cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VÚB centrála
Opis budovy
Na križovatke Karadžičovej ulice a Mlynských nív vyrástla v roku 1997 24-poschodová veža valcovitého tvaru, elipsovitého prierezu. Hlavný vstup do budovy sa nachádza v úpätí veže. Hlavné použité materiály sú mramor, brazílska žula a zelený onyx. Uvoľnené prízemie – priestranná hala a na ôsmich stĺpoch elipsovitého prierezu uložená galéria. Stĺpy prechádzajú vo vysokom rade cez tri reprezentačné podlažia banky. Kruhové schodisko na okraji vstupnej haly prekonáva rovnaký výškový rozdiel. Krehká plošina výťahu sa nachádza v osi schodiska. Segmentom valca vystupuje pred fasádu a vrcholí v strešnej nadstavbe v tvare skleného kužeľa. Interná kaviareň sa nachádza v čelnom oblúku elipsy a je zaujímavá s priehľadom na hlavný vstup rovno v podlahe. Štandardná banková administratíva zaberá väčšinu podlaží. Veľkoplošným kanceláriám je zase venovaný čelný oblúk elipsovitého pôdorysu. Zadná časť veže je vlastne komunikačným jadrom s dvoma schodiskami a šesticou výťahov, bočné priestory veže tvoria samostatne kancelárie jednotlivých vedúcich. Výborne integrované elipsy a presvedčivá symetrická kompozícia presne charakterizujú výškovú budovu ako dispozične tak vonkajším tvarovaním. Mierne zapustenie fasády prechádzajúce cez štyri podlažia na severnej strane ozvláštňuje hladké telo valca. Zvýraznené je jednoduchou kamennou zvislicou. Bežnej schéme sa vymykalo posledné 24 podlažie tým, že poskytovalo priestor pre bazén s príslušenstvom a nádherný výhľad na cele mesto. V roku 2002 bolo toto poschodie prestavané na ďaľšie kancelárske priestory. Najpríťažlivejšou tvárou sa dom obracia do Páričkovej ulice. Jediná časť prístupná verejnosti s expozitúrou sa nachádza na prízemí. Tlmený mahagón a decentné okrové farby omietky navodzujú atmosféru najvyššieho finančníctva. Priestory civilnejšie s obkladom buka pre riaditeľov sa nachádzajú o poschodie vyššie. Arkier nad expozitúrou upozorňuje na zasadačku prezidenta banky. Jeho povrch prekrýva štruktúra slnolamov. Nárožie budovy obkračuje trojica balkónov s nerezovými madlami s vzdutým doskovým profilom. Krídlo oproti autobusovej stanici ukrýva menej dôležité kancelárie, varné a iné obslužné funkcie, zásobovanie, odpadové hospodárstvo, vstupy do podzemných garáži. Zamestnanecká jedáleň a kancelárie sú umiestnené v krídle na ulici Mlynské Nivy. Na fasáde je použité striedavé pásovanie bledosivého a tmavosivého kamenného obkladu. Podzemie centrály VÚB skrýva typické priestory pre banky ako sú trezory, dotačné prístupy a počítačové riadenie objektu.
Suicidal Tendencies
Trujillova éra a druhá pauza
Album bol obrovský hit. Obsahuje také hity, ako "You Can't Bring Me Down", "Send Your Money", ale aj melodický thrash-song "Alone". Album je dodnes považovaný za klasický thrash album.
Evanjeliár
thumb|Evanjeliár z roku 1772, Moskva.
Evanjeliár (lat. evangeliarium) je v rímskokatolíckej cirkvi slávnostná liturgická kniha obsahujúca výlučne evanjeliá, ktoré sa čítajú pri sv. omši každý deň v každom cykle liturgického roku. Ide o drahú, ozdobnú knihu, ktorá má vo veriacom spoločenstve umocňovať pocit slávnosti a majestátnosti. Vždy na začiatku omše nesie koncelebrujúci kňaz alebo diakon Evanjeliár k oltáru, v pozícii nad hlavou. Pred čítaním z Evanjeliára ho okiadza z troch strán. Ak je kňaz alebo diakon intonačne zdatný, je veľmi žiaduce, aby Evanjelium predniesol spevom. Po skončení Evanjelia sa ešte opakuje alelujový verš.
V byzantskom obrade (v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi) sa rozlišuje medzi aprakosom, ktorý obsahuje len vybrané perikopy, a štvorevanjeliom, ktoré obsahuje úplný a súvislý text všetkých štyroch evanjelií. Text jednotlivých evanjelií je rozdelený na tzv. začala (začiatky), teda perikopy, tak, aby sa text všetkých štyroch evanjelií prečítal za jeden rok.
Euénos (Aitólia)
Euénos (starogr. Εύηνος – Euénos, ) je v gréckej mytológii syn boha vojny Area a Démoniky. Bol aitólsky kráľ.
Jeho manželkou bola Euéna, s ktorou mali dcéru Marpéssu. O ruku Marpéssy sa uchádzalo mnoho nápadníkov, medzi nimi aj silák Idas, syn messénskeho kráľa Afarea. Euénos však nápadníkom stanovil podmienku, že jeho dcéru dostane len ten, ktorý ho porazí v pretekoch konských záprahov a ten kto prehrá prídu o hlavu. Idas si však pre túto príležitosť vypýtal od svojho skutočného otca, boha morí Poseidóna, okrídlený voz a s ním preteky vyhral. Kráľ Euénos nezniesol to pokorenie, najprv zabil svoje kone a potom aj sám seba.
Utopil sa v rieke Lykormas, ktorá neskôr dostala jeho meno. Bola to rieka, cez ktorú prenášal pocestných Kentaur Nessos, známy z mýtov o Heraklovi. Tá rieka sa dnes volá Evinos.
Zdroje
Évinos
Thespieus (archón)
Thespieus je v gréckej mytológii syn a následník aténskeho archonta Arifróna.
Podľa Eusebia z Kaisareie počas 27 ročnej vlády Thespiea ustanovil Lykurgos v Sparte nové zákony, ktoré upevnili jej oligarchické zriadenie. Odkedy sa v Sparte ustanovilo toto štátne zriadenie, pramenila z neho moc, čo im umožnila zasahovať do usporiadania iných štátov a neskôr sa stalo hlavným dôvodom sporov z demokratickými Aténami.
Hloža
Hloža je miestna časť obce Beluša v okrese Púchov.
Nachádza sa juhozápadne od centra obce v Ilavskej kotline na ľavej nive Váhu. Cez Hložu preteká Slatinský potok. Pôvodne samostatná obec s vlastným katastrálnym územím je v súčasnosti už stavebne spojená s Belušou.
Stojí tu kaplnka sv. Jána Nepomuckého z roku 1766 s barokovou sochou sv. Jána Nepomuckého z druhej polovice 18. storočia v interiéri. Základný kameň moderného kostola Sedembolestnej Panny Márie posvätil pápež Ján Pavol II. v apríli 1990 pri návšteve Slovenska.
Z juhu a východu obchádza intravilán cesta I/61 a diaľnica D1, územím Hlože vedie aj železničná trať Bratislava – Žilina, pričom železničná stanica Beluša bola vybudovaná tiež na jej území.
Stránkovanie
Stránkovanie je adresovacia technika, pri ktorej sa pamäť rozdelí na úseky pevnej dĺžky – rámce (dĺžka je vymedzená na úrovni hardware), logický adresný priestor (LAP) sa rozdelí na rovnako veľké úseky – stránky. Stránkovanie je potom prideľovanie rámcov pamäte stránkam. Kľúčovým problémom stránkovania je vyriešenie spôsobu transformácie adresy z LAP do fyzického adresného priestoru (FAP). Potrebné zobrazenie sa realizuje tabuľkou stránok (page table, PT). Zobrazenie LAP do FAP prevádza procesor pri interpretácii programu pri každom vstupe do pamäte. Dĺžka rámca sa volí ako mocnina 2. Obsah PT je trvale zobrazený v zázname o procese, fyzická PT sa plní pri spúšťaní procesu.
Mémoire virtuelle
Zoznam filmových článkov/Ľ
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 19 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ľa
Ľadové kráľovstvo · Ľalie poľné · Ľavé spektrum 2012
ľu
Ľubica Blaškovičová · Ľubo Belák · Ľubomír Gregor · Ľubomír Paulovič · Ľubomír Roman · Ľubomír Štecko · Ľubomír Viluda · Ľuboš Kostelný · Ľuboš Zeman · Ľudmila Mandžárová · Ľudmila Swanová · Ľudovít Filan · Ľudovít Greššo · Ľudovít Jakubóczy · Ľudovít Kroner · Ľudovít Moravčík
Alexandra Fusaiová
Alexandra Fusaiová (* 22. november 1973, St.Cloud, Francúzsko) je bývalá francúzska profesionálna tenistka. Počas svojej profesionálnej kariéry vyhrala 12 turnajov WTA vo štvorhre.
Saint-Paul-de-Loubressac
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kuša
náhľad|Kuša napínaná pomocou páky tzv. kozia noha náhľad|Kuša s navijakom náhľad|Muž nabíjajúci gastrofetes Kuša (staršie aj samostrel) v základnej podobe je tradičný luk nasadený na drevenej pažbe, ktorá sa opierala o rameno strelca; toto zmechanizovanie luku umožnilo vznik veľmi účinnej zbrane. Na rozdiel od dreveného luku mala kuša lučisko zložené z rohoviny, šliach, dreva, či dokonca kovu. Tým sa dosiahla taká pevnosť, že na napínanie niektorých kuší sa museli používať mechanické pomôcky.
Dejiny
Kuša sa objavuje približne v 6/5 stor. pred Kr. v starovekej Číne aj Grécku. V ktorej krajine bola prvý krát vyvinutá, nevieme. Predpokladá sa, že vznikla už skôr a aj na iných miestach.
O kuši sa zmieňuje Sun-c' vo svojom spise Umenie vojny približne v 5. stor. pred Kr. Najstarší archeologický nález kuše pochádza z čínskej provincie Chu-pej a je datovaný do 4. stor. pr. Kr.
Z Grécka poznáme záznamy o gastrofete (tzv. brušná kuša), ktorá sa nabíjala zapretím do zeme o brucho strelca. Z toho pochádza aj jej názov. Opisuje ju Herón z Alexandrie v 1. stor. pred Kr. vo svojom spise Belopoeica, kde sa odvoláva na inžiniera menom Ktéisibios. Podľa Heróna z gastrofetu vznikol neskorší katapult, takže samotná kuša vznikla pravdepodobne niekedy v 5. stor. pred Kr. Na podobnom princípe vznikli približne v 4. stor. pred Kr. balisty.
Aj z Rímskych čias poznáme záznamy o používaní kuší. Vegetius (4. stor. po Kr.) spomína vo svojich prácach viac krát zbrane, ktoré vystreľujú šípy a označuje ich ako arcuballista, manuballista, resp. cheiroballistra. Odborníci sa zhodujú, že aspoň jeden z týchto pojmov označuje ručnú kušu. Pozostatky pravdepodobne manuballisty boli objavené v nemeckom Xantene.
Pre dejiny kuše je zaujímavé rozhodnutie druhého lateránskeho koncilu v roku 1139, ktorý uvalil kliatbu na každého, kto by použil tento bezbožný nástroj proti kresťanovi. Tento edikt očividne nebol veľmi účinný, pretože ho o pol storočia neskôr musel zopakovať pápež Inocent III. Napriek týmto verdiktom sa kuša stala všeobecne rozšírenou zbraňou po celej Európe, kde ako zbraň pretrvala až do čias palných zbraní. Anglická armáda používala kuše do roku 1627.
Princíp
Po tom, ako sa tetiva natiahne k spúšti, vloží sa do drážky rámu strela, zvyčajne nazývaná šípka (z anglického quarell, z francúzskeho carré – štvorhranná časť hrotu). Stisnutím spúšte sa tetiva uvoľní a sila zloženého lučiska vystrelí šípku vysokou počiatočnou rýchlosťou, ktorá stačí na prerazenie krúžkového brnenia na vzdialenosť 100 metrov.
Číňania používali aj opakovaciu kušu (Chu-ko-nu). Napínala sa pomocou páky, ktorú strelec ťahá smerom k sebe.
Briestenné (osada)
Briestenné je malá osada obce Pružina (pričlenená v roku 1971 ), 2 km východne od nej.
Osada leží v Žilinskej kotline, v podcelku Domanižská kotlina, na hornom toku Pružinky. Nachádza sa vľavo od cesty z Pružiny do Domaniže. V jej blízkosti sa nachádzajú dva pomníky a západne od osady sa rozkladá rovnomenná prírodná pamiatka.
Dejiny
Najstaršie doteraz známe údaje o osídlení Briestenného kladieme do mladšej hradištnej doby. Archeologická lokalita sa nachádza na kopci Mukovec, kde sa našli časti nádob, datované do 10. – 13. storočia. Pravdepodobne tu bolo sídlisko v mladšej dobe hradištnej, nevylučuje sa ani možnosť existencie menšieho stredovekého hrádku. V lokalite Budziná sa predpokladajú mohyly z obdobia Veľkej Moravy, doteraz však archeologicky nepreskúmané.
V postavení richtárov obce sa striedali iba zemania Briestenskí. Napr. v rokoch 1866 – 1873 bol richtárom Ján Briestenský. Práve v roku 1873 bolo v Briestennom 14 domov, 81 obyvateľov, katastrálne územie obce malo rozlohu 326 katastrálnych jutár. Sédria (súdny dvor) pre Briestenné bol v Trenčíne, okresný súd mal sídlo v Ilave. Najbližšia pošta bola v Považskej Bystrici. Ten istý stav je aj v roku 1877, naviac máme iba informáciu, že Briestenné podlieha pri výbere daní bernému úradu v Púchove.
Podstatnejšie údaje o Briestennom nachádzame až v portálnych súpisoch z rokov 1596 a 1598. V týchto súpisoch sa obec uvádza ako majetok šľachty v strednom okrese Trenčianskej stolice. V roku 1598 bolo v obci 14 domov a okrem šľachty (zemanov) tu žili 4 želiarske rodiny. Roku 1596 sa Briestenskí uvádzajú aj v súpise šľachty Trenčianskej stolice.
V súpise z roku 1601 sa uvádzajú v Briestennom 3 zemianske rodiny, každá s jednou usadlosťou. Roku 1748 dňa 5. augusta a v nasledujúce dni sa konala kongregácia šľachty Trenčianskej stolice v Trenčíne. Ako bolo zvykom, pri tejto príležitosti bol urobený hodnovernený súpis šľachtických rodín, v tom čase usadených na území stolice. V Briestennom sú uvedení Briestenskí a Briestenskí ináč Nemesi ako kurialisti. Briestenskí ako kurialisti sa uvádzajú ešte v Pružine. V roku 1784 bolo v Briestennom 10 domov, 10 rodín, 62 obyvateľov – všetko zemanov.
Jelšava (potok)
Jelšava je potok na dolnej Orave, na území okresu Dolný Kubín. Je to pravostranný prítok Oravy, meria 5,1 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení v Oravskej Magure, v geomorfologickom podcelku Kubínska hoľa, na východnom svahu Čierneho vrchu (1 319,0 m n. m.) v nadmorskej výške cca 1 190 m n. m., v lokalite Babínska.
Opis toku
Tečie v podstate severojužným smerom, v pramennej oblasti na krátkom úseku najprv na juhovýchod. Následne vteká do Oravskej vrchoviny, stáča sa na juh a sprava priberá prítok z juhovýchodného svahu Kubínskej hole (1 346,4 m n. m.). Potom sa stáča k juhovýchodu a vytvára výrazný oblúk prehnutý na východ, pričom z ľavej strany priberá najprv prítok z juhozápadného svahu Sopúškov (769,8 m n. m.) a potom krátky prítok zo západného svahu Homôľky (740,7 m n. m.). Z pravej strany ďalej priberá krátky prítok z južného úpätia Vtáčnika (769,1 m n. m.) a preteká osadou Jelšava, kde zľava priberá prítok z juhozápadného svahu Homôľky. Na území mesta Dolný Kubín ústi v nadmorskej výške približne 480 m n. m. do Oravy.
Korán
Korán ( al-kurʾán – recitácia, prednes) je svätá kniha islamu. Obsahuje náboženské, etické, právne a kultové zásady a pravidlá konania. Korán bol zostavený v polovici 7. stor. z výrokov Mohameda. Moslimovia považujú Korán za božie zjavenie.
Korán sa delí na 114 kapitol zvaných súry, ktoré majú chiliastický a morálne náučný obsah. Jednotlivé súry sa delia na verše – áje – ktorých je v celom Koráne 6236.
História vzniku textu
Vznik Koránu, tak ako je popisovaný v moslimskej tradícii, z veľkej časti zodpovedá predstavám súčasných vedcov zaoberajúcich sa islamom.
Korán od začiatku písomne zachytávali Mohamedovi stúpenci, najprv ako zbierku voľných listov. Stále sa rozrastala skupina moslimov, ktorí poznali do tej doby zjavený text naspamäť, čo bolo potrebné kvôli defektívnemu charakteru vtedajšieho arabského písma – ešte nemalo žiadnu vokalizáciu (nezapisovali sa samohlásky) a niektoré skupiny spoluhlások vyzerali rovnako, pretože chýbali bodky, ktorými sa dnes tieto písmená rozlišujú. Zjavenie každého ďalšieho textu sa v spoločnosti moslimov tešilo najväčšej pozornosti – takisto kvôli úplne bezprostrednému účinku na každodenný život, napríklad zákaz konzumácie alkoholu. Mohamed predniesol vždy nové zjavenie najprv mužom komunity a potom zboru moslimských žien. Prorok sa takisto snažil o zmysluplné zaradenie nových statí. Každý novo zjavený text priradil nejakému určitému miestu v celkovom texte.
Existuje kresťanská legenda, ktorá tvrdí, že Korán nadiktoval Mohamedovi ariánsky mních Bahír.
Mushaf
Zjavenie bolo dokončené ešte pred prorokovou smrťou a po súhlase všetkých, ktorí uchovávali Korán ako ústne (háfizovia), tak aj písomne, vznikol po nariadení tretieho kalifa Utmána ibn Affána (644-656) prvý oficiálny písaný kódex, mushaf. Najmenej päť opisov bolo zaslaných do Mediny, Mekky, Kúfy, Basry a do Damasku. Súčasne bol vydaný aj príkaz spáliť všetky súkromné opisy Koránu.
Verí sa, že sa opis, ktorý bol zaslaný do Mediny, nachádza v Taškente. Ďalší exemplár sa údajne nachádza v múzeu Topkapi v Istanbule.
Význam Koránu
Korán vytvoril základ pre početné odvetvia arabských vied. Jeho jazyk silno ovplyvnil vývoj arabskej gramatiky – vedľa zachovaných fragmentov predislamských básnikov platí arabčina Koránu ako smernica pre korektnosť jazykových výrazov.
Z potreby výkladu niektorých „záhadných“ pasáží Koránu sa vyvinula veda ilm at-tafsir (výklad Koránu). Vznikli komentáre ku Koránu, ktoré majú svojím rozsahom často niekoľko tuctov zväzkov. K najslávnejším patria zväzky Tabariho, Kurtubiho alebo Ibn Kathira. Existujú aj západní komentátori vydávajúci komentáre, ako Korán vykladať a pochopiť.
Korán je základom islamskej viery. Moslimovia veria, že Mohamed je len sprostredkovateľom božieho slova, ktoré mu diktoval sám archanjel Gabriel, a popierajú názor, že Mohamed je autorom Koránu.
Oinóné
náhľad|Paris a Oinóné, autor:[[Adriaen van der Werff (1659–1722)]] Oinóné alebo Oinóna (starogr. Οἰνώνη – Oinóné, ) je v gréckej mytológii nymfa z Tróady, dcéra riečneho boha Kebréna.
Do Oinóny sa zamiloval mladý pastier Paris, ako dieťa odvrhnutý syn trójskeho kráľa Priama. Tento osud Parida stihol potom, čo veštba veštca Aisaka predpovedala, že sa stane príčinou zániku Tróje. Aisakos dokonca navrhol, aby bol Paris po narodení usmrtený, ale to sa nestalo a veštba sa tak po rokoch naplnila.
Keď Paris jedného dňa pásol stádo a čakal na svoju lásku Oinónu, objavil sa pred ním boh Hermes s bohyňami Hérou, Aténou a Afroditou a podal mu jablko a povedal, že má z rozhodnutia boha Dia dať jablko tej z bohýň, ktorá je najkrajšia. Všetky tri sa mu videli rovnako krásne a bohyne, aby mu pomohli rozhodnúť sa, ponúkli mu moc, vojnovú slávu a lásku najkrajšej zo žien. Paris si vybral ponuku Afrodity, lásku krásnej ženy.
Paris sa potom zúčastnil pastierskych súťaží a veštkyňa Kassandra v ňom spoznala kráľovho vyhnaného syna a Paris len čo sa dozvedel, že je synom trójskeho kráľa Priama, Oinónu opustil a odišiel do Tróje, kde ho rodičia s radosťou prijali. Paris v Tróji už na svoje stretnutie s bohyňami takmer zabudol, ale bohyne nezabudli. Prebudili v ňom túžbu po žene a vnukli mu myšlienku odísť do Sparty, kde žila krásna Helena, manželka spartského kráľa Menelaa a podnietili medzi nimi vzájomnú lásku a Paris ju krátko nato uniesol do Tróje, kde sa s ňou oženil. Gréci potom vypovedali Tróji vojnu a vypravili proti nej mohutné loďstvo a vojsko a po deviatich rokoch obliehania, Tróju v desiatom roku dobyli a zničili.
Paris tiež bojoval vo vojne, nijako sa však v boji nevyznamenával. Okamih jeho slávy sa dostavil až pred jeho smrťou. Zabil veľkého hrdinu Achillea šípom, ako to predpovedala dávna veštba. Krytý vysokými hradbami vystrelil na príkaz boha Apolóna a ten riadil smer šípu do nechránenej Achillovej päty. Paris bol počas tejto chvíle tiež ranený otráveným šípom Filoktéta a v bolestiach sa vrátil na Idu, kde bol v mladosti pastierom. Spomenul si na Oinóné, nestihol ju však už nájsť. Oinóné sa o jeho smrti dozvedela a ponáhľala sa s ním rozlúčiť. Naposledy mu prejavila svoju lásku tak, že sa vrhla do plameňov jeho pohrebnej hranice a zomrela s ním.
Ovocie
náhľad|Ovocie náhľad|Ponuka ovocia, stánok na trhu v [[Barcelona|Barcelone]]
Ovocie sú jedlé plody alebo semená viacročných semenných rastlín, najčastejšie drevín. Ovocie obvykle rozdeľujeme na ovocie mierneho pásma, tropické a subtropické. Obsahuje prírodné cukry.
Tropické a subtropické ovocia
pomaranč, banán, mandarínka, ananás, citrón, marakuja, avokádo, curuba, čerimoja, datľa. dula, durian, etrog, figa, granátové jablko, grapefruit, graviola, akébia, anona, guave, hurma, jabuticaba , jackfruit, karambola, kivi, kiwano, kumkvat, liči, limetka, mango, marakuja, mineola, nashi, oliva, papája, pitahaya, pomelo, rambutan, salaka, tamarillo
Stirlingov motor
right|náhľad|Stirlingov motor Philips z roku 1953. náhľad|Funkčný model stirlingovho motora v pohybe Stirlingov motor je piestový tepelný stroj, v ktorom sa energia pre pracovný cyklus privádza prestupom tepla z vonkajšieho zdroja. Vo väčšine prípadov sa teplo získava spaľovaním, ide o motor s vonkajším spaľovaním
História
Bratia Róbert a James Stirlingovci zostrojili v roku 1816 tepelný stroj, ktorý bol (je) bezpečný, jednoduchý a najmä hospodárny. V tom čase bol využívaný predovšetkým na odčerpávanie vody z baní. Účinnosť Stirlingovho motora bola vtedy porovnateľná s účinnosťou parného stroja, ide o druhý stroj v histórii, ktorý mení tepelnú energiu na mechanickú. Na prelome devätnásteho a dvadsiateho storočia, keď hlavné požiadavky na motor boli výkon, jeho regulovateľnosť a rýchly nábeh, podľahol Stirlingov motor mohutnému tlaku spaľovacích motorov s vnútorným spaľovaním (zážihový motor a vznetový motor) – ktorý vlastne trvá až dodnes.
Až v ostatných rokoch sa začali využívať nové pracovné látky (napr. hélium…), druhy tesnení, zdokonalené typy výmenníkov tepla a poznatky v oblasti prúdenia, až do takej miery, že Stirlingov motor začalo byť výhodné používať opäť – ako napr. súčasť kogeneračných zariadení – a je ho možné vo všeobecnosti nazvať ekologickým motorom 21. storočia.
Princíp funkcie
right|thumb|Zjednodušená funkčná schéma princípu Stirlingovho motora. right|thumb|Stirlingov motor. náhľad|Stirlingov motor v dvojpiestovom usporiadaní náhľad|Stirlingov motor v jednovalcovom usporiadaní Piest (3) sa nachádza v dolnej úvrati. Na začiatku je všetka pracovná látka – plyn – pri nízkej teplote a tlaku v hornej časti valca (2) (Obr. č. 1a). Piest sa posunie smerom nahor – do hornej úvrate, vytlačí pracovný plyn, ktorý voľne obtečie okolo piesta, do dolnej časti (4). Dolná („teplá“) časť motora je ohrievaná vonkajším zdrojom tepla. Teplota plynu vo vnútri valca vzrastie – plyn zväčší svoj objem, čo je sprevádzané zväčšením tlaku plynu vo valci (4) (Obr. č. 1b). V ďalšej fáze sa piest opäť presunie do dolnej úvrate, horúci plyn sa presunie do hornej časti, ktorá je nepretržite ochladzovaná, plyn sa ochladí, zmenší objem – a tlak a teplota v sústave klesne.
V reálnom zariadení namiesto U – trubice sa nachádza pracovný (tesný) piest (1), ktorý sa pohybuje vo svojom pracovnom valci vplyvom zmeny tlaku pracovného plynu. Pohyby piestov sú navzájom prepojené mechanizmom (obr. č. 2). Piest (3) sa presunie do dolnej úvrate a horúci plyn je ním vytlačený do hornej časti (2) valca, pracovný piest v dôsledku zmeny tlaku (zväčšenie) sa posunie do dolnej úvrate. V ďalšom cykle dôjde k odobratiu tepla (Q2) z valca a poklesu tlaku vo valci. V dôsledku podtlaku je pracovný piest (1) posúvaný k hornej úvrati. Súčasne sa piest (3) presúva do hornej úvrate a z priestoru (2) vytláča pracovný plyn do dolnej časti (4).
Vlastnosti
Ide o zariadenie s vysokou flexibilitou, všestranným použitím a univerzálnosťou. Má vysokú teoretickú účinnosť – porovnateľnú so zážihovým a vznetovým motorom. Ako z popisu vyplýva, nejde o motor s vnútorným spaľovaním, kde sa využíva uvoľnené teplo zo špeciálneho paliva privedeného do motora, ale tepelná energia, ktorá sa transformuje na mechanickú, sa privádza zvonku – motor s vonkajším spaľovaním, resp. s vonkajším prívodom tepla – najlepšie skúsenosti sú s plynovými horákmi z dôvodu ich dobrej regulovateľnosti a účinnosti. Vonkajšie spaľovanie je pritom dokonalejšie (lepšie využitie paliva), s menším množstvom škodlivých splodín. (Žiaden z iných dosiaľ skonštruovaných motorov nie je schopný využiť tak širokú skupinu energií ako práve Stirlingov motor.)
Je to, ako vyplýva z termodynamického popisu cyklu, uzatvorený termodynamický systém, žiadna látka do motora nevstupuje, ani z neho nevystupuje, teda je možné použiť najvhodnejšiu pracovnú látku ako náplň do valca. Nepotrebuje olej, ktorý sa pri dvojtaktných spaľovacích motoroch primiešava do paliva – a tým sa uvoľňuje do ovzdušia menej škodlivín.
Z konštrukčného hľadiska má Stirlingov motor ďalšie výhody. Je to robustné zariadenie, ktoré sa ľahko obsluhuje, nie je komplikované ako spaľovacie motory. Z dôvodu jednoduchej konštrukcie, pomalých otáčok, robustnosti a malého množstva pohyblivých častí má zariadenie tichý chod. Zariadenie je celé zapuzdrené, tesné, bezpečné a spoľahlivé – je ho možné použiť napr. vo výbušnom prostredí, vie pracovať pod vodou, vo vákuu. Keďže nedochádza k spaľovaniu paliva vo vnútri motora, nevzniká zbytočný hluk a vibrácie – motor má vyššiu životnosť, jeho súčiastky sú menej namáhané ako pri spaľovacích motoroch.
Za predpokladu, že Stirlingov motor je správne navrhnutý a zostrojený, je jeho účinnosť minimálne taká, ako pri najlepších vznetových motoroch. Za predpokladu použitia keramických častí motora, jeho účinnosť a výkon vzrastie.
Jednou z neoceniteľných predností, ako už bolo vyššie spomenuté je, že na pohon motora je možné použiť rôzne palivá, aj menej ušľachtilé, čo má veľký význam pri viacpalivových prevedeniach:
Stirlingov motor je možné využiť aj ako chladiaci stroj bez FCKW plynov, ale aj na skvapalňovanie plynov. Tak ako každé zariadenie má aj Stirlingov motor svoje pozitíva a negatíva. Negatívne vlastnosti zariadenia sa prejavia najmä vtedy, keď technické riešenie motora a jeho aplikácie nie je vhodne zvládnuté – čiže nejde ani tak o negatívum motora samotného – jeho princípu, ako o konštrukčné a technické problémy pri jeho návrhu a výrobe.
Za predpokladu, že je potrebné napr. navrhnúť a vyrobiť motor malých rozmerov a hmotnosti – je potrebné, aby tlak pracovného plynu v motore bol cca 15 MPa a relatívne vysoké pracovné otáčky (3000 – 4000 ot/min.). S tým sú spojené problémy charakteru – kvalitné tesnenie a materiály pre teplú časť motora.
Použitie v kogenerácii
Je možné zostrojiť motor o relatívne malom výkone – iba niekoľko wattov (demonštračné funkčné zariadenie, kde rozdiel teplôt, ktorý uvedie motor do pohybu je niekoľko stupňov Celzia – rádove (5-6) °C – ale to je krajný extrém), čo ponúka určité možnosti nasadenia práve Stirlingového motora v tzv. mikrokogenerácii t. j. tam, kde je síce potreba elektrickej energie, ale pri splnení požiadavky 6000 prevádzkových hodín, nie je možné použiť z dôvodu nízkej trvalej potreby elektrickej energie bežné kogeneračné jednotky – na báze spaľovania zemného plynu, ktoré sa vyrábajú až od výkonu 5-6 kWel, čo predstavuje výkon, ktorý nie je možné využiť počas roka.
Príklad: Bežný rodinný dom – bez bazénov, klimatizácie…, byt v čase neprítomnosti obyvateľov počas dňa, má trvalú potrebu el. energie veľmi nízku. V prevádzke je malý počet zariadení, ktoré pre svoju prevádzku potrebujú neustále byť pripojené na el. sieť – chladnička, mraznička, zariadenia v tzv. spiacom režime…, po príchode obyvateľov – osvetlenie, zvlhčovač vzduchu, príprava teplej úžitkovej vody atď. A práve tam je možné použiť Stirlingov motor o potrebnom (malom) výkone.
Elektrická účinnosť motora malého výkonu je relatívne nízka a pohybuje sa v rozsahu 10% (350 Wel),12,5% (800 Wel) a 25% (3000 Wel). V ďalšom je možné uvažovať o spojení Stirlingovho motora s tepelným čerpadlom, kde dôjde k lepšiemu využitiu tepelnej energie, resp. primárnych zdrojov. Tepelná účinnosť použiteľného Stirlingovho motora sa pohybuje v rozmedzí 60 – 70%, elektrická 20 – 30%, teda celková účinnosť je okolo 90% (použiteľný v zmysle prevádzkovom. Nemá totiž význam hovoriť o kogenerácii o výkone 350 W). Prevádzkový čas 5 000 – 10 000 hodín bez údržby a dlhý čas po prvú generálnu opravu, čo je cca 30 000 hodín zaručuje hospodárnu prevádzku kogenerácie aj zariadeniam o malom výkone (okolo 10 kWel), hospodárnejšiu ako pri použití zážihového motora. Štúdia pre spoločnosť Forst & Sullivan poukázala na fakt, že za priaznivých okolností môžu byť Stirlingove motory na trhu skôr ako palivové články – a to práve z dôvodu ich možnosti nasadenia ako viacpalivových zariadení – (zemný plyn/iné palivo ako záloha) a jednoduchšej výrobe.
Ján Babič
Ing. Ján Babič (* 27. máj 1955, Rakovnica ) je slovenský politik, člen SMERu - sociálnej demokracie.
Životopis
Ján Babič vyštudoval Banícku fakultu na Vysokej škole technickej v Košiciach. Povolaním štátny úradník, pôsobil v štátnej správe už od roku 1979, kedy nastúpil na vtedajší Okresný národný výbor v Rožňave. V roku 2005 bol zvolený ako člen Smeru za koalíciu SMER – sociálna demokracia, Hnutie za demokraciu za poslanca zastupiteľstva Košického samosprávneho kraja v okrese Rožňava.
Boll zvolený v parlamentných voľbách v roku 2006 ako kandidát Smeru za poslanca Národnej rady Slovenskej republiky a stal sa členom Ústavnoprávneho výboru národnej rady. V roku 2009 ho zvolili za poslanca KSK. Poslanecký mandát vykonával do roku 2010. Na jeseň 2010 bol evidovaný na úrade práce a bral podporu v nezamestnanosti. V novembrových komunálnych voľbách neúspešne kandidoval na post primátora Rožňavy. Od 1. mája 2011 pracoval ako zástupca riaditeľa pre riadenie projektov v sociálnom zariadení Subsidium. Od apríla 2012 do júla 2014 pôsobil ako náhradník za Dušana Čaploviča. V novembri toho roku nastúpil za odstupujúceho Pavla Pašku. Od 1. júla 2016 pôsobil prednostu Okresného úradu v Rožňave. Funkciu vykonával do jeho odvolania 28. februára 2019.
Šošovka (optika)
náhľad|Guľový výsek pre spojnú šošovku náhľad|Optická šošovka
Šošovka je homogénne izotropné prostredie, ohraničené dvoma guľovými plochami alebo guľovou plochou a rovinou. Je to predmet z priehľadného materiálu slúžiaci v optike alebo v iných prípadoch na ovplyvnenie šírenia svetla v širšom zmysle, t. j. viditeľného svetla, infračerveného a ultrafialového žiarenia.
Šošovky sú najčastejšie sklenené, ale na ich výrobu sa bežne používajú aj plasty. Materiál šošovky je charakterizovaný indexom lomu, ktorý je vždy väčší ako jedna, a indexom absorpcie, ktorý je pre vlnové dĺžky v rozsahu použiteľnosti šošovky blízky nule. Najjednoduchší opis šírenia lúčov šošovkou poskytuje geometrická optika. Ak je hrúbka šošovky vzhľadom na polomery jej guľových plôch zanedbateľná (d<<r), potom hovoríme, že šošovka je tenká.
Historický vývoj
Najstaršia zmienka o šošovke pochádza zo starovekého Grécka. V divadelnej hre Oblaky (424 pr.n.l.) od Aristofanesa, bolo spomenuté zapaľovacie sklíčko (spojná šošovka, ktorá zbieha slnečné lúče do jedného bodu, a tým vytvára oheň). Spisy Plíniusa Staršieho tiež poukazujú na to, že zapaľovacie sklíčka boli známe už v Starovekom Ríme a spomína, možno po prvýkrát použitie korekčných šošoviek: hovoril o tom, že Nero pozeral zápasy gladiátorov cez smaragd (podľa všetkého v tvare rozptylky, na korekciu krátkozrakosti, referencie sú v tomto smere neurčité). Obaja Plínius Starší aj Seneca popisujú efekt zväčšovania sklenenej gule naplnenej vodou. Arabský matematik Ibn Sahl používal to, čo je dnes známe ako Snellov zákon, na výpočet tvaru šošoviek, a Ibn al-Haitham (965 - 1038) napísal prvú hlavnú rozpravu, ktorá opisuje ako šošovka v ľudskom oku transformuje obraz na sietnicu oka. Najstarší artefakt šošovky sa datuje na 640 rokov pr.n.l.; šošovka z kremeňa bola nájdená pri vykopávkach v Ninive (staroveká Asýria).
Snellov zákon lomu
Pomer sínusov uhla dopadu a lomu sa rovná prevrátenému pomeru absolútnych indexov lomov obidvoch prostredí:
kde
Lúč dopadajúci na ľubovoľné miesto povrchu šošovky sa vo vnútri šošovky láme podľa Snellovho zákona a podľa rovnakého zákona sa láme na protiľahlom povrchu. Okrem toho sa malá časť svetla odráža späť. V niektorých prípadoch (napríklad v objektívoch fotografických prístrojov), ak je potrebné výrazne zmenšiť tieto straty spôsobené odrazom, tak sa povrch šošoviek pokrýva jednou alebo viacerými vrstvami priehľadných dielektrických látok (antireflexné pokrytie). Tým sa dosiahne toho, že na jednej vlnovej dĺžke alebo v určitom rozsahu vlnových dĺžok svetlo prechádza šošovkou prakticky bez strát.
Zobrazovacia rovnica
náhľad|500px|Konštrukcia obrazu sa vykonáva pomocou troch význačných lúčov
kde
Druhy šošoviek
Základné delenie šošoviek vychádza z toho, ako pôsobia na prejdený rovnobežný (kolimovaný) optický zväzok. Spojné šošovky alebo spojky menia zväzok na zbiehavý, takže lúče sa za nimi pretínajú v bode označovanom ako ohnisko. Vzniká tak skutočný obraz predmetu pred šošovkou. Rozptylné šošovky alebo rozptylky naopak zväzok menia na rozbiehavý, ktorý zdanlivo vychádza z ohniska pred šošovkou – vytvárajú zdanlivý obraz.
Spojky (spojné šošovky, konvexné šošovky)
- sú vždy uprostred silnejšie než na okrajoch a majú vždy jeden vypuklý povrch. thumb|500px|left|Spojná šošovka thumb|right|250px|Zbiehavý zväzok lúčov pri spojnej šošovke
Rozptylky (rozptylné šošovky, konkávne šošovky)
- sú naopak uprostred tenšie než na okrajoch a majú jeden povrch dutý. thumb|500px|left|Rozptylná šošovka thumb|300px|right|Rozbiehavý zväzok lúčov pri rozptylnej šošovke
Šošovky iných tvarov
Existujú tiež šošovky, ktoré majú iný tvar povrchu ako guľový výsek:
Smer lúčov po prechode šošovkou
thumb|500px|center|Predmet je nekonečne vzdialený a jeho obraz je nekonečne malý [[image:Lens_image_5.png|thumb|500px|center|Predmet je rovnako vzdialený ako ohnisková vzdialenosť šošovky: u=f
Obraz sa vytvorí v nekonečne]] [[image:Lens_image_6.png|thumb|500px|center|Predmet je vzdialený menej ako ohnisková vzdialenosť šošovky: u<f
– neskutočný v<0
– zväčšený | z | >1
– priamy z>0]]
Chyby šošoviek
Je známe, že žiadna šošovka sa nespráva ideálne -pri zobrazovaní predmetov vznikajú rôzne chyby a deformácie. K hlavným patria:
Farebná chyba alebo chromatická aberácia
thumb|right|300px|Farebná chyba šošovky
Sférická alebo guľová chyba
thumb|right|300px|Sférická chyba šošovky
Využitie šošoviek
náhľad|Zobrazovanie lupou
Elektronická tanečná hudba
Elektronická tanečná hudba Elektronická tanečná hudba často skrátene ako EDM teda Electronic Dance Music je elektronická hudba, ktorá je vytváraná predovšetkým na použitie v nočných kluboch alebo v prostredí zameranom na tanečné zábavy. Hudba je z veľkej časti tvorená DJom.
Elektronická tanečná hudba je širokým súborom perkusívnych hudobných žánrov, ktorá do veľkej miery dedí elektronickú hudbu skupiny Kraftwerk a disko hudbu zo 70-tych rokov. Táto hudba bola pôvodne tvorená a popularizovaná prostredníctvom regionálnych scén nočných klubov 80-tych rokov. Začiatkom 90-tych rokov bola prítomnosť elektronickej tanečnej hudby v súčasnej kultúre preskúmavaná v publikovaných historických, kultúrnych a spoločenských vedách akademických štúdií. Táto hudba je tvorená predovšetkým syntetizátormi, bicími automatmi a sekvencermi a kladie dôraz na unikátny zvuk týchto nástrojov, aj keď sú napodobňované tradičné akustické nástroje.
Žánre
Elektronická tanečná hudba je kategorizovaná hudobnými novinármi a fanúšikmi so stále sa rozvíjajúcim nadbytkom žánrov, štýlov a podštýlov. Ako u mnohých druhoch tanečnej hudby, pomáha určiť daný typ hudby rytmus BPM. Niektoré žánre ako techno, house, trance, electro, breakbeat, drum and bass sú primárne určené pre tancovanie. Iné žánre ako IDM, glitch alebo trip-hop sú viac experimentálne a sú spájané skôr s počúvaním ako s tancom.
Významní umelci, producenti a DJi
Výbušný rast počítačovej techniky v hudobnom priemysle a následné zníženie nákladov na hudobné zariadenia v neskorých 90-tych rokoch ohromujúco zvýšilo množstvo umelcov a DJov v elektronickej hudbe. S príchodom systému nahrávania na pevný disk je možné, aby sa ktokoľvek stal hudobníkom, a teda aj nárast počtu tzv. „bedroom bands“, často pozostávajúcich z jednej osoby. Ale aj napriek tomu sa dnes nájdu pozoruhodní umelci. Ku vplyvným hudobníkom z oblasti industrialu, synthpopu a neskôr elektronických tanečných štýlov patria Silver Apples, A-ha, Pet Shop Boys, Duran Duran, Depeche Mode, New Order, Avicii, Cabaret Voltaire, Throbbing Gristle, The Human League a Kraftwerk. Do oblasti happy hardcoru a gabberu patria Angerfist, Neophyte, Endymion, Scott Brown, DJ Brisk a Ham, DJ Hixxy, Darren Styles, Mark Breeze. Do hardstylu patria umelci ako Headhunterz, The Prophet, DJ Zany, Blutonium Boy, Dark Oscillators, Showtek, Deepack. Priekopníci žánrov house, techno a drum and bass ako Juan Atkins, Derrick May, Goldie, A Guy Called Gerald, LTJ Bukem a Frankie Bones sú taktiež stále aktívni.
Komerčne úspešní umelci tvoriaci v žánri electronica ako Fatboy Slim, The Chemical Brothers, Groove Armada, Basement Jaxx, Daft Punk, The Crystal Method, Massive Attack, The Prodigy, Orbital, Propellerheads, Underworld a Moby, pokračujú vydávaním albumov a uskutočňujú živé koncerty (niekedy na štadiónoch). Niektorí úspešní hudobníci a dídžeji ako Paul van Dyk, Paul Oakenfold, ATB, John Digweed, Sasha, David Guetta, Armin van Buuren, Ferry Corsten,DJ Tiësto a Avicii dosiahli pravý superstar status a môžu si určiť za vystúpenie aj päť-číselné sumy a pravidelne vystupujú celé hodiny. Niektorí DJi majú celosvetové rádiá a internetové vysielania ako VONYC Sessions, show mixovaná Paul van Dykom a A State of Trance mixovaná Arminom van Buurenom.
Významné nahrávacie vydavateľstvá
Do roku 1980 prakticky neexistovali žiadne vydavateľstvá, ktoré by výlučne podporovali elektronickú tanečnú hudbu. Zmena nastala, keď Larry Sherman zriadil house vydavateľstvo Trax Records, priekopník techna Juan Atkins vytvoril Metroplex Records a Ritchie Hawtin zriadil vplyvné Plus 8 vydavateľstvo. V Spojenom kráľovstve sa objavilo v roku 1990 Warp Records ako jeden z významných zdrojov domáceho počúvania experimentálnej hudby. Neskôr prišli vydavateľstvá ako Astralwerks, Ed Banger Records, Ninja Tune a vydavateľstvo Paula Oakenforda s názvom Perfecto.
John O’Callaghan
John O’Callaghan (* Navan, Írsko) je írsky trance DJ a producent elektronickej tanečnej hudby. Hudbu produkuje pod menami Joint Operations Centre, Mannix a Stenna. Jeho najznámejšou skladbou je „Big Sky“ na ktorej spolupracoval so speváčkou Audrey Gallagher.
Ferdinand II. (Svätá rímska ríša)
náhľad|Ferdinand II. 1633 sigillum maiorum secretum '''Ferdinand II. Habsburský''', zv. tiež Štajerský, (* 9. júl 1578, Graz – † 15. február 1637, Viedeň) bol rakúsky a štajerský arcivojvoda (od r. 1590), český (od r. 1617) a uhorský kráľ (od r. 1618) a rímskonemecký cisár (od r. 1619). Najstarší syn arcivojvodu Karola Štajerského a Márie Anny Bavorskej pochádzal zo štajerskej línie rakúskych Habsburgovcov. Jeho starými rodičmi z otcovej strany boli cisár Ferdinand I. a Anna Jagelovská a z matkinej strany vojvoda Albrecht V. a Anna Habsburská.
Mladosť a nástup k moci
Jeho otec ako najmladší syn cisára a kráľa Ferdinanda I. získal vládu vo vnútrorakúskych krajinách. Svoje detstvo a mladosť (do dvanástich rokov) strávil mladý arcivojvoda Ferdinand v rodnom Grazi. V roku 1590, po smrti svojho otca, nastúpil na štúdiá do jezuitskej akadémie v bavorskom Ingolstadte, ktoré ukončil v roku 1595.
O rok nato prevzal vládu vo svojich krajinách a súčasne sa tvrdo začal zasadzovať za šírenie katolíckej viery. Dejiny ho poznajú ako neúprosného odporcu nekatolíckeho vierovyznania, ktorý pre naplnenie tohto cieľa neváhal siahať ani k najkrajnejším prostriedkom. Na počiatku 17. storočia bola napriek odporu protestantských stavov dokončená rekatolizácia vnútrorakúskych krajín. Ako príslušník Habsburgovcov, ktorý mal na zreteli upevňovanie dobrých rodových vzťahov, snažil sa o urovnanie sporov medzi znepriatelenými bratmi (jeho bratrancami) Rudolfom a Matejom.
Rudolf pred svojím skonom nezanechal legitímneho dediča. Vládu prevzal jeho brat Matej, ktorého manželstvo bolo rovnako bezdetné. Nastal problém v otázke následníctva na uvoľnené tróny po Matejovej smrti. Ako nasledujúci možný kandidát pripadal do úvahy práve Ferdinand, ktorý získal podporu samotného Mateja (sám si ho vybral za svojho nástupcu) i diplomacie Španielska, ktorá mala na dianie v monarchii veľký vplyv. Španielski Habsburgovci sa Ferdinandovi tajne zaručili, že si nebudú nárokovať tróny v strednej Európe a nového kráľa a neskoršie aj cisára podporia. Problematické sa však javilo jeho zvolenie v Čechách, kde mali veľký vplyv české nekatolícke stavy. Tie voči Ferdinandovi zachovávali, vzhľadom na jeho tvrdé postoje v otázke náboženstva, odmietavý postoj. No ich roztrieštenosť a nejednotnosť mali za následok, že nedokázali presadiť vlastného kandidáta, čo napokon viedlo k zvoleniu Ferdinanda (9. júna 1617) za českého kráľa. Korunovácia sa uskutočnila (29. júna) v svätovítskej katedrále v Prahe. O rok neskôr, 1. júla 1618 sa konala jeho korunovácia v Prešporku, keď predtým 16. mája uhorský snem schválil na žiadosť cisára Mateja arcivojvodu Ferdinanda za následníka uhorského trónu.
Stavovské povstania v Čechách a v Uhorsku
vľavo|thumb|D. Custos, Portrét arcivojvodu Ferdinanda v Atrium heroicum Caesarum, 16001602 Do jeho života zasiahlo vypuknutie českého stavovského povstania v r. 1618 ako vyústenia nahromadených náboženských a spoločenských problémov českých krajín. I tu musel ukázať svoje jasné postoje v otázke viery. Od jeho počiatku tvrdo vystupoval proti českým stavom, rozhodne odmietajúc opatrné opatrenia cisára Mateja.
Po Matejovej smrti v marci 1619 nastúpil Ferdinand do čela monarchie a 28. augusta bol vo Frankfurte nad Mohanom zvolený za rímskonemeckého cisára (korunovaný tamtiež 9. septembra). Situácia v Čechách sa pre Ferdinanda opäť zdramatizovala. Dva dni pred nemeckou voľbou 26. augusta bol na sneme českých krajín zosadený z trónu. Na uvoľnený český trón zasadol Fridrich V. Falcký (tzv. zimný kráľ). S podporou panovníkov združených v Katolíckej lige rozpútal Ferdinand proti českým stavom a ich dosadenému kráľovi vojnu, ktorú úspešne dotiahol do konca víťazstvom v bitke na Bielej hore 8. novembra 1620. Fridrich V. bol nútený z krajiny utiecť a Ferdinand sa opäť ujal vlády.
Po víťazstve a pevnom nastolení svojej vlády sa Ferdinand rozhodol tvrdo sa vysporiadať so svojimi odporcami a české krajiny úplne spacifikovať. Prostriedkom k tomu malo byť o. i. potrestanie účastníkov stavovského povstania. Väčší význam ako známa poprava dvadsiatich siedmich stavovských predstaviteľov (medzi popravenými bol i známy lekár slovenského pôvodu Ján Jesenius) na pražskom Staromestskom námestí 21. júna 1621 však mali konfiškácie majetku, postihujúce väčšinu českej a moravskej stavovskej obce. Ihneď po prvých represívnych opatreniach začala i definitívna likvidácia stavovskej opozície. Prioritným sa javil problém nekatolíctva. V 20. rokoch 17. storočia preto cisár nariadil úplnú rekatolizáciu českých a moravských krajín. Pevnejšiemu začleneniu českých krajín do zväzku monarchie malo napomôcť Obnovené zriadenie zemské (pre Čechy vydané r. 1627, pre Moravu r. 1628), de facto nová zemská ústava, ktoré okrem iného s konečnou platnosťou vyhlásilo obmedzujúcu moc zemských snemov, vyhlásilo český trón za dedičný pre habsburských panovníkov, zrovnoprávnilo nemecký jazyk s češtinou a vyhlásilo za jediné prípustné náboženstvo katolicizmus. Následkom vydania tohto dokumentu nastal masový exodus obyvateľov hlásiacich sa k nekatolíckym cirkvám z Čiech a Moravy (medzi nimi napr. "učiteľ národov" Ján Ámos Komenský). Bitka na Bielej hore jasne odhalila neschopnosť českých stavov a viedla k silnejšiemu postaveniu Ferdinanda a habsburského rodu v ríši.
Okrem Čiech stavovský odboj prebiehal i v Uhorsku. Protihabsburský odboj uhorskej šľachty na čele s Gabrielom Betlenom vypukol ako dôsledok absolutistických snáh, protireformačnej činnosti a porušovania viedenského mieru zo strany Habsburgovcov. Po bielohorskej porážke českých stavov bol Betlen nútený uzavrieť s cisárom Ferdinandom II. 6. januára 1622 v Mikulove mier. (pozri Povstanie Gabriela Betlena).
Tridsaťročná vojna
Ostávajúcu časť života prežil cisár Ferdinand II. v období tridsaťročnej vojny. Podarilo sa mu poraziť Fridricha Falckého a jeho spojencov, v dánskej vojne si vďaka vojenskej genialite svojho najschopnejšieho veliteľa Albrechta z Valdštejna zaistil prevahu v severnom Nemecku a snažil sa o kontrolu nad baltickým priestorom. V ríši sa r. 1629 pokúsil previesť reštitúciu majetku katolíckej cirkvi, v tom však neuspel a na nátlak ríšskych kurfirstov po diplomatickej porážke na ríšskom sneme v r. 1630 musel Albrechta z Valdštejna z velenia armády odvolať (ten bol síce o necelé dva roky neskôr povolaný späť a znovu sa stal generalissimom cisárskej armády, čoskoro však na ňom uľpelo podozrenie zo zrady, čo viedlo k jeho zavraždeniu svojimi dôstojníkmi v Chebe vo februári r. 1634). Politickú a diplomatickú činnosť Ferdinanda II. zavŕšil pražský mier z r. 1635, ktorým sa mu podarilo zmierniť napätie, ktoré dosiaľ vyvolávala jeho politika v rímskonemeckej ríši. Touto mierovou zmluvou stratil český štát definitívne svoje dve vedľajšie krajiny, Hornú a Dolnú Lužicu. Pripadli pod vládu saského kurfirsta Jána Juraja, ktorý ich mal už od r. 1620 v zástave.
Cisár Ferdinand II., osobne hlboko veriaci katolík, býva niekedy hodnotený ako púha bábka v rukách svojich jezuitských spovedníkov a ako nezmieriteľný katolícky fanatik. Jeho počínanie však skôr poukazuje na cieľavedomého politika a stratéga, ktorý sa snažil vyhýbať kompromisom, najmä v otázkach viery, ale pod tlakom okolností a v záujme vyriešenia veci vedel na taký kompromis i pristúpiť. Jeho panovanie sa dá charakterizovať ako vojny, popravy, konfiškácie majetku a úteky prenasledovaných.
Rodinné pomery
Ferdinand II. bol dvakrát ženatý.
23. apríla 1600 sa oženil s Máriou Annou Bavorskou (* 1574, † 1616), dcérou bavorského vojvodu Viliama V., s ktorou mal sedem detí:
Po manželkinej smrti bol šesť rokov vdovcom, až 2. februára 1622 sa znova oženil s mantovskou princeznou Eleonórou z rodu Gonzaga (* 1598, † 1655), dcérou mantovského vojvodu Vincenta I. Gonzagu a Eleonóry Medicejskej. Toto manželstvo ostalo bezdetné.
Zaujímavosť
Cisár Ferdinand II. bol zlý hospodár a veľký márnotratník. Traduje sa, že raz pristihol svojho syna s veľmi ustarostenou tvárou. Keď sa ho spýtal na príčinu trápenia, budúci Ferdinand III. mu odpovedal: "Premýšľam, či dokážem splatiť všetky dlhy, ktoré narobíš!"
Označovanie ocelí
Pri navrhovaní spoľahlivých a hospodárnych oceľových konštrukcií je potrebná voľba vhodných materiálov. Mechanické vlastnosti, chemické zloženie, geometrické rozmery, odchýlky, ako aj technické a dodacie podmienky pre materiály, ktoré sa používajú na oceľové konštrukcie sú uvedené v príslušných normách.
Súčasné normy STN umožňujú dva spôsoby označovania ocelí:
Hoci toto označovanie bolo zavedené v roku 2004 normou EN 10025:2004, naďalej pretrváva označovanie československými normami. Porovnanie označení ocelí nájdete tu alebo tu. Normu EN 10025:2004, ktorá bližšie definuje spôsob označovania ocelí, nájdete tu.
Označovanie ocelí podľa STN EN 10027-1
Norma STN EN 10027-1 špecifikuje ocele podľa ich aplikácie v praxi (konštrukčné ocele, ocele určené pre tlakové nádoby, ocele určené na koľajnice, ocele valcované za studena, atď.) Spôsob označovania konštrukčných ocelí zahŕňa základné mechanické vlastnosti tj. medza klzu, medza pevnosti v ťahu a nárazová práca KV pri predpísanej skúšobnej teplote.
Označovanie ocelí podľa ČSN 42 0002
Norma ČSN 42 0002:1976 definuje číselné označenie podľa akosti ocele. Číselná značka sa skladá zo základnej päťmiestnej číselnej značky a spravidla ešte z jednej alebo dvoch doplnkových číslic, ktoré označujú stav po tepelnom spracovaní a po valcovaní.
Prvé dvojčíslie v základnej číselnej značke
Udáva triedu ocele. Všetky akosti tvárnených ocelí sú zaradené do desiatich tried, z ktorých prvá je trieda 10 a posledná je trieda 19.