cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katynský masaker
Masaker
V októbri zajatcov vypočúvala NKVD a snažila sa ich získať na svoju stranu. Väčšina zajatých však odmietla spoluprácu a prejavila odpor ku komunizmu. Boli klasifikovaní ako nepriatelia ľudu a Ústredný výbor komunistickej strany ZSSR na čele so Stalinom 5. marca 1940 rozhodol o ich poprave zastrelením. Týmto sa mala zlikvidovať poľská elita, ktorá by neskôr mohla prekážať pri zavádzaní komunizmu.
Popravy začali koncom marca 1940 Pokračovali likvidáciou tábora v Kozeľsku, ktorú NKVD začala 3. apríla 1940. Zajatci boli prevezení a popravení v Katynskom lese, asi 14 km západne od Smolenska, blízko železničnej stanice Gnezdovo. Miesto nebolo vybrané náhodne, lebo Katynský les bol miestom popráv sovietskych občanov počas nedávneho veľkého teroru. Nasledoval tábor v Starobieľsku. Zajatcov previezli do Charkova, tam ich popravili a pochovali. Zajatci z Ostaškova boli popravení v meste Tver. Vrátane ostatných táborov s civilnými väzňami bolo popravených okolo 21 857 až 26 000 osôb. V počte popravených bolo aj 300 -500 osôb z územia Česko-Slovenska (prevažne etnických Poliakov). Jednou z osôb, ktorým sa podarilo vyhnúť poprave bol napr. Józef Czapski.
thumb|Prvá strana listu [[Lavrentij Pavlovič Berija|Lavrentiju Beriu Stalinovi s návrhom zneškodniť poľských zajatcov z tábora NKVD v Katyni. Podpísané Stalinom, Klimentom Vorošilovom, významným maršalom Červenej armády, Molotovom, sovietskym diplomatom, a tiež Anastázom Mikojanom, členom Štátneho výboru obrany. Na ľavej strane dokumentu je poznámka „za“ (v zmysle súhlasu) umiestnená za podpisom Michaila Kalinina a Lazara Kaganoviča.|alt=]]
Odhalenie
Po napadnutí ZSSR nacistickým nemeckom v lete 1941 sa Sovietsky zväz pripojil k protihitlerovskej koalícii. Z Poľska a Sovietskeho zväzu sa zrazu stali spojenci. V auguste 1941 začala vznikať Poľská armáda v ZSSR. Podmienkou dohody medzi ZSSR a Poľskou exilovou vládou bolo prepustenie poľských zajatcov. Mnohí z nich však chýbali.
V lete roku 1942 boli objavené prvé telá poľských dôstojníkov na Nemcami obsadených územiach v Katyni. Na jeseň 1942 sa Nemci dozvedeli o masových hroboch a v marci 1943 začala pracovať 12-členná Medzinárodná komisia Červeného kríža, iniciovaná Nemeckom, na čele s prof. Dr. Buhtzom (jej členom boli aj prof. F. Hájek a spisovateľ F. Kožík za Protektorát Čechy a Morava a patológ a spisovateľ prof. František Šubík za Slovenskú republiku.
Medzinárodná komisia pripísala zločin Sovietskemu zväzu. 13. apríla 1942 priniesol Berlín senzačnú správu, že obeťami boli poľskí dôstojníci popravení strelou do tyla a niektorí aj prebodnutí trojhranným bodákom ruského typu, ruky mali vzadu zviazané ruským motúzom. V časoch neslávne známej Goebbelsovej propagandy tomu však veľa ľudí (ako napr. Husák) odmietali uveriť. Na jeseň roku 1941 sa Gustáv Husák zúčastnil «propagačného» zájazdu slovenských komunistov na Ukrajinu. Cieľom zájazdu, zorganizovaného slovenským ministerstvom vnútra, bolo ukázať slovenským komunistickým funkcionárom, aké zločiny spáchal na Ukrajine ich vzor, ​​boľševický režim. Ako dosvedčuje dochovaná fotografia, na ktorej je medzi ukrajinskými dedinčanmi aj Husák vo vojenskej uniforme (a aj Michal Falťan a J. R. Poničan), museli byť vybraní komunisti prinútení k účasti na zájazde vojenským povolávacom rozkazom.
Moskva obvinila z masakry Nemcov a nepriamo dokonca poľskú exilovú vládu v Londýne, s ktorou prerušila diplomatické styky. Otázka, kde zmizlo 14 552 dôstojníkov nebola zodpovedaná. Po oslobodení Smolenska Červenou armádou ZSSR vytvoril Zvláštnu komisiu na vyvrátenie záverov nemeckej komisie, ktorá sa snažila zamiesť stopy vlastných zločinov. Na čele sovietskej komisie bol Stalinov osobný lekár Burdejko. Správa v prospech ZSSR bola podpísaná 24.1. a uverejnená 30. 1. 1944.
Sovietsky zväz priznal zodpovednosť až v roku 1990, kedy Gorbačov povedal, že ide o najväčší zločin stalinizmu. V roku 1989 bol na mieste masakru vystavaný pamätník. Následne boli označené aj ostatné masové hroby a boli vydané kópie kľúčových dokumentov, vrátane rozhodnutí o likvidácii zajatcov podpísaných vedením ZSSR. Dodnes ešte neboli sprístupnené všetky ruské archívy a nebol odsúdený žiaden z vinníkov. Zodpovedné osoby však už v danej dobe nežili.
Ospravedlnenie
Vyšetrovanie vykonané generálnou prokuratúrou Sovietskeho zväzu v rokoch 1990-1991 a neskôr generálnou prokuratúrou Ruskej federácie v rokoch 1991-2004 potvrdilo zodpovednosť sovietskych orgánov za masakre. Vyšetrovanie potvrdilo smrť najmenej 1803 poľských občanov, avšak neklasifikovalo tento masaker ako vojnový zločin. Vyšetrovanie bolo uzavreté z dôvodu, že páchatelia masakru už bol mŕtvi, a pretože ruská vláda neklasifikovala mŕtvych ako obete stalinských represií a odmietla ich rehabilitáciu.
26. novembra 2010 štátna duma Ruskej federácie vydala vyhlásenie „O Katynskej tragédii a jej obetiach.“, v ktorej priznáva vinu za masové popravy poľských občanov zločinom stalinskému režimu, pričom dodáva, že priamu zodpovednosť za popravy niesol sám Stalin a ďalší vyšší predstavitelia krajiny. Niektoré dôkazy o zodpovednosti sovietskych orgánov zverejnil v roku 1990 Boris Jeľcin. Ako jeden z prvých predstaviteľov Ruska o Stalinovej zodpovednosti za masové vraždy hovoril verejne prezident Medvedev na jar 2010.
Walter Gropius
Walter Adolph Gropius (* 18. máj, 1883, Berlín, Nemecko – † 5. júl, 1969, Boston, Massachusetts, USA) bol nemecko-americký architekt a zakladateľ Bauhausu.
Stručný prehľad
Roku 1919 sa stal zakladajúcim riaditeľom slávnej prvej vysokej školy designu a architektúry, Bauhaus. Na začiatku druhej svetovej vojny Gropius emigroval do USA a začal učiť na Harvardovej Univerzite. Bol teoretikom, učiteľom, vizionárom. Priniesol nové pojmy a pohľady do architektúry, stavebníctva, výstavníctva, dizajnu. Zomrel v roku 1969 v Bostone, Massachusetts.
Počiatok kariéry
Walter Gropius sa narodil 18. mája 1883 ako tretí syn architekta, pracujúceho v štátnych službách. V rokoch 1903 – 1905 študoval odbor architektúra na Technickej vysokej škole v Mníchove. V rokoch 1904 a 1905 absolvoval vojenskú službu, a potom do roku 1907 pokračoval vo svojom štúdiu v Berlíne – Charlottenburgu. Dva roky následne venoval ceste a pobytu v Španielsku. V roku 1907 nastúpil ako 1. asistent v ateliéri Petra Behrensa, kde sa jeho spolupracovníkmi stali Ludwig Mies van der Rohe a Dietrich Marcks, aj naďalej však cestoval po Anglicku a Rakúsku. V roku 1910 odišiel z Behrensovej firmy, a spolupracoval až do roku 1923 s ďalším kolegom – Adolfem Meyerem – v Berlíne, kde založili vlastnú projekčnú kanceláriu.
Prvý významný prínos
Už v počiatku svojej samostatnej kariéry vytvoril Gropius významný teoretický výskum. Premyslený program industrializácie priemyslu. Jedna z prvých prác, ktorá bola zrealizovaná 1911 – 1916, je továreň na kopytá Faguswerk v Alfeldu neďaleko Hannoveru, ktorá sa stala zásadnou v histórii architektúry ako prvá dôsledná moderná stavba.
Ocenenie a úspechy
V roku 1913 získal Zlatú medailu na Svetovej výstave v Ženeve. Ďalšie práce predstavil spolu s Adolfom Meyerom na výstave Werkbundu v Kolíne nad Rýnom (1914). Jeho činnosť bola prerušená roku 1914, keď odišiel ako záložník do vojny. Po jej skončení sa vrátil a stal sa vedúcou osobnosťou Arbeitsrat für Kunst.
Roku 1919 sa stal riaditeľom Bauhausu vo Weimare, ktorý nahradil predchádzajúcu Vysokú školu výtvarných umení a Umeleckopriemyslovu školu (založenej 1902 Henrym van de Veldom a 1915 rozpustenej). Program školy bol vyhlásený Gropiovým Manifestem (1919), ktorý bol ľahko vydaný s drevorezom Lyonela Feiningera pod názvom Katedrála socializmu.
S Adolfom Meyerom odoslal na medzinárodnú súťaž, ako jeden z mála, veľmi moderný návrh na výškovú budovu Chicago Tribune v Chicagu (1922), nebol však odmenený.
Škola Bauhaus
V roku 1924 sa Bauhaus pod tlakom pravičiarov a konzervatívcov musel presťahovať z Weimaru do Dessau, kde mal Gropius (po odchode niektorých učiteľov) možnosť výuku smerovať viac moderne. Tu, takisto v lete v rokoch 1925 – 1926 stavia novú budovu školy, tri dvojdomy učiteľov a svoju vlastnú vilu, celú v duchu funkcionalizmu.
Koncepty
Vo svojej práci „stavebnica“ (1923), obnovil tému prefabrikácie a typizácie prvkov. Použil to v prvej etape výstavby sídliska Törten pri Dessau (1926 – 1928). Vytvoril nový urbanistický koncept tzv. „Riadkovej zástavby“ – domy boli stavané rovnobežne a hlavá komunikácia bola k nim napojená kolmo, čím chránil zástavbu pred hlukom a smogom. Uplatnil to takisto pri výstavbe sídliska Dammerstock pri Karlsruhe v rokoch 1927 – 1928. Od roku 1927 rozvíjal koncept Totálneho divadla, a staval rodinný dom na sídlisku Weissenhof v Stuttgarte.
Kvôli neustálym útokom na jeho osobu a náročnej organizácii práce odišiel Gropius zo školy (1928) a naďalej sa venoval svojmu vlastnému bádaniu, ako samostatný architekt v Berlíne. V roku 1929 tu projektoval obytný súbor Siemensstadt a súčasne cestoval po USA. Od roku 1929 až do roku 1956 pôsobil ako viceprezident CIAM (Congrès International d’Architecture Moderne).
Londýn
Z dôvodu neustále sa zvyšujúceho vplyvu nacistickej strany emigroval roku 1934 do Anglicka, kde spolu s Maxwellom Fryeom založil súkromnú kanceláriu v Londýne. Prvou ich prácou bol študentský domov v Impingtone pri (Cambridgeshire, 1936).
USA
S Martinom Wagnerom a ďalšími vytvoril roku 1942 zásadný nový urbanistický koncept – nové sídlisko blízko Bostonu pre 30 000 obyvateľov. Bolo rozčlenené na niekoľko menších okrskov susedstiev s vlastnými centrami. Všetky potom mali jedno veľké stredisko vyššieho charakteru.
Medzi jeho ďalšie projekty v dobe pobytu v USA patria:
Roku 1945 založil TAC (The Architect’s Collaborative), a 1948 – 1950 bol súčasne aj prezidentom CIAM.
Walter Gropius bol architektom pokročilého myslenia, bol proti individualizmu – vyhľadával spoluprácu a podobne zmýšľajúcich. Taktiež jeho neskoré práce tvoril výsostne v pracovnej skupine. Počas roku 1951 získal niekoľko ocenení a doktorátov po celom svete a o desať rokov na to sa ešte zúčastnil veľkolepej výstavy s názvom „Štyria veľkí majstri“ (Gropius, Ludwig Mies van der Rohe, Le Corbusier, Wright).
5. júla 1969 zomrel v Bostone v Spojených Štátoch Amerických vo veku 86 rokov. V 90 rokoch začali vychádzať knihy popisujúce jeho celé životné dielo.
Konfirmácia
Konfirmácia môže byť:
Liptovská Porúbka
Liptovská Porúbka je obec na Slovensku v okrese Liptovský Mikuláš.
Polohopis
Obec je situovaná juhovýchodne od okresného mesta Liptovský Mikuláš, vzdialeného 14 km, s počtom obyvateľov cca 1140 (31. 12. 2012). Rozloha katastrálneho územia obce je 42,22 km2, z toho zastavané územie obce má rozlohu okolo 65 ha. Liptovská Porúbka so štatútom obce je samosprávny územný celok spadajúci pod okres Liptovský Mikuláš a pod Žilinský kraj. Obec je situovaná blízko Liptovského Hrádku, ktorý leží na významnej železničnej trati č. 180 Žilina – Poprad. Mestom vedie dôležitý cestný ťah E18 (I. trieda). Severne od Liptovského Hrádku prechádza aj významný diaľničný úsek D1 Ivachnová – Mengusovce v smere východ-západ. Najbližšie letisko sa nachádza 52 km východne v meste Poprad.
Charakteristika prvotnej krajinnej štruktúry
geomorfologické pomery:
– geologické pomery:
– klimatické pomery:
– hydrologické pomery:
– pedologické pomery:
– vegetačné pomery:
Prírodné pamiatky:
Dejiny
Dnešné územie Liptovskej Porúbky patrilo už v polovici 12. storočia do veľkého územného celku patriacemu k Uhorskej Vsi, ktorú založila vojenská posádka strážiaca dôležitú obchodnú cestu na hornom Váhu.
Samotná obec sa však prvýkrát spomína v listine z 29. júna 1377 ako usadlosť pod názvom Crisonporuba (Križanova Poruba). Základom dnešného názvu obce bolo už od začiatku slovo Poruba – dedina vznikla vyrúbaním lesa na pôvodne zalesnenom brehu rieky Váh. Dobový prívlastok Križanova dostala podľa mena richtára, ktorý ju založil ešte pred rokom 1377 na podnet zemianskeho rodu z Liptovského Jána. Noví osadníci však nepochádzali z Liptova. Liptovská Porúbka ako poddanská obec patrila pod správu zemepánov rodu Svätojánskovcov (Szentiványiovcov) z Liptovského Jána.
Prvé usadlosti v novozaloženej dedine boli podľa nemeckého práva oslobodené od povinností voči zemepánovi na určitú lehotu, pokým nebude územie dediny vyklčované, domy postavené a polia obrobené. Po tejto lehote museli platiť dane zemepánovi, kráľovi aj farárovi.
V roku 1600 stálo v Liptovskej Porúbke 41 poddanských domov a jeden mlyn. Patrila tak vtedy k veľkým dedinám. Koncom 17. storočia už bola jednou z najhustejšie osídlených dedín v hornom Liptove. Začiatok 18. storočia však priniesol so sebou biedu a dedinu ako i celý región opustilo mnoho poddanských rodín na Dolnú zem. Hospodárenie sa kvôli zanedbaným poliam preorientovalo na trojpoľný systém.
Okrem daní pre kráľa, zemepána i cirkev, musela obec vynakladať aj značné prostriedky pre armádu, ktorá bola ubytovaná v liptovských dedinách.
V 18. storočí mali poddaní svoje povinnosti spísané a upravené urbárom. Porúbčania patrili k večným (dedičným) poddaným bez práva slobodného sťahovania sa. Preto sa dedina postupne zaľudňovala. Pred rokom 1770 tu žilo až 63 sedliackych rodín, ktoré si rozdelili medzi seba zemepáni rodu Svätojánskovcov, a jedna želiarska rodina.
Obec mala napriek biednym časom pomerne výhodnú polohu. Chotár sa rozkladal v podnoží hôr a bol prostredne úrodný. Škody spôsobovala len vyliata rieka. Okolité lesy v blízkosti obce poskytovali obyvateľom palivové drevo. Blízkosť rieky Váh umožňovala prepravu dreva plťami na Dolnú zem. Pltníctvo bolo významným zdrojom príjmov. Kolískou pltníctva na hornom Liptove bol Liptovský Hrádok a Liptovská Porúbka. Významným zdrojom peňažných príjmov bol však chov oviec ako zdroj mlieka, mäsa, vlny. Ovce sa vyháňali na hole, za ktoré však museli odvádzať poddaní nájom zemepánom. Relatívne blízko bolo aj trhové mesto Liptovský Mikuláš, kde poddaní mohli obchodovať so svojimi poľnohospodárskymi prebytkami, kupčiť s rôznym tovarom. Obyvatelia si tiež privyrábali rozvozom soli, ťažbou dreva, prácou v skladoch i ťažbou železnej rudy v Bockej doline. V dedine sa nachádzal i spomínaný mlyn na mletie obilia, a tak nemuseli obyvatelia chodiť ďaleko. Okrem urbárskej pôdy, za ktorú poddaní odvádzali poplatky za užívanie, si získavali sedliaci aj kopaničiarsku neobrobenú pôdu, za ktorú neplatili žiadne odvody. Na tejto pôde kopaničiari väčšinou kosili. Porúbčania sa však vo všeobecnosti málo venovali gazdovstvu. Radšej rúbali drevo v doline Svidovo a predávali ho aj napriek zákazu, za čo boli aj súdení. Ostatní sa venovali najmä spomínanému chovu oviec.
Pred zavedením tereziánskeho urbára mali poddaní zakázané slobodne užívať hole a pasienky, variť pivo a vyrábať tvrdý alkohol. Dokonca im zemepáni zakázali v roku 1768 výrub a predaj dreva, zvýšili im robotné povinnosti a nútili ich bezplatne pracovať na panských pozemkoch Svätojánskovcov v Liptovskom Jáne. Zavedením tereziánskeho urbáru v roku 1770 boli presne stanovené práva a povinnosti poddaných, rozsah robôt bol určený na základe množstva užívanej pôdy. Urbár následne zaručoval poddaným isté dôchodky a úžitky. Napriek istým výhodám aj nový urbár zakazoval slobodné sťahovanie obyvateľstva a pripútal sedliakov k pôde.
Tereziánsky urbár upravoval i ďalšie práva a povinnosti poddaných. Okrem iných podnietil podnikanie poddaných, ktorí mohli slobodne obchodovať so svojimi výrobkami a inými predmetmi každodennej potreby.
Obec bola v druhej polovici 18. storočia sídliskovým zoskupením, pozostávajúcim z obytných domov, hospodárskych budov (maštale, stodoly, sýpky, voziarne, chlievy). Objekty spoločenského významu, ako je kostol, fara či škola, v tomto období ešte v Porúbke nestáli. Úroveň bývania podmieňovali materiálne podmienky. Hlavným stavebným materiálom bolo drevo, kameň menej. Obytné domy boli jednoduché, hlavný priestor tvorila kychyňa, v ktorej sa sústreďoval život sedliackej rodiny.
V druhej polovici 18. storočia nastal prudký nárast počtu obyvateľstva (r. 1784 – 878 ľudí v 68 domoch).
Zemepáni Svätojánskovci prosperovali okrem iného aj na príjmoch z porúbčanských mlynov, píl, krčiem i hostincov.
V dedine sa v 18. storočí zriadil aj druhý mlyn. Mlynárske remeslo sa dedilo a prekvitalo ešte aj koncom feudalizmu.
Niekoľko desaťročí pred zrušením poddanstva fungovala v dedine i píla, ktorú si poddaní na spracovanie vyťaženého dreva prenajímali.
V rámci „občianskej vybavenosti“ sa nachádzal v strede dediny hostinec, a taktiež jeden na lokalite Šmýkanec (tesne pri Kráľovej Lehote).
V prvej polovici 19. storočia počet obyvateľov v Liptovskej Porúbke kulminoval. V roku 1829 tu trvalo žilo 1289 ľudí a stálo 91 domov. V auguste toho roku však požiar zničil takmer celú dedinu, zhorelo a bolo poškodených 52 domov. Po obnove dediny sa jej vzhľad zmenil. V dedine stálo 104 domov, no stále budované z dreva. Vo viacerých domoch bývali dokonca dve až tri rodiny. Ďalším zásahom do stavu počtu obyvateľstva v obci bolo vypuknutie epidémie cholery v roku 1831 na celom území vtedajšieho Uhorska, na ktorú v Liptovskej Porúbke zomrelo 100 ľudí. (Ďalšie epidémie boli v roku 1855-31 obetí, a v roku 1873-81 obetí.)
V roku 1840 bol vybudovaný most do obce z Liptovského Hrádku.
3646 Aduatiques
3646 Aduatiques je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil Henri Debehogne 11. septembra 1985.
Liptovská Porúbka
Dejiny
V roku 1848 bolo zrušené poddanstvo. Bývalým zemepánom však ostali majetky a rôzne výhody aj po odstránení feudálneho poriadku. Zvyšovalo sa aj napätie medzi poddanými a bývalými zemepánmi. Poddaný žiadali až u cisára vo Viedni o vyriešenie problému s návratom opustených usadlostí v obciach, s úžitkom zo zemepanských lesov, žiadali aj podiely z regálií, krčiem, mlynov.
Chotárom Liptovskej Porúbky prechádzala aj úzkokoľajná železnička z Liptovského Hrádku na Čierny Váh a do Liptovskej Tepličky v celkovej dĺžke 36 km. Stavbu si vynútil rozmáhajúci sa drevársky a drevo spracujúci priemysel. Po dobudovaní všetkých odbočiek a výhybiek mala Považská lesná železnica celkovú dĺžku 107,2km, čím sa zaradila medzi najdlhšie lesné železničky na Slovensku.
V ťažkých rokoch poroby na prelome 19. a 20. storočia sa aj v Liptovskej Porúbke začal utvárať ochotnícky divadelný súbor. Prvou odohranou hrou v provizórnych priestoroch bola hra Bludár od Ferka Urbánka, a okrem porúbčanských divadelníkov sa jej zúčastnili aj ochotníci z okolitých dedín. Veľkým medzníkom v dejinách obce (ako aj celej ostatnej Európy) bolo vypuknutie 1. svetovej vojny. Mobilizáciou vojska opustilo dedinu mnoho mužov. Vidiek najviac sužovali hlad a bieda vplyvom neúmerného rastu cien potravín. Z Liptovskej Porúbky padlo na bojiskách viac ako 30 mužov.
Medzivojnové obdobie síce prinieslo vytúžený mier, no na vidieku sa radosť zo slobody prejavila i negatívne prenasledovaním židovských obchodníkov. S pribúdajúcimi mierovými časmi sa rozvinula v dedine aj spolková činnosť. Úlohou vzniknutého spolku Beseda bolo kultúrne a národne povzniesť obyvateľov formou šírenia tlače, kníh i ochotníckym divadlom, ktoré sa začalo v tomto období viac a viac rozvíjať.
V 30-tych rokoch 20. storočia zaznamenáva obec čulý stavebný ruch. Bolo postavených niekoľko desiatok domov, na ktoré sa použil už modernejší stavebný materiál. Aj vďaka tomu sa predchádzalo veľkým požiarom. Hasičský zbor, ktorý zachraňoval domy pred spálením, vznikol oproti okolitým obciam neskôr, až v 1930.
V roku 1935 bola založená továreň na výrobu trvanlivého pečiva, neskôr známa ako Tatranka. Svojim ľahkým a dietetickým pečivom zásobovala všetky nemocnice a sanatóriá na Slovensku. Prevádzka bola v 60-tych rokoch pričlenená k pečivárňam Sereď a od 1992 funguje opäť ako samostatný podnik. Medzivojnové obdobie podnietilo viacerých podnikavých občanov založiť si podnik. Niektorí uspeli a boli známi aj za hranicami ČS, iní sa na trhu dlho neudržali.
Druhá svetová vojna so sebou priniesla jasný odpor voči klérofašistickej orientácii. V občiansko-demokratickom odboji spolupracovali nekomunisti s komunistami. Posledný rok vojny na Slovensku vypuklo Slovenské národné povstanie. V tejto forme najviac zasiahla vojna horný Liptov.
V Liptovskej Porúbke vzniklo Obvodné oddelenie ilegálnej KSS pre Horný Liptov, ktorý si začal vydávať vlastný časopis Pravda. Práve Liptovská Porúbka sa v predvečer vypuknutia SNP stala skutočným centrom odporu v hornom Liptove (na evanjelickej fare sídlilo vedenie nekomunistického odboja). Utvárali sa skupiny partizánov, ktorí sa skrývali v tunajších horách (na Brtkovici) v postavených bunkroch. Práve tu sa 7. liptovský partizánsky oddiel stal jadrom oddielu Za oslobodenie Slovenska. Obyvatelia dediny ich potajomky zásobovali potravinami a šatstvom. Partizánske skupiny sa snažili prerušiť postup nemeckej okupácie. Po príchode Červenej armády sa viaceré dediny museli evakuovať. Obyvatelia sa odvážali lesnou železničkou hlboko do dolín. Napriek tomu, že 2. svetová vojna skončila už v roku 1944, v Slovenskom národnom povstaní sa podarilo vyhnať Nemcov z Liptova až na jar roku 1945.
Po oslobodení dediny od nemeckých vojsk sa začala obnova zničenej obce. Obyvateľstvo sa pomaly dostávalo z biedy.
Novodobé dejiny obce Liptovská Porúbka sa niesli v duchu postupného rozvoja. Napriek tomu, že počet obyvateľov nebol tak vysoký ako v roku 1869 (1665 obyvateľov), stúpala zastavovaná plocha pre individuálnu bytovú výstavbu. Pre potreby obyvateľstva bol vybudovaný vodovod, ako aj zavedená elektrika po celej obci, a postupne aj ďalšie zariadenia občianskej vybavenosti.
Porúbčania sa aktívne naďalej zúčastňovali spoločenského i športového diania neraz s veľkými úspechmi.
Významnými medzníkmi bol rok 1955, kedy sa podarilo založiť JRD, ku ktorému sa postupne pridali takmer všetci občania.
V roku 1971 bola obec Liptovská Porúbka pričlenená k Liptovskému Hrádku ako jedna z jeho troch mestských častí (popri Liptovskom Petre a Dovalove). Opätovne sa oddelila až v roku 1992, od kedy funguje ako samostatná obec.
Občianska vybavenosť
Obec Liptovská Porúbka je súčasťou regiónu Horný Liptov, je členom združení slovenských obcí a miest (Združenie miest a obcí Slovenska, Združanie miest a obcí Liptova a Mikroregión pod Poludnicou), ktoré spoločne spolupracujú na rozvoji oblasti.
Jakuba (priezvisko)
Jakuba je slovenské a české priezvisko, odvodené od mena Jakub. Na Slovensku je najčastejšie v Lučenci a Brezne. V Česku je rozšírené predovšetkým na Morave, najviac v mestách Vizovice a Zlín.
Známi nositelia
Pozri v článku Jakuba.
Miro Kasprzyk
náhľad|Vahram Zaryan s Miro Kasprzyk-Festival Pan, Liptovský Mikuláš 2013 Miro Kasprzyk (* 30. október 1962, Liptovský Mikuláš) je slovenský mím.
1983 - 2022     39 rokov na scéne
30 rokov v slobodnom povolaní a 29 rokov festivalu PAN
*1962 - 2022                60 naživo
Kto je? Mím Miroslav Kasprzyk *1962 „Pantomíma je srdce na dlani…“  RP2022
Jeden z popredných slovenských mímov sa narodil 30.10.1962 v Liptovskom Mikuláši, kde v súčasnosti stále žije a umelecky pôsobí. Aktuálne je členom FEM – Federácie európskych mímov a je jedným z iniciátorov a zakladateľov prvej slovenskej profesijnej asociácie AMIS, ktorá pred šiestimi rokmi otvorila svoje krídla všetkým mímom, klaunom, žonglérom, hercom nonverbálnych divadiel, fyzického divadla či Nového cirkusu. Valné zhromaždenie 17. 1. 2016 v Žiline odhlasovalo vznik asociácie a za historicky prvého predsedu jednomyseľne zvolilo míma Miroslava Kasprzyka. Najvýznamnejším projektom umelca bez slov, ktorý trvá neuveriteľných 29 rokov, je medzinárodný festival PAN. Ide o jediný, najväčší a najstarší festival pantomímy a pohybu na Slovensku, ktorý objavuje, vyučuje a vychováva nové mladé talenty pre umenie ticha. Miroslav vyrastal na Liptove v Liptovskom Hrádku a študoval na strednej pedagogickej škole v Čechách – Seč u Chrudimi. Veľmi rád športoval a popri štúdiu ste ho mohli stretnúť na bežkách, lyžiach, volejbale či jachtingu. Po štúdiách sa vrátil na Slovensko a popri rôznych zamestnaniach (hasič, strojník, bagrista, úradník, pracovník klubu mladých) sa od svojich dvadsiatich rokov venuje amatérskemu divadlu a neskôr najmä pantomíme v Liptovskom Mikuláši. Prvý dotyk s divadlom nastal v roku 1983. Divadlom ho oslovili ochotníci súboru ZK ROH TESLA Liptovský Hrádok a režisér JUDr. Ivan Šenšel – Plné vrecká peňazí. Neskôr s priateľom Vladom Hradeckým prešiel umeleckú cestu od  improvizácií k vlastnému divadielku MAJAFO 1985 a pantomíme. Významným krokom sa javí dielňa pantomímy v Strání a prví učitelia Guth a Švehla. Neskôr sa v  roku 1985 ocitá sám na javisku a pod réžijným vedením manželky Tatiany exceluje v sólovej prvotine „0,1,2,3, alebo 3,2,1,0“ a ďalších autorských sólových inscenáciách ocenených na celoslovenských prehliadkach MJF v Poprade. V lete 1986 absolvoval umelecký Spezialkurs vom pantomime – theater na Friedrich Schiller univesität  v Jene v SRN pod vedením míma Haraldta Seime (učiteľa pantomímy). Odvtedy pripravil viacero špičkových predstavení a realizoval nespočetné množstvo repríz na popredných divadelných festivaloch doma i v zahraničí a stal sa popredným slovenským amatérskym mímom.
Z mnohých ďalších aktivít musíme spomenúť úžasný projekt MuDr. KLAUN, kde Miroslav Kasprzyk viac ako 10 rokov zohráva dôležitú úlohu úsmevného klauna doktora a navštevuje najmä postihnuté detičky v zdravotníckych aj špeciálnych zariadeniach na celom Slovensku.
V roku 2017, trošku mimo divadla, sa na svetlo sveta dostala knižná premiéra Miroslava Kasprzyka „Šaškove príbehy a … usmievania“. Popri významnom umelcovom životnom jubileu – 55 rokov – ukázala ďalšiu stránku života s umením, keď postava môže dostať svoj nečakaný literárny rozmer. Vlastným nákladom vydanú knihu má vo svojich knižniciach viac ako 700 čitateľov. Druhý diel práve držíte v ruke. Pandemický rok 2020 kompletne odstavil umelecké dianie a zavrel umelcov do izolácie. Bez divákov a javiska sa ocitol aj Miroslav. Malo sa oslavovať – 190 rokov ochotníckeho divadla a 100 rokov slovenského divadelníctva. No najmä sa malo oslavovať 60 rokov slovenskej pantomímy. Vďaka majstrovi Milanovi Sládkovi, ktorý stál pri zrode, toto umenie našlo svoje miesto nielen na Slovensku. V tejto dobe a pri bohatých aktivitách umenie bez slov zažívalo a zažíva, možno povedať „zlatý vek“. Miroslav Kasprzyk sa za viac ako 30 rokov svojou troškou spolupodieľa a pomáha naplniť toto konštatovanie. Propaguje umenie na všetkých podujatiach, ktoré posúvajú slovenskú pantomímu k ľuďom a ľudí k pantomíme, tak aby nebola len menšinovým žánrom… Čo dodať na záver? Všetci umelci čakajú, kedy sa to všetko skončí a umelci sa rozbehnú za divákmi so svojim okrídleným mottom – „Pantomíma  je srdce na dlani a úsmev v duši“. V roku 2021, keď pandémia vrcholila a umenie mlčalo, sa naplno rozbehla práca na vydaní druhej knihy – .II Šaškove príbehy II. – a na jeseň v roku 2022 je toto dielo s vami. Život a umenie pokračujú. A žili a písali, kým…
text z knihy .II Šaškove príbehy II.
Spolupráca s televíziou a na filmoch:
1992     STRAŠIAK A SNEŽIENKY                                   STV
1994     DRAGON HEART                                                  USA
1996     VEČER ILÚZIÍ                                                       STV
1996     CULL CONQUEROR                                              USA
'''1996     ŠMANKOTE, BABIČKO  ČARUJ! ''' Česko
'''1997     Vitajte ... ''' Markíza
1998     Jednohubky                                                             STV
Pohorská louka
Pohorská lúka je prírodná pamiatka ev. č. 2066 neďaleko dedinky Pohora, časti obce Horní Štěpánov v okrese Prostějov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetomom ochrany sú mokraďové lúky s cennými spoločenstvami rašelinových lúk, komplex mokraďových biotopov.
Miro Kasprzyk
1999     Kakao             Markíza
Detské okienko - Neviditeľná krieda a Tiché hádanky  v Teleráne      aj
1999     SOKOLIAR TOMÁŠ             Nadnárodný projekt réžia: Vorlíček
'''2000     NOVINY mínus  alebo Čo vy na to? ''' STV
Cŕn, cŕn            STV
2000     Apropo TV 2000                                                      STV Radič, Filip, Dobák, Roth
2002    OSMIJANKO sedemdielny večerníčkový projekt  STV
2004     VYLOMENINY                                                      Markíza
2008     STREDOSLOVÁCI                                                AZTV Banská Bystrica
2008     Bez kravaty                                                              TV Patriot
2008     Stolovanie s mímami                                               TV Liptov
2010     seriál AFÉRY – farár Ondrejčák                          TV JOJ
„Muž, ktorý pozná ticho...“  Internetová premiéra dokumentárneho filmu
2011     Psychospirituálna kríza – dokument Ivo Brachtl STV
2012     Strach a napätie – dokument Miro Remo             RTVS
2013     Reklamné spoty TATRANEC             TMR,JOJ,WLB
2014     Superhrdinovia – seriál práca 1 diel                     RTVS
2015     Sladký život Vajda Tatranec                                  JOJ
Teleráno PAN a PANart mímovia a klauni             MARKÍZA
Chopok s Bolkom a Norisovou Tatranec              TV
MUDRC vo filme réžia: Miro Remo                      Film
2016     Vo štvorici po Slovensku             MARKÍZA
KUCHYŇA seriál, réžia: Jakub Króner             MARKÍZA
Teleregína PAN a PANart                                      RTVS
NECELEBRITY  ...splav a Gugáš                         RTVS
PAN 23 ročník Dokument o festivale a ľuďoch    Ján Kuska NIKOLAUS
2017     Videoklip Skúsme to v mieri                                  MAJK SPIRIT
Za sklom                                                                  TV JOJ
TOYOTA reklama                                                  Praha Barrandov
Gratulácia REGINA                                               RTVS – Tomajková
'''2018     Som mama I. a II. TV JOJ'''
'''            Kuchyňa II. TV Markíza'''
Teleráno PAN 25                                                     TV Markíza
Milujem Slovensko                                                  RTVS
Rozhovor  Devín                                                      RTVS
Festival PAN dokument             Brachtl Ivo
'''2019     Kuchyňa II. TV Markíza'''
Horná Dolná                                                            TV Markíza
Ranné vysielanie                                                     Regína BB RTVS
LUŽIFČÁK             internet tv
2020     Silvia 100 rokov divadla pantomíma                     RTVS Regina BB
Grandfontaine (Bas-Rhin)
Grandfontaine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Miro Kasprzyk
2021     „Láska hory prenáša“ - film Česko/Slovensko,                    réžia: Jakub Machala
Grandfontaine (Bas-Rhin)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Miro Kasprzyk
Kaufland detský festival - Mikuláš              internet tv
Terre-Natale (obec)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Miro Kasprzyk
„Kraj“ - krimiseriál                                                TV JOJ
Terre-Natale (obec)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Miro Kasprzyk
„7 nebo“ - Mikuláš                                                  TV JOJ, Vilo Rozboril
Grandfontaine (Bas-Rhin)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Miro Kasprzyk
'''            „III. dávka – očkovanie „                                       RTVS Velecký'''
2022     seriál NEMOCNICA - epizóda                               TV JOJ
Bon jour mona mour – Jaskyniar                          Film produkcia Michaela Čobejová
Osobnosti Liptova Podcast              Ružomberok Mydlo/Masarík
KASPRZYK   pantomíma        LIPTOVSKÝ  MIKULÁŠ
INSCENÁCIE :                                                      VERNISÁŽE :
'''1985     0,1,2,3  alebo 3,2,1,0                                               1985             Albín BRUNOVSKÝ  L. Mikuláš'''
'''1986     Atď ... 1986             Rastislav TRIZMA     L. Mikuláš'''
1988     Vlaci                                                                         1988             BIENÁLE ilustrácií      Lučenec
1989     Lukáš a farby                                                          1989             170 rokov P.M. BOHÚŇA L. Mikuláš
1990     Etudy original                                                          1990             Staré umenie                L. Mikuláš
1991     MIM show                                                                1991             Návraty k insite             L. Mikuláš
'''1993     Au ... 1993             COMICS  Slovenska  L. Mikuláš'''
'''1994     Kde je clown ? 1994             Michael BUHLER  /CH/    L. Mikuláš'''
1995*   Čačo - réžia, scenár, text   OŠ L. Hrádok                1995*   Michael BUHLER    Spišská Nová Ves
1996*   Líný clown                                                               1996*             Ján KUDLIČKA             Dolný Kubín
čierne divadlo LUMECO Praha                                             Jozef UHLIARIK          Bratislava
námet, scenár, titulná postava                                                Bernard LAGNEAU  /F/   L. Mikuláš
1997*   Šukar                                                                        1997*             Bernard LAGNEAU  /F/  Poprad
réžia, scenár, text   OŠ L. Hrádok                             1998*             Ján KUDLIČKA             Praha
'''1997*   Slobodné deti ? 1999             Marta Bošelová '''
2000             Ján KUDLIČKA             Žilina
1999*   Sníčky                                                                                    '''Prečo som na svete rád... '''
námet, réžia pre ŠTÚDIO pantomímy                      '''2001             Prečo som na svete rád... '''
vernisáž NOC   Bratislava
2000*   Balada o Zlatovláske
2001*   V A L I B U K                                                           2005             Koloman SOKOL
ŠTÚDIO pantomímy                                                           vernisáž ANNECY Francúzsko
2001       ĎURO TRUĽO                                                      2007             ANNOGALLERY06 Poprad
detské predstavenie réžia T. Kubička                                   Čižmárik a Smik
2002*   Traja zhavranelí bratia a sestra                            2007             Prečo som na svete rád...
ŠTÚDIO pantomímy                                                   2008             Prečo som na svete rád...
2002       UJO MIRO SNÍVA                                                 2009                Prečo som na svete rád...
detské predstavenie                                                  '''2010  Prečo som na svete rád... '''
ZLÝ  KRÁĽ                                                                 vernisáž NOC   Bratislava
detské predstavenie
GAŠPARKOVE HUNCÚCSTVA
detské predstavenie réžia T. Kubička
RAZ ŤA TO PREJDE                                             1997 ZLATÁ SOCHA - živá socha
ŠTÚDIO pantomímy                                               2003 SOCHOVANIE
2005*   EZOP                                                                                sochy v pohybe a pouličná muzikantka
ŠTÚDIO pantomímy                                                         sádrová socha – zlatá socha
2006*   ŠACH / MAT                                                                    a violončelistka
Peter Biroš
MUDr. Peter Biroš (* 8. apríl 1950) je slovenský politik.
Miro Kasprzyk
ŠTÚDIO pantomímy
Peter Biroš
Peter Biroš bol poslancom Národnej rady Slovenskej republiky vo volebnom období 2002-2006 za Alianciu nového občana (ANO). Nastúpil 5. novembra 2002 na neuplatňovaný mandát poslanca Rudolfa Zajaca, ktorý si svoj mandát neuplatnil, pretože bol menovaný za ministra zdravotníctva. Peter Biroš bol členom Výboru NR SR pre zdravotníctvo a Osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti Vojenského spravodajstva.
Miro Kasprzyk
'''            PREMIÉRA TRENČÍN   30. decembra 2006'''
Peter Biroš
Po tom, ako v auguste 2005 spolu s ďalšími poprednými členmi ANO vyzval predsedu ANO Pavla Ruska na odstúpenie z funkcie ministra hospodárstva v súvislosti s Kauzou Zmenky a po tom, ako sa pridal ku skupine poslancov ANO, ktorí vyjadrili nedôveru Pavlovi Ruskovi a vyjadrili ochotu naďalej podporovať vládnu koalíciu aj po vylúčení ANO z koalície, bol na mimoriadnom kongrese ANO 11. septembra 2005 spolu s ostatnými „rebelmi“ vylúčený zo strany.
Miro Kasprzyk
Epizóda I. „Ruka princeznej Barbary“  /pouličné divadlo/
„ČERNOKŇAŽNÍK“  -  SHŠ TURUL Martin      Námet, scenár, réžia
Peter Biroš
V parlamentných voľbách v roku 2006 nekandidoval.
Miro Kasprzyk
2008*   „O ZÁZRAČNEJ KRHLIČKE“
'''Spišské divadlo, Spišská Nová Ves premiéra 22. 6. 2008'''
Autor predlohy, scenára a réžia nonverbálnej rozprávočky pre najmenších
2008*   „Zo života trpaslíka“   GAGY Kremnica – pouličná verzia,  PAN Liptovský Mikuláš – javisko
2012     SLOVO MÍMOVO“ scenár a réžia, violončelo Daniela Szeghö
Všeobecný pojem
Všeobecný pojem je pojem, ktorý je výsledkom poznania triedy, vzťahuje sa na všetky prvky danej triedy. Všeobecným pojmami sú napr. všetky druhové pojmy a rodové pojmy.
Indukcia
Indukcia môže byť:
Odorizácia
Odorizácia je pridávanie páchnucich látok do plynov (napr. na varenie, kúrenie) ku signalizácii úniku týchto plynov, keďže samotný plyn je bez vône (zápachu), prípadne je ťažko detegovateľný.
Výhoda spočíva v zistení úniku plynu pri poruche vedenia, prípadne pri zhasnutí plameňa, napr. v kuchyni pri varení, čím sa predchádza nebezpečenstvu výbuchu.
Zoznam národných kultúrnych pamiatok Českej republiky
Zoznam národných kultúrnych pamiatok Českej republiky.
Bývalé národné kultúrne pamiatky
Niektoré objekty o status národnej kultúrnej pamiatky prišli. Týka sa to najmä pamätných miest robotníckeho hnutia, pričom tieto stavby sú naďalej často chránené ako kultúrne pamiatky. Praha
Konecchlumí
Konecchlumí je obec v Česku v okrese Jičín v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 380 obyvateľov, z toho 191 mužov a 189 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,1 roka (muži 37,6 roka, ženy 40,5 roka).
Euboulos (olympionik)
náhľad|Oxyrhynský papyrus 222 Euboulos (Euboulos, iný prepis: Eubúlos alebo Eubulos) bol olympijský víťaz v behu na dve stadiá v roku 452 pred Kr.
Meno olympijského víťaza Eubula je zaznamenané na papyruse (P. Oxy. 222), ktorý bol v roku 1897 objavený britskými archeológmi Bernardom Grenfellom a Arthurom Huntom na egyptskom nálezisku v Oxyrhynchu. Predná strana tohto papyrusu uvádza zoznam olympijských víťazov zo 75. do 78. a od 81. do 83. olympijských hier. Eubulos je na tomto značne poškodenom papyruse uvedený v osemnástom riadku vpravo. Posledné dve písmená jeho mena a názov jeho domovskej krajiny na papyruse chýbajú (Εὔβουλ[ος]... - Euboul[os]...).
Beh na dve stadiá (diaulos) sa stal olympijskou disciplínou v roku 724 pred Kr. Boli to bežecké preteky na dĺžku dvoch stadií (približne 384,5 m), t. j. na vzdialenosť 1200 olympijských stôp. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Hypénos z Pisy.
Murols
Murols je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 100 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Appenzellský salašnícky pes
Apenzellský salašnícky pes je plemeno psa uznané pod FCI v skupine II pod číslom 46.
História
V roku 1853 bol appenzellský salašnícky pes po prvýkrát popísaný v časopise "Život zvierat alpského sveta" ako "štekajúci, krátkosrstý, stredne veľký, viacfarebný salašnícky pes", "plemeno vyznačujúce sa pravidelným pruhom bielej farby, čiastočne používané ku stráženiu chatrčí, čiastočne k paseniu stád". V roku 1895 vyzval veľký zástanca plemena, starosta Max Sieber SKG, aby pre appenzellských salašníckych psov niečo urobili. V roku 1898 udelil vládny poradný zbor kantóna St. Gallen 400 švajčiarskych frankov na pozdvihnutie chovu appenzellských salašníckych psov. Na príkaz SKG bola založená komisia, aby stanovila charakteristické znaky plemena. Na výročnom jarmoku v Alstätten sa objavilo 9 psov a 7 súk. Získali prémie vo výške od 5 do 10 švajčiarskych frankov. Následne na prvej medzinárodnej výstave psov vo Winterhure v roku 1898 sa v pokusne zavedenej triede objavilo osem appenzellerov. Vďaka pobádaniu Prof. Dr. Alberta Heima, ktorý sa angažoval za švajčiarske salašnícke psy a appenzellského salašníckeho psa aj pomenoval, bol v roku 1906 založený „Klub appenzellských salašníckych psov“ s cieľom viesť a udržať plemeno v svojej prirodzenosti. Povinnými zápismi šteniat do plemennej knihy appenzellských salašníckych psov sa začal cielený čistý chov. V roku 1914 vypracoval Prof. Dr. Alebert Heim prvý platný štandard plemena. Prapôvodná oblasť chovu bola Appenzell, dnes je plemeno rozmiestnené po celom Švajčiarsku a chová sa aj za hranicami krajiny. Pojem "appenzellský salašnícky pes" je dnes jasne stanovený a plemeno ako také je jednoznačne vyčlenené spomedzi ostatných švajčiarskych salašníckych psov. Aj keď má appenzellský salašnícky pes mnoho milovníkov, je chovateľská základňa stále ešte veľmi malá. Iba zodpovedným, uvedomelým a pozorným chovom bude možné jeho prirodzené a vynikajúce dedičstvo prehlbovať a upevňovať.
Toto plemeno je na Slovensku stále veľmi neznáme, aj napriek tomu, že je výnimočné. Je to pôvodné plemeno spomedzi 4 salašníckych psov. Z appenzellera boli vyšľachtení bernský, entelebušský aj veľký švajčiarsky salašnícky pes.
Temperament a využitie
Appenzeller je veľmi činorodý pes, ktorý potrebuje veľa pohybu. Jeho temperament a povaha ho predurčujú na široké využitie, či už ako pastierskeho, záchranárskeho psa, je vhodný na agility a smelo postráži dom. Miluje vodu, je skvelý plavec. Toto plemeno treba od šteňata výchovávať a venovať sa mu, inak svoju energiu presmeruje na deštruktívne správanie. Appenzeller miluje dlhé prechádzky, nikdy nebude otrávený či unavený. Nehodí sa pre ľudí, ktorí nemajú čas na jeho výchovu. Je veľmi učenlivý a pozorný. Appenzeller je povestný svojou dlhovekosťou a nemá takmer žiadne dedičné choroby (okrem dysplázie, ktorá sa vyskytuje u všetkých väčších plemien). Appenzeller je stredne veľký, všestranne využiteľný pes.
Zdroj
Štandard plemena
Jakubec (priezvisko)
Jakubec je slovenské a české priezvisko, odvodené od mena Jakub.
Slovenská ženská prechýlená podoba je Jakubcová, menej často aj Jakubecová. Česká prechýlená podoba je Jakubcová.
Na Slovensku je najčastejšie v Bratislave, Krásne nad Kysucou a obci Brodské (okres Skalica). V Česku je najčastejšie v mestách Praha, Brno a České Budějovice.
Známi nositelia
Pozri v článku Jakubec.
Shannon Lucidová
Shannon Matilda Lucidová, rodená Wellsová (* 14. január 1943, Šanghaj, Čína) je bývalá americká kozmonautka z letov raketoplánmi STS. V tlači je často prezentovaná pod menom Shannon Wells(ová) Lucid(ová).
Mladosť a výcvik
Po strednej škole (High School, Bethany, NY) v roku 1960 pokračovala v štúdiu na univerzite v Oklahome (University of Oklahoma) kde sa roku 1963 stala inžinierkou chémie. Potom pokračovala v štúdiu a zároveň pomáhala ako asistentka profesora na tej istej univerzite, v roku 1970 získala titul majstra a roku 1973 doktora biochémie. V rokoch 1964 – 1967 pracovala v rovnakom meste na Ohlahoma Medical Research Foundation. Vydala sa a má tri deti. Do tímu kozmonautov bola vybraná ako špecialistka v roku 1978.
Lety do vesmíru
Po prvýkrát vzlietla, ako ôsma žena vo vesmíre, 170 človek zo Zeme, na obežnú dráhu v júni 1985 na palube raketoplánu Discovery. Veliteľom misie STS-51-G bol Daniel Brandenstein, ďalšími členmi tímu John Creighton, Steven Nagel, John Fabian, Francúz Patrick Baudry a princ Sultán Saiman Abdelazíz al-Saud. Krátko po štarte z Floridy, mysu Canaveral na obežné dráhy vypustili družice Spartan 1, Morelos 1A, Arabsat 1B a Telstar 3D a uskutočnili pokusy s laserom pre pripravované Hviezdne vojny. Pristáli po siedmich letových dňoch v Kalifornii na základni Edwards AFB. Druhý let s označením STS-34 nasledoval až po štyroch rokoch. Raketoplán Atlantis odštartoval z rampy 39B Kennedyho vesmírneho strediska na Floride, myse Canaveral. Na palube vyviezol do kozmu sondu Galileo, ktorá neskôr uskutočnila prieskum Jupitera. Posádku raketoplánu tvorila pätica Donald Williams, Michael McCulley, Shannon Lucidová, Ellen Bakerová a Franklin Chang-Diaz. Pristáli na základni Edwards po štyroch dňoch letu.
V auguste 1991 letela po tretíkrát a opäť na Atlantise. Misia STS-43 bola osemdenná so štartom na Floride, posádku tvorili John Blaha, Michael Baker, Shannon Lucidová, George Low a James Adamson. Vypustením družice TDRS-E splnili hlavnú úlohu, potom sa venovali množstvu ďalších menších úloh a experimentov, usporiadali tlačovú besedu, komentovali horiace ropné polia v Kuvajte a pristáli bez komplikácií na základni Edwards.
Svoj štvrtý let absolvovala v misii STS-58 na jeseň roku 1993. Bola na palube raketoplánu Columbia, ktorého posádku tvorili John Blaha, Richard Searfoss, Margaret Seddonová, William McArthur, David Wolf, Shannon Lucidová a Martin Fettman. Na palube so sebou vyviezli 48 pokusných hlodavcov, celý program bol venovaný biologickým skúmaním ľudí a potkanov pri záťaži a pokusoch vo vesmíre. Aj táto výprava pristála na základni Edwards s veľkou kulisou prizerajúcich sa divákov.