, či pokračoval v štúdiách na univerzite, a odišiel do Prahy s úmyslom venovať sa výhradne hudbe. Do denníka si vtedy zapísal: „S pomocou Božou budem raz v technike Lisztom, v komponovaní Mozartom.“
Prvý pražský pobyt (1843 – 1856)
Finančná situácia otca sa zhoršila, Smetana nemohol počítať s jeho podporou, a tak sa vynorila pred ním starosť o živobytie. V roku 1844 sa mu však podarilo získať miesto učiteľa hudby v rodine grófa Leopolda Thuna. V tejto funkcii nadviazal veľa užitočných kontaktov medzi aristokraciou i hudobníkmi a rodina Thunových zostala po celý život jeho podporovateľkou. S grófskou rodinou býval v ich pražskej rezidencii a sprevádzal ich i na vidiecke sídla (zámok Bon Repos pri Nových Benátkach, Ronšperk). Navyše ho jeho budúca svokra zoznámila s Josephom Prokschom, ktorý ho vyučoval súkromne kompozíciu. Proksch bol vynikajúci učiteľ a jeho ústav bol najuznávanejší v Prahe. a tak Smetana začal systematicky študovať hudbu. V roku 1847 štúdium u Prokscha aj vyučovanie u Thunov ukončil.
Marius von Mayenburg
Haarmann
Von Mayeburgovou dramatickou prvotinou bola hra Haarmann napísaná v roku 1995. Námetom tejto hry je skutočný prípad homosexuálneho masového vraha, ktorý zabil takmer dva tucty mladých mužov z okolia Hannoveru v rokoch 1918 až 1924. V hre sa prelínajú obrazy z bežného života povojnového Nemecka, ukazujúce Haarmanov dlhoročný úspešný lov a výjavy zo súdnej siene, v ktorej sa uskutočňujú pojednávania s Haarmanom. Von Mayenburg sa zameriava na zachytenie okolností, ktoré napomohli uskutočneniu Haarmanových neľudských činov a pritom odmieta ich verné zobrazovanie. Divák sa o nich sa dozvedá iba prostredníctvom súdnych spisov a z výpovedí svedkov.
Bedřich Smetana
Prvý pražský pobyt (1843 – 1856)
Smetana sa chcel uplatniť ako klavírny virtuóz, to mu malo poslúžiť najmä na získanie peňazí a slávy k tomu, aby sa mohol stať kapelníkom, dirigentom alebo učiteľom, či dokonca vytvoriť vlastný orchester. Jeho plánovaná koncertná cesta po západočeských kúpeľných mestách sa však skončila fiaskom: plzenský koncert bol slušne navštívený, ale v Chebe sa zišli len štyria diváci a vystúpenia v Mariánských Lázních, Františkových Lázních a Karlovych Varoch musel odvolať. Rozhodol sa teda založiť v Prahe hudobný ústav (klavírnu školu) a 24. januára 1848 podal zemskému guberniu žiadosť o povolenie.
Marius von Mayenburg
Haarmann
Hra nebola uvedená až do jej premiéry v roku 1999 v divadle Die Baracke ako rozhlasová hra. Jej skutočne prvé uvedenie na divadelných doskách bolo až 24. februára 2001 v Niedersächsisches Staatstheater v Hannoveri, v meste, kde sa odohráva dej samotnej hry.
Bedřich Smetana
Prvý pražský pobyt (1843 – 1856)
Pri pražských nepokojoch v júni 1848 sa Smetana, ktorý udržiaval styky s radikálnymi demokratmi, nechal strhnúť k účasti na barikádovom boji. Zložil aj dva príležitostné pochody, Pochod Národní gardy a Pochod studentské legie, ktoré sa stali jeho prvými skladbami vydanými tlačou, ako i revolučnú Píseň svobody („Válka, válka! Prapor vlaje“) na slová J. J. Kolára. Po porážke povstania nakrátko ušiel k rodičom do Obříství, kde ho zastihlo priaznivé vybavenie žiadosti, a s finančnou podporou rodičov a známych mohol od 8. augusta 1848 otvoriť hudobný ústav (klavírnu školu) na Staromestskom námestí. thumb|left|Smetanova prvá manželka Kateřina Kolářová V dobe príprav na otvorenie Smetana prvýkrát nadviazal kontakt so svojim vzorom Franzom Lisztom. Zaslal mu s venovaním svoje Six morceaux caractéristiques so žiadosťou a zariadenie ich publikácie a o pôžičku 400 zlatých. Liszt venovanie prijal, pôžičku odmietol a po osobnom zoznámení so Smetanom zariadil i vydanie skladieb v Lipsku u Friedricha Kistnera ako Smetanov Opus 1.
Marius von Mayenburg
Paraziti
Hra Paraziti (nem. Parasiten) uvedená v máji roku 2000 v Deutsches Schauspielhaus v Hamburgu. Paraziti zobrazujú navzájom prepletené životy piatich postáv. Ringo je paralyzovaný a pripútaný na vozíku. Multscher je pokrytecký altruista, ktorý ho zrazil autom. Pretože Ringo odmieta opustiť byt, stará sa o neho jeho priateľka Betsi. Jej sestra Friderike je neurotická troska, ktorá čaká s Petrikom dieťa. Petrik je k smrti otrávený Friderikinými samovražednými pokusmi a radšej by sa staral o svojho hada.
Bedřich Smetana
Prvý pražský pobyt (1843 – 1856)
V polovici 50. rokov Smetanov rodinný život zasiahli vážne rany. Tri z jeho štyroch dcér – Gabriela, Bedřiška a Kateřina – zomreli a nažive zostala len Žofia. Smrť hudobne najtalentovanejšej dcéry Bedřišky otca veľmi zasiahla a na jej pamiatku skomponoval svoju dosiaľ najmodernejšiu a najvýznamnejšiu skladbu, Klavírní trio g moll (1855). Ale i jeho manželku tieto tragédie zdrvili, navyše sa u nej začala prejavovať tuberkulóza a zmena povahy viedla k manželským nezhodám.
V Göteborgu (1856 – 1861)
thumb|Smetana počas pobytu v Göteborgu Rodinné straty a problémy i nespokojnosť s prostým vyučovaním, nemožnosť získať v Prahe významnejšie hudobné postavenie, znižujúce sa príjmy z hudobnej školy i politicky ťaživá situácia prispeli k tomu, že Smetana využil príležitosť, ktorú mu sprostredkoval pražský klavírny virtuóz Alexander Dreyschock. Tomu bolo na turné v severských krajinách ponúknuté vedenie Filharmonickej spoločnosti (Harmoniska sällskapet) v Göteborgu. Dreyschock odmietol, odporučil však na toto miesto Smetanu a ten 11. októbra 1856 odcestoval do Švédska. Najprv usporiadal na skúšku dva klavírne koncerty, už 12. novembra bol prijatý za dirigenta Filharmonickej spoločnosti; súčasne sa stal vyhľadávaným učiteľom hry na klavír pre miestne slečny a dámy a vôbec významnou osobnosťou göteborskej spoločnosti.
Marius von Mayenburg
Eldorádo
Eldorádo (nem. Eldorado) je von Mayenburgovou hrou z roku 2004. Eldorádo ako zasnúbená zem symbolizujúca sen o nekonečnom blahobyte a šťastí. Takýto sen sníva aj hlavný hrdina, vysoko postavený manažér investičnej spoločnosti. Na to aby mohol udržať drahý dom, podobajúci sa raju, sfalšuje podpis svojho šéfa. Prichádza o prácu a vedie dvojitú existenciu. Jeho ilúzie o trvalom šťastí sa rozpadajú.
Bedřich Smetana
V Göteborgu (1856 – 1861)
Göteborg bolo otvorené a prosperujúce, ale z kultúrneho hľadiska v porovnaní s Prahou provinčné mesto. Orchester a zbor, ktoré tu mal Smetana k dispozícii boli len amatérske, a miestny hudobný vkus bol veľmi konzervatívny. Pre Smetanu však bolo miestne pôsobenie veľmi prínosné: získaval skúsenosti ako kapelník a zbormajster po umeleckej i praktickej stránke a mal – s nutnými ohľadmi na záľuby obecenstva – voľnú ruku v dramaturgii, navyše poberal pomerne vysoký plat vo Filharmonickej spoločnosti i honoráre za klavírne hodiny. Uvádzal tu klasikov (Händla, Haydna, Mozarta, Beethovena), i súčasných skladateľov: Mendelssohna, Schumanna, Liszta, Chopina, Berlioza, Wagnera, Gadeho, Verdiho, Rubinsteina i niektoré vlastné skladby.
S moderným hudobným vývojom udržiaval Smetana styk najmä prostredníctvom Liszta. Pri návšteve u neho vo Weimare v septembri 1857 počul prvý raz Lisztovu Faustovskú symfóniu a bol novým žánrom symfonickej básne fascinovaný.
Marius von Mayenburg
Eldorádo
Hra bola uvedená aj v činohre Národního divadla v Prahe v decembri 2004.
Bedřich Smetana
V Göteborgu (1856 – 1861)
Počas svojho pobytu vo Švédsku skomponoval postupne tri symfonické básne: Richard III. na námet tragédie Williama Shakespeara, potom Valdštejnov tábor inšpirovaný prvým dielom Schillerovej valdštejnskej trilógie a nakoniec Hakon Jarl na základe eposu dánskeho básnika Adama Oehlenschlägera. thumb|left|Plagát k rozlúčkovému koncertu v Göteborgu 19. marca 1861 Ako symfonická báseň bola možno pôvodne zamýšľaná i shakespearovská klavírna skica Macbeth a čarodejnica. V júni 1859 sa potom v Lipsku zúčastnil významného zjazdu umelcov v Lipsku na ktorom bol založený Allgemeines Deutsches Musikverein a vyhlásená tzv. novonemecká škola (neudeutsche Schule) v hudbe. Potom opäť navštívil Liszta a počul okrem iného prvý raz prelúdium k Wagnerovmu Tristanovi.
Prvý rok vo Švédsku strávil Smetana bez rodiny; vtedy nadviazal dlhoročné priateľstvo s Fröjdou Beneckovou (rod. Gumpertová, neskôr Rubensová). V lete zvyčajne navštevoval Čechy a na druhú sezónu sa vrátil na sever s manželkou. Kateřina Smetanová však trpela depresiami i fyzickou chorobou. V apríli 1859, pri predčasnom návrate do Prahy, zomrela cestou v Drážďanoch.
Leto toho roka trávil Smetana v Chloumku u svojho brata Karola a bližšie sa zoznámil so svojou švagrinou Barborou (Betty) Ferdinandiovou (* 1840). Požiadal ju o ruku a o rok neskôr, 10. júla 1860, sa s ňou oženil. V medziobdobí, v decembri 1859, vznikla ako darček pre snúbenicu Bettina polka. Čoskoro sa však ukázalo, že manželstvo bol omyl: Betty necítila, k o viac ako šestnásť rokov staršiemu skladateľovi, lásku. Nepriťahoval ju a nemala porozumenie pre jeho talent ani temperament; od polovice šesťdesiatych rokov žili už z väčšej časti oddelene. Najmä neskôr v čase choroby Smetana odcudzením a nezáujmom svojej manželky veľmi trpel. Z manželstva sa narodili dve dcéry, Zdeňka (* 25. september 1861) a Božena (19. február 1863). Smetana mal najbližší vzťah so svojou dcérou z prvého manželstva Žofiou, od 3. januára 1874 vydatej za lesníka Josefa Schwarza.
V tejto dobe už začínal byť nespokojný so svojim švédskym pôsobiskom. Bol to smútok po domove, ktorý najlepšie vyjadril v cykle štyroch poliek nazvanom Souvenirs de Bohême en forme de polkas (1859/60). Jeho denníkové zápisy i korešpondencia svedčia o zintenzívnení vlasteneckého presvedčenia. Z popudu Dr. Jana Ludevíta Procházky v roku 1860 zložil svoj prvý zbor na český text Píseň česká. Súčasne však túžil naplniť svoje širšie umelecké ambície: „Nemôžem sa zahrabať v Göteborgu; musím sa vynasnažiť, aby sa moje skladby dostali do verejnosti, aby mi bola daná príležitosť k novej činnosti a popud k rozsiahlejšej práci. Preto len von do sveta, a to čo najskôr!“ (zápis v denníku z 31. marca 1861).
So Švédskom sa rozlúčil sériou koncertov v marci až máji 1861 (Štokholm, Norrköping, Göteborg) a hudobne tiež kompozíciou koncertnej etudy Vid strandem (Am Seegestrande, Na brehu morskom). Návrat do Čiech nebol zo začiatku definitívny, Smetana sa naposledy pokúsil presadiť ako klavírny virtuóz vystúpeniami v Nemecku a Holandsku, ale s finančným neúspechom, ktorý musel zhojiť novým kratším pobytom v Göteborgu (marec až máj 1862). Všetku svoju ďalšiu činnosť už sústredil na Prahu.
Späť v Prahe (1861 – 1866)
thumb|Smetana začiatkom 60. rokov 19. storočia Jedným z dôvodov, prečo Smetana opustil zaistené postavenie vo Švédsku a vrátil sa do vlasti, bolo znateľné politické a spoločenské uvoľnenie po vydaní Októbrového diplomu. Smetana sa zapojil do spoločenského i umeleckého života. Jeho žiak a priateľ J. L. Procházka ho uviedol do Měšťanské besedy a začal navštevovať aj významné utorkové schôdzky českej inteligencie u kniežaťa Rudolfa Thurn-Taxisa. Spoluzakladal Uměleckou besedu a 28. januára 1863 bol zvolený ako prvý predseda jej hudobného odboru. V tom čase tiež usilovne zdokonaľoval svoju písanú i hovorenú češtinu (pochádzal síce z česky hovoriacej rodiny, ale dosiaľ všetko jeho vzdelanie a takmer celý spoločenský život boli v nemčine). Politicky sa čoskoro priklonil k mladočeskej frakcii Národnej strany a súperenie mladočechov so staročechmi značne ovplyvňovalo celú jeho kariéru.
So zvláštnym záujmom sledoval prípravu otvorenia prvého českého stáleho profesionálneho divadla v Prahe, Prozatímního divadla. Chcel sa v ňom uchádzať o miesto prvého dirigenta a pripravoval si k tomu pôdu. Pretože bol v Prahe ako dirigent a skladateľ neznámy, predstavil sa dvomi koncertmi vo vlastnej réžii, málo navštíveným a kriticky nejednoznačne prijatým orchestrálnym koncertom na Žofíne 5. januára 1862, kde premiéroval Richarda III. a Valdštejnův tábor, a úspešnejším klavírnym recitálom v Konvikte 18. januára. Pri obsadzovaní dirigentského miesta nového divadla však bola daná prednosť osvedčenému a skúsenému profesionálovi, doterajšiemu druhému dirigentovi Stavovského divadla Janovi Nepomukovi Maýrovi. Ani jeho úsilie o získanie miesta riaditeľa pražského konzervatória po J. B. Kittlovi, ktorý bol pre alkoholizmus nútený v apríli 1865 svoje miesto opustiť, neprinieslo výsledky (menovaný bol doterajší riaditeľ organovej školy Josef Krejčí); , neuspel ani so žiadosťou o rakúske umelecké štipendium. Pre obživu teda k
1. septembra 1863 založil s priateľom, zbormajstrom a skladateľom Ferdinandom Hellerom, hudobnú školu v paláci Lažanských. thumb|left|Smetanov priateľ a spolupracovník Ferdinand Heller (1887) Svoju výkonnú umeleckú činnosť v tom čase Smetana sústredil do svojej funkcie zbormajstra Hlaholu (30. októbra 1863 – 7. júla 1865) a do práce v Umělecké besedě, kde zostavoval a riadil jej hudobné podniky, najmä veľkú shakespearovskú slávnosť 23. apríla 1864 a sériu abonentných koncertov v sezóne 1864/1865 s ambicióznym programom, ale končiaci značným schodkom. Jedným z vrcholov jeho organizačnej a dirigentskej činnosti v tomto období bola pražská premiéra Lisztovho oratória Legenda o svaté Alžbětě. Okrem toho písal najmä do Národních listov kritiky hudobného života (opery v Prozatímním divadle i koncertov), ale aj všeobecné programové úvahy o koncertnej činnosti (O našich koncertech, Slavoj 1. októbra 1862), tak o opere (Národní listy 4. júna a 15. a 22. júla 1864). Na opere v Prozatímním divadle kritizoval najmä repertoár nezodpovedajúci spoločenskej a výchovnej funkcii divadla, ale aj rôzne, z umeleckého hľadiska škodlivé prevádzkové zvyklosti, ako časté benefičné predstavenia a hosťovanie, málo skúšok, neopodstatnené škrty v operách, nevhodné kombinovanie diel, alebo zábavné medziaktové intermezzá.
Z kompozícií v tejto dobe boli niektoré spojené s jeho činnosťou v Hlahole (zbory Tři jezdci 1862 a Odrodilec 1864) a Uměleckej besede (slávnostný pochod k shakespearovskej slávnosti). Hlavnú úlohu však od návratu zo Švédska videl v práci na českej opere. Vo februári 1862 prostredníctvom J. L. Procházku odkúpil od Karola Sabinu libreto k historickej opere Braniboři v Čechách. Prácu na nej dokončil 23. apríla 1863 a stihol teda uzávierku opernej súťaže vyhlásenej grófom Janom Harrachom. Súčasne ju ponúkol Prozatímnímu divadlu. Prvý kapelník Maýr (ktorý sa Harrachovej súťaže zúčastnil s vlastnou operou) však Braniborov dlho odmietal uviesť, preto boli prijatí proti jeho vôli až v roku 1865 po nástupe riaditeľa Franza Thomého, pričom ich naštudoval a riadil sám skladateľ a premiéra sa konala 5. januára 1866. Veľmi úspešné prijatie u obecenstva i u kritiky upevnilo Smetanovo postavenie ako jedného z vedúcich českých skladateľov a viedlo k tomu, že Harrachova komisia s výhradami priznala Branibořům v Čechách 28. marca 1866 prvú cenu 600 zlatých. thumb|Výveska k premiére opery Braniboři v Čechách, 1866 Bezprostredne po dokončení Braniborov požiadal Smetana Sabinu o libreto ku komickej opere. Sabina prvú verziu libreta Prodané nevěsty dodal 5. júla 1863, už 18. novembra 1863 mala premiéru predohra, celá kompozícia bola dokončená 15. marca 1866. Po úspechu Braniborov bola nová opera – vtedy ešte v dvoch jednaniach a s hovorenými dialógmi;– zaradená na program Prozatímního divadla bez odkladu. Premiéra 30. mája 1866 však nebola veľmi úspešná, najmä v dôsledku bezprostredne hroziacej rakúsko-pruskej vojny. Mnoho Pražanov sa uchyľovalo na vidiek (nasledoval ich i Smetana obávajúci sa, že ho Prusi ako autora Braniborů v Čechách zastrelia ) a nedostatok divákov viedol k finančnému kolapsu Prozatímního divadla. Situácia sa však vyvinula v Smetanov prospech: vedenie divadla prevzalo novovytvorené družstvo s prevládajúcim mladočeským vplyvom, ktoré od 13. septembra 1866 nahradilo staročeského prvého kapelníka Maýra mladočechom Smetanom. Nasledujúce reprízy Prodané nevěsty už boli prijímané stále nadšenejšie; v partitúre však prebiehali naďalej podstatné zmeny a až v roku 1870 bola predstavená konečná, dnešná verzia.
Vlastná kapelnícka činnosť
thumb|Budova Prozatímního divadla, 1864 Smetana preberal kapelnícku funkciu s programom urobiť Prozatímní divadlo „centrálnym strediskom všetkého domáceho sveta umeleckého“. V duchu Lisztovho pôsobenia vo Weimare tu chcel postupne uviesť „všetky majstrovské diela svetové v najpresnejšej reprodukcii“, súčasne však pestovať zárodky svojbytnej národnej hudobnej kultúry. Operu preberal v pomerne konsolidovanom stave, jeho pôsobenie však bolo obmedzované tými istými faktormi ako za Maýra a Smetana musel z radu svojich zásad zľavovať. Stiesnené priestory divadla značne obmedzovali inscenačné možnosti, orchester zostával kvôli veľkosti orchestriska obmedzený na 35 členov, podobne i zbor. Spevácky súbor bol nevyrovnaný a trpel veľkou fluktuáciou, z ktorej najkontroverznejšie bývali odchody do pražského nemeckého divadla (Václav Dobš, Vojtěch Šebesta), cenné sily však odišli aj do Ruska (Antonín Barca, Josef Paleček); najmä odbory dramatického tenoru a sopránu boli dlhodobo neobsadené. Smetana mal zásluhu na konsolidácii a rozvoji operného baletu: v roku 1868 bola pri divadle zriadená baletná škola, ktorú viedla novomenovaná baletná majsterka Marie Hentzová. Podobne sa usiloval o zlepšenie divadelnej réžie a zasadil sa o prijatie prvého operného režiséra Prozatímního divadla, významného zástancu javiskového realizmu Edmunda Chvalovského. Od roku 1867 mal Smetana spoľahlivého druhého kapelníka Adolfa Čecha, zato ďalší kapelníci, ktorými boli často významní hudobníci a skladatelia (Karel Šebor, Vojtěch Hřímalý mladší, Karel Bendl) odchádzali, lebo sa nedokázali popri Smetanovi (a Čechovi) uplatniť ako samostatné osobnosti.
thumb|Barytonista Josef Lev bol jednou z najvýznamnejších speváckych osobností Smetanovej éry a skladateľ pre neho napísal niekoľko úloh. Portrét Jana Vilímka z r. 1884. Už J. N. Maýr uvažoval o založení opernej speváckej školy pri divadle. Podrobný návrh podal roku 1868 spevácky pedagóg František Pivoda. Bol však zamietnutý, z finančných dôvodov i pre rozdielnosť umeleckých zámerov Smetanu a Pivodu; ten teda založil súkromnú školu. Smetana nakoniec presadil otvorenie opernej školy pri divadle v januári 1873 a jej prevádzka začala v septembri. 1. júla 1874 sa uskutočnil prvý koncert žiakov, v nasledujúcom roku po Smetanovom odchode škola zanikla. Jej nástupcom sa stala súkromná škola Jana Ludvíka Lukesa.
Svoj dramaturgický program mohol Smetana realizovať len v obmedzenej miere. Limitovali ho pritom nielen prevádzkové a finančné otázky. Viera v obecenstvo, ktoré spontánne rozoznáva a prijíma predkladané umelecké hodnoty, musela ustúpiť ohľadom na konzervatívny vkus pražského publika, ktoré dávalo prednosť výpravným, zábavným, alebo spevácky efektným predstaveniam. Veľkému záujmu sa tešila opereta, najmä diela Offenbacha, von Suppého a Zajca. Smetana sa snažil túto vlnu korigovať a vzdelávať vkus ľudového diváka uvádzaním diel „malých majstrov“ francúzskej komickej opery (Auber, Adam, Ferdinand Hérold, François Adrien Boieldieu, Halévy, Albert Grisar, François-Auguste Gevaert). Francúzska veľká opera zostávala významným a nevyhnutným žánrom, Smetana však do Prozatímního divadla zaviedol lyrickejšie a neokázalejšie diela Charlesa Gounoda, jemu zvlášť blízkeho.
thumb|left|Ruský skladateľ a dirigent Milij Alexejevič Balakirev Obľúbený, ale štýlovo zastarávajúci belcantový repertoár vážnej opery (Donizetti, Bellini) nerušil, ale ani príliš nerozširoval. Radšej uvádzal neskoré Verdiho diela, veľmi si cenil Rossiniho a dbal o väčšie zastúpenie talianskej komickej opery od Cimarosovho Tajného manželstva cez Donizettiho Dona Pasquala a Rossiniho Barbiera zo Sevill a Popolušky po Krišpína a kmotru bratov Ricciovcov, uvedenú na české javisko obľúbenou hosťujúcou speváčkou Giuseppinou Vitelliovou. Svoju predstavu o výchovnom poslaní národného divadla si Smetana splnil najviac v klasickom nemeckom repertoári. Na pražskú kultúrnu tradíciu odkazovalo nielen hudobne čo najstarostlivejšie naštudovanie opier Gluckovych a Mozartovych, ale i novouvedený Beethovenov Fidelio. Málo úspešný bol pokus o rozširovanie slovanského repertoáru. V januári 1867 navštívil Prahu Milij Alexejevič Balakirev, ktorý tu dirigoval Glinkov Život za cára a novonaštudoval Ruslana a Ľudmilu. Jeho práca však, okrem iného kvôli zmene praktikovaných škrtov v partitúre vyústila do konfliktov s umeleckým súborom Prozatímního divadla a nepriateľstvo so Smetanom. Lepšie dopadla v máji toho istého roku návšteva Stanisława Moniuszka, ktorého Halku Smetana naštudoval, inscenácia však publikum nezaujala a bola kritizovaná i v poľskej tlači. Viac slovanských opier Smetana neuviedol.
thumb|Smetana poklepáva základny kameň Národního divadla Veľkú časť noviniek v tejto dobe tvorili diela českých skladateľov. Smetana uvádzal staršie diela žijúcich skladateľov (Jan Nepomuk Škroup, František Zdeněk Skuherský, Leopold Eugen Měchura), ale tiež mladších skladateľov (Karel Šebor, Karel BendlBendl, Vilém Blodek, Josef Richard Rozkošný, Fibich). Dvořákova prvá česká opera Král a uhlíř sa však vo sojej prvej verzii za Smetanu na javisko nedostala, hoci bola už skúšaná.
Williamsburg Bridge
náhľad|Williamsburg Bridge Williamsburg Bridge je visutý most v New York City, ktorý preklenuje rieku East River a spája Lower East Side v Manhattane s časťou Williamsburg v Brooklyne.
Bedřich Smetana
Vlastná kapelnícka činnosť
Ani v inscenačnej praxi sa Smetanovi nepodarilo odstrániť všetky nešváry, ktoré predtým divadlu vytýkal. Obľúbené hosťovania cudzích umelcov, ktorí si volili efektné úlohy zo známych, až obohratých opier, prispievali k repertoárovej stagnácii; navyše spievali i v českých predstaveniach v cudzích jazykoch a dovoľovali si rôzne rozmary. Taktiež systém benefícií (predstavenia podľa voľby účinkujucich so zvláštnym výťažkom v ich prospech) narušoval sústavné dramaturgické snahy. I v otázke inscenačných škrtov v operách, ktoré Smetana u Maýra často kritizoval, sa v skutočnosti obaja kapelníci nijako významne nelíšili.
Williamsburg Bridge
Výstavba začala v roku 1896 a 19. decembra 1903 bol most slávnostne otvorený, pričom náklady na výstavbu predstavovali 24,2 milióna USD. Od svojho dokončenia do roku 1924 bol najdlhším visutým mostom na svete (podľa najdlhšej visutej časti). Tento štatút potom získal Bear Mountain Bridge. Hlavné rozpätie mosta je dlhé 490 m a celková dĺžka mosta medzi kotveniami lán je 2 227 metrov. Mostovka je široká 36 m. Svetlá výška mosta v jeho strede meraná od hladiny je 41 m a každá veža je vysoká 102 metrov (tiež od hladiny rieky).
Bedřich Smetana
Vlastná kapelnícka činnosť
Ako dirigent sa Smetana uviedol 28. septembra 1866 Weberovým Čarostrelcom. Sám dirigoval okrem svojich opier väčšinou vážne opery všetkých národných škôl vrátane českých noviniek, kým väčšinu talianskeho repertoáru a obecne komickej opery (s výnimkou Mozarta, Rossiniho a Ricciovcov) a operety prenechával najmä svojmu druhému kapelníkovi Adolfovi Čechovi. Okrem dirigovania v divadle využil možnosť orchestra od sezóny 1869/1870 poriadať symfonické koncerty na ktorých presadzoval náročnejší, alebo modernejší repertoár vrátane diel domácich umelcov: uviedol na nich napr. Dvořákovu predohru k opere Král a uhlíř, jeho symfóniu č. 3 Es dur, alebo Fibichovu symfonickú báseň Othello. Od sezóny 1870/1871 sa koncertov zúčastnili aj členovia orchestra nemeckého Stavovského divadla a od roku 1873 ich poriadanie zabezpečoval penzijný spolok orchestrov oboch divadiel „Filharmónie“, pričom v dirigovaní sa Smetana striedal s prvým kapelníkom nemeckého divadla Ludwigom Slanskym.
Williamsburg Bridge
Spolu s mostom Manhattan Bridge sú jediné dva v New Yorku, ktoré zabezpečujú automobilovú aj koľajovú dopravu. Mostom prejde denne v priemere 106 783 (2008) automobilov. Most má 8 jazdných pruhov cesty Interstate 78, dve koľaje pre Newyorské metro a chodníky pre peších a bicykle.
Bedřich Smetana
Vlastná kapelnícka činnosť
Ako prvý kapelník Prozatímního divadla zastával Smetana významné společenské postavenie a zúčastnil sa radu národno-politických akcií. Tak sa v júli 1868 zúčastnil národnej púte do Kostnice alebo v roku 1870 púte do Borovej pri príležitosti odhalenia Havlíčkovej pamätnej tabule. Najvýznamnejšia pre neho bola slávnosť položenia základných kameňov Národního divadla 16. mája 1868. Pri poklepe na kameň predniesol Smetana neskôr preslávené heslo „V hudbě život Čechů“, dokladajúce zvláštny význam hudby v procese českej národnej emancipácie v 19. storočí.
Kompozície z doby kapelníctva
Smetanova skladateľská činnosť ani v čase kapelníckeho vyťaženia neustúpila stranou. Sústredila sa pochopiteľne na operu. Ihneď po dokončení práce na Prodané nevěstě začal Smetana pracovať na Daliborovi, tragickej opere z českých dejín na pôvodne nemecké libreto Josefa Wenziga. Celá opera potom bola v partitúre hotová 29. decembra 1867. Premiéra sa konala 16. mája 1868, v deň položenia základných kameňov Národního divadla; predchádzala jej Smetanova Slavnostní předehra C dur a proverb Josefa Jiřího Kolára Věštba Libušina. Premiérové prijatie bolo priaznivé, ale už pri prvej repríze bolo málo divákov. Tiež kritika bola i od Smetanových prívržencov skôr zdržanlivá (J. L. Procházka), jeho odporcovia ju v staročeskej tlači odsúdili ako nenárodnú a wagnerovskú. Ani revízia vykonaná na základe kritických pripomienok v roku 1870 nezvýšila obľubu diela a pre Smetanu bol neúspech tejto opery, na ktorej si veľmi zakladal, doživotným sklamaním. thumb|left|Josef Wenzig, libretista Dalibora a Libuše thumb|Nákres a poznámky režiséra Edmunda Chvalovského k prvej inscenácii Dvou vdov roku 1874 Koncom 60. rokov sa okrem revízii Prodané nevěsty a Dalibora začal zaoberať Libušou, slávnostnou operou opäť na libreto Wenziga a Špindlera. Libreto obdržal v roku 1868, skladať začal v roku 1869 a dokončil ju 12. novembra 1872. Táto práca, skôr tableau alebo Smetanovými slovami „hudobne dramatické uživotnenie“ než štandardná opera, bola pôvodne určená k zamýšľanej korunovácii cisára Františka Jozefa I. na českého kráľa. Keď však z nej po stroskotaní fundamentálnych článkov v roku 1871 definitívne zišlo, určil ju Smetana na otvorenie „veľkého národného divadla“ a jej uvedenie odložil. V Libuši neustúpil Smetana svojim kritikom v otázke „wagnerizmu“; naopak táto programovo nacionálna opera je najbližšia koncepcii wagnerovskej hudobnej drámy a práve v čase jej kompozície cestoval Smetana niekoľkokrát do Mníchova, aby tam videl Wagnerovho Tristana a Izoldu, Zlato Rýna a Valkýru. Naopak veľmi vážne vzal pripomienky, ktoré k deklamácii češtiny v Smetanových operách formulovala Eliška Krásnohorská. Nadviazal kontakt s mladou poetkou, ktorú už poznal zo ženskej sekcie Hlaholu i ako sestru Jaroslava Pecha, učiteľa v Smetanovom a Hellerovom ústave, a prihliadal k jej názorom už pri kompozícii Libuše. Navyše od nej získal dve nové libretá: v roku 1870 Lumíra, ktorého si však Krásnohorská sebakriticky vyžiadala späť, a Violu, ktorej libreto dostal v roku júni 1871 a zatiaľ ju odložil.
Pod výčitkami skladateľskej nečinnosti (že totiž za svojho kapelníctva zložil len jednu neúspešnú operu) Smetana jednak dal verejne uviesť niektoré úryvky z Libuše, z ktorých najmä predohra prenikla i do zahraničia, jednak sa bezprostredne po jej dokončení pustil do novej, menej náročnej komickej opery v dvoch jednanach s hovorenými dialógmi. Libreto k novému dielu nazvanému Dvě vdovy mu napísal Emanuel František Züngel podľa francúzskej salónnej komédie Jeana-Pierra Mallefilla, ktorá sa hrala v Prahe nemecky od roku 1862 a v Züngelovom českom preklade od roku 1868. Smetana na nej pracoval so zaujatím a veľmi rýchlo od 16. júla 1873 do 15. januára 1874. Veľmi úspešná premiéra sa konala 27. marca 1874, ale kritika opäť diskutovala o „wagnerizme“ tejto opery a po sľubnom rozbehu reprízy viazli.
Práci na operách v tomto období ustúpila takmer všetka ďalšia Smetanova skladateľská činnosť, až na pár menších príležitostných skladieb ako práve Slavnostní předehra k položeniu základných kameňov Národního divadla (1868), hudba k živým obrazom pre dobročinné slávnosti českej šľachty Rybář a Libušin soud (1869) a zbory Rolnická a Česká píseň (1868) pre spolok Hlahol.
Spory o Smetanovu činnosť a dielo
Smetanovo pôsobenie v kapelníckej funkcii, jeho tvorba i samotná osoba sa stali predmetom rozsiahlych a vzrušených polemík v novinách i odbornej tlači, neskôr nazývaných „boje o Smetanu“. Prvý stret sa týkal už Smetanových ašpirácií na kapelnícke miesto po úspechu Braniborů, avšak najintenzívnejšia fáza spadá do prvej polovice 70. rokov. Tieto spory mali niekoľko prelínajúcich sa rovín.
Spory o Smetanovo pôsobenie sa radili aj do prudkého politického boja medzi staročeskou a mladočeskou frakciou, ktoré medzi sebou okrem iného súperili o vplyv v Prozatímním divadle ako jednej z najvýznamnejších národných inštitúcií. Smetana sa hlásil k mladočeskej skupine, jeho priateľom bol neskorší predseda mladočeské strany Karel Sladkovský a prosmetanovské články vychádzali najmä v mladočeskom denníku Národní listy. Jeho odporcovia sa sústreďovali v staročeskej strane, ktorej vodca František Ladislav Rieger bol i v umeleckých otázkach Smetanovým oponentom; za Smetanovho priaznivca na odporcu sa zmenil i vydavateľ Jan Stanislav Skrejšovský. Protismetanovské príspevky preto vydávali v staročeských listoch Pokrok, Osvěta a nemecky písanom Politikovi. Hudební listy, založené v roku 1870, patrili pôvodne medzi Smetanových zástancov. Keď ich však koncom roku 1872 převzal Skrejšovský, šéfredaktor J. L. Procházka odišiel a nahradil ho najprv formálne skladateľ Josef Richard Rozkošný a čoskoro potom priamo František Pivoda. Najväčšie polemiky preto boli medzi Pivodovými Hudebními listami a Procházkovým novozaloženým časopisom Dalibor.