cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katalóg hviezd
Osobitné katalógy
Osobitné katalógy hviezd obsahujú iné charakteristiky hviezd. Sú to napr. katalógy jasnosti ako katalóg Göttinger Aktinometrie od K. Schwarzschilda, katalógy spektier ako Bergedorfer Spektraldurchmusterung, ktorý obsahuje spektrálne triedy 150 000 hviezd jasnejších než 13m, alebo Atlas of Stellar Spectra (Atlas hviezdnych spektier) Od W. W. Morgana, P. Ch. Keenana a E. Kellmanovej so spektrami štandardných hviezd určujúcich základ modernej spektrálnej klasifikácie. Ďalšie sú katalógy vlastných pohybov hviezd, katalóg radiálnych rýchlostí, katalógy paraláx, katalógy farieb, katalógy dvojhviezd, katalógy premenných hviezd a i. Osobitnú skupinu tvoria katalógy hmlovín, galaxií, hviezdokôp atď. Najznámejšie: Messierov katalóg (M) z rokov 1781 a 1784, ktorý obsahuje 109 najjasnejších objektov oblohy; Dreyerov Nový všeobecný katalóg (NGC) z roku 1888 – 7 840 objektov, v roku 1973 bol zrevidovaný a znovu vydaný; Index Catalogue (IC) z rokov 1895 a 1908 – 5 386 objektov. K mnohým katalógom hviezd boli vydané aj hviezdne mapy, prípadne hviezdne atlasy. Zoznam katalógov hviezd Verzeichnis von Sternkatalogen (1900 – 1962) zostavil K. Heinemann roku 1964 v Heidelbergu.
Brežany
Brežany sú obec na Slovensku v okrese Prešov. Obec leží v Šarišskej vrchovine, v údolí prítoku riečky Svinky, v nadmorskej výške okolo 370 metrov nad morom.
Do roku 1956 sa obec úradne nazývala Bujakov, predtým Buják. Najstaršia písomná správa o Brežanoch je z roku 1329. Dedina vznikla s najväčšou pravdepodobnosťou už v druhej polovici 13. storočia. Aj v minulosti i teraz patrili Brežany medzi malé osady. Boli a sú filiálkou starobylej gréckokatolíckej farnosti Klenov o čom svedčí aj záznam v súpise z Mukačevskej gréckokatolíckej eparchie z roku 1788. Obec je v súčasnej dobe aj filiálkou rímskokatolíckej farnosti v blízkom Bajerove.
V dedine sa nachádza drevený gréckokatolícky chrám svätého Lukáša Evanjelistu z roku 1727, ktorý je jediný v okrese Prešov a tiež jediný v celej Šarišskej vrchovine. Na Slovensku je zaradený medzi národné kultúrne pamiatky. Obnova cerkvi bola vykonaná v druhej polovici 18.storočia.
NGC 3428
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
Útoky v Madride 11. marca 2004
thumb|right|250px|Sviečky zapálené obetiam útokov.
Útoky
Odohrali sa ráno 11. marca 2004 a zabili celkom 191 ľudí, 2057 bolo zranených. Celkovo bolo použitých 13 časovaných bômb, ukrytých v športových taškách. Bomby zanechali páchatelia v rôznych vlakoch, spájajúcich predmestia Madridu s centrom mesta. Ako výbušnina bol použitý dynamit, kúpený v Španielsku na čiernom trhu od zamestnanca bane. Ako časovače boli použité mobilné telefóny. Tri z bômb zlyhali. Jednu zo zlyhaných bômb rozobral policajný pyrotechnik. Mobil, použitý ako len ako jednoduchý časovač zlyhanej bomby, patril k sérii asi 20 aparátov, odkúpených v istom obchode jediným zákazníkom. Táto stopa viedla ku sérii zatknutí: Teroristi neopatrne použili ďalšie aparáty z tejto serie na bežné telefonovanie. Vyšetrovanie čísel volaných z týchto mobilov a miest kde boli použité viedlo políciu jednak ku baníkovi, ktorý skupine predal výbušniny, ako aj k lokalizácii bytu, v ktorom sa ukrývala skupina islamských extrémistov. Všetci prítomní členovia skupiny zahynuli pri úmyselnom samovražednom výbuchu, keď si uvedomili, že sú obkľúčení políciou. Postupne boli zatknutí ďalší, aj keď nie všetci, členovia tejto skupiny.
Než bola skupina odhalená, pokúsila sa ešte uložiť bombu na koľajniciach vysokorýchlostného vlaku AVE. Boli našťastie pri čine vyrušení, nestihli aktivovať uloženú bombu a z miesta ušli. Úspešný útok na vlak s rýchlosťou 300 km/h by mohol viest ku stovkám obetí na životoch. Väčšina členov teroristickej skupiny boli polícii známi drobní priekupníci s drogami, arabského pôvodu. Polícia mala informácie o ich náboženskej radikalizácii, bohužiaľ týmto informáciám nevenovala dostatočnú pozornosť.
Politické následky útokov
Útoky sa udiali tri dni pred všeobecnými parlamentnými voľbami, pravdepodobne s cieľom ovplyvniť ich výsledok. Bezprostredne po útokoch prichádzalo do úvahy autorstvo výbuchov od dvoch možných skupín: Prisúdenie atentátu Islamskej skupine by veľmi poškodilo šance na znovuzvolenie vládnucej stredo-pravicovej Ľudovej Strany (PP), keďže mnohí voliči by považovali islamistický útok za dôsledok účasti Španielska na vojne v Iraku. Účasť Španielska na vojne v Iraku bola silne podporovaná španielskou vládou napriek značnej nepopularite medzi Španielmi. Prisúdenie atentátov separatistickej organizácii ETA by nemalo jednoznačnú volebnú interpretáciu, mohla by dokonca posilniť vládnúcu Ľudovú Stranu (PP), ktorá v okamihu volieb zastávala politiku tvrdej ruky proti skupine ETA a baskickému separatizmu. Hlad po informáciach a tlaky politických síl viedli počas ďalších troch dní, ktoré zostávali do volieb, k informačnému zmätku. Vláda bola mnohými obvinená z pokusu o zamlčiavanie nepohodlných informácií. V každom prípade pravdepodobnosť, že sa jednalo o atentát, uskutočnený islamistickou teroristickou skupinou a dojem, že sa vláda tento fakt snažila zatajiť, viedol k masívnej mobilizácii ľavicovo orientovaných voličov. Výsledok volieb bol neočakávane priaznivý pre stredo-ľavicovú Socialistickú robotnícku stranu Španielska (PSOE), ktorá vyhrala voľby a zostavila vládu.
V súčasnosti (júl 2007) prebieha súdny proces s 29 obvinenými, členmi islamskej teroristickej skupiny a ich spolupracovníkmi, vrátane španielskeho baníka, ktorý predal skupine výbušniny. Výsledky policajných vyšetrovaní a svedectvá, predstavené počas súdneho procesu, potvrdzujú vinu obžalovaných. Vynesenie rozsudkov sa očakáva v septembri.
Konšpiračné teórie
Politická interpretácia útokov viedla a vedie ku silnému rozdeleniu španielskej spoločnosti a ku zrodu konšpiračných teórií, podla ktorých boli útoky zorganizované masívnou konšpiráciou síl so záujmom na volebnej porážke vládnucej pravice. Konšpirácia by zahrnovala Socialistickú stranu, ETA a tajné služby Maroka.
Podľa takejto teórie by hlavným autorom bola ETA a tým pádom by porážka pravice vo voľbách bola zmanipulovaná a nespravodlivá. Denník El Mundo uverejnil sériu článkov podporujúcich túto teóriu.
Tommaso Campanella
Tommaso Campanella (* 5. september 1568, Stilo, Taliansko – † 21. máj 1639, Paríž, Francúzsko) (pred prijatím do mníšskeho rádu v roku 1582 sa volal Giovanni Domenico) bol taliansky filozof, predstaviteľ raného utopického komunizmu.
Campanella zastával Telesiove prírodnofilozofické názory, vystupoval proti scholastike.
Život a dielo
Tommaso Campanella sa rovnako ako obsahom tak aj formou svojho diela a učenia radí k utopistom. Ako pätnásťročný vstupuje do dominikánskeho rádu. Pre svoje filozofické dielo mal nemálo problémov s inkvizíciou duchovnou a morálnou políciou vtedajšej doby. Tento vzdelaný kňaz bol aj praktickým revolucionárom, vodcom protištátneho neúspešného sprisahania v časti Apeninského polostrova zvanej Kalábrii, ktoré si kládlo za cieľ nastoliť republiku. Vo väzení strávil 26 rokov, ktoré mu poskytlo dosť času na ucelenie jeho utopistickej teórie do diela Slnečný štát Civitas solis. Campanella v tomto diele opisuje hrubo rovnostársky, beztriedny, sebestačný mestský štát riadený osvietenými kňazmi a filozofmi (sofokracia) s prísnou reglementáciou života (predpísaný zdravý životný štýl), kolektívnym plánovaním, spoločenskou organizáciou práce a všeobecnou vzdelanosťou. Usiluje sa v nich o celosvetovú organizácie ľudstva podľa kresťanských zásad, ktorých víťazstvo odvádza od proroctiev. Snaží sa o nápravu spoločenských pomerov v štáte (kdesi pri rovníku na ostrove Taproban) v ktorom vládne triumvirát filozofov a to Moc, Múdrosť a Láska. Poslednou inštanciou nad nimi je kňaz Slnko. Všetci spoločne bývajú, jedia, všetci sú povinní pracovať. Amor organizuje styky, nehľadiac na city a pevnejšie zväzky, berúc do úvahy len fyzické a morálne kvality páru. Sexualita je oddeľovaná od priateľstva a jej hlavný účel je splodenie najsilnejšie potomka (eugenika). Starostlivosť o druh je teda väčšia ako o jedinca. Súkromné vlastníctvo je zrušené ako nemorálne, štát riadi výrobu a rozdeľovanie. Obyvatelia sú povinní akceptovať všetko, lebo plán je založený na vede a rozume.
Zmenu neznesiteľných pomerov spája Campanella nastolením svetovej jedinovlády, ktorá by bola zjednotením svetskej a cirkevnej moci. Tým sa svojou koncepciou veľmi približuje k Platónovej sofokracii. Štát je kráľovstvom Božím na zemi, v ktorom má byť jedno stádo a jeden pastier, dielom kňaza zvyknutého vidieť problémy pod zorným uhlom morálky a náboženstva.
Saint-Folquin
Saint-Folquin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
SPE Strovolos (muži)
Európske súťaže
Liga majstrov:
Pohár víťazov pohárov:
Pohár EHF:
Mestský pohár EHF:
Chaudeyrac
Chaudeyrac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 3429
NGC 3429 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil Andrew Ainslie Common v roku 1880.
Talianske kráľovstvo (1861 – 1946)
Talianske kráľovstvo bol európsky štát, ktorý vznikol v roku 1861 zjednotením krajín na území dnešného Talianska pod vládou Savojovcov, jedného kráľovského rodu talianskeho pôvodu, ktorí vládli v jednom z rozdrobených talianskych štátov – v Sardínskom kráľovstve. Talianske kráľovstvo bolo prvým zjednoteným talianskym štátom, ktorý sa rozkladal na celom Apeninskom polostrove od čias Rímskej ríše.
Počas vlády Národnej fašistickej strany pod vedením Benita Mussoliniho (1922 – 1933) bolo Taliansko fašistami a talianskymi nacionalistami označované ako Talianska ríša (iný preklad: Talianske impérium; tal.: Impero Italiano) alebo Nová rímska ríša (iný preklad: Nové rímske impérium ;tal.: Nuovo Impero Romano, lat.: Novum Imperium Romanum). Tieto názvy však neboli oficiálne. Taliansky štát sa počas Mussoliniho vlády označoval ako Fašistické Taliansko. To bolo spojencom Tretej ríše počas druhej svetovej vojny a to až do roku 1943. Počas posledných dvoch rokov vojny a potom, čo bol Benito Mussolini zosadený a fašistická strana zakázaná, sa Talianske kráľovstvo pridalo na stranu Spojencov. Ostatné talianske územia na severe, ktoré boli stále pod kontrolou fašistov sa stali nemeckými spojencami ako Talianska sociálna republika, ktorú viedol Mussolini. Krátko po skončení druhej svetovej vojny vyvolali v roku 1946 prívrženci republiky referendum, v ktorom sa kládla otázka, či má Taliansko zostať monarchiou alebo sa má stať republikou. Taliani v referende odhlasovali zrušenie monarchie a vznik Talianskej republiky, ktorá existuje dodnes.
Územie
Talianske kráľovstvo si robilo nároky na celé územie dnešného Talianska. Územný vývoj nového štátu postupoval počas zjednocovania Talianska až do roku 1870. Kráľovstvo dlhý čas neovládalo mestá ako Terst alebo Tridentsko-Horná Adiža, ktoré sú dnes súčasťou Talianskej republiky. K Taliansku sa pripojili v roku 1919. Po prijatí Versaillskej mierovej zmluvy a Saintgermainskej zmluvy boli k Taliansku pripojené Nova Gorica, Terst a Istria (tá je dnes súčasťou Chorvátska a Slovinska) a malé časti dnešného Chorvátska a dnešnej Dalmácie. Počas druhej svetovej vojny sa k Taliansku pripojili aj ďalšie časti Dalmácie a Slovinska. Po druhej svetovej vojne boli vymedzené dnešné hranice Talianska, ktoré si v súčasnosti nenárokuje na územia, ktoré ovládalo Talianske kráľovstvo.
Kolónie
Taliansko, podobne ako iné európske veľmoci, vlastnilo koloniálne územia, protektoráty a závislé štáty. V roku 1936 vtrhla talianska armáda z Talianskeho Somálska do Etiópskeho cisárstva, kde bola potom zriadená kolónia Talianska východná Afrika, ktorú počas druhej svetovej vojny dobyla Veľká Británia. Taliansko ďalej okupovalo Albánsko, Grécko, Kosovo a Čiernu Horu a malé územie v Číne – Tchien-ťin. V Chorvátsku zriadilo nacistické Nemecko a Taliansko bábkový Nezávislý štát Chorvátsko.
Vláda
Talianske kráľovstvo bolo podľa ústavy konštitučnou monarchiou. No v rokoch 1925 až 1943 bolo prakticky fašistickou diktatúrou. Výkonnú moc mal kráľ, no priamo ju vykonávali vymenovaní ministri. Parlament, ktorý sa skladal z dvoch komôr – Senát a Snemovňa zástupcov, obmedzoval panovníkovu moc.
Talianski králi
Králi, ktorý vládli v Taliansku v rokoch 1861 – 1946 pochádzali zo savojskej dynastie a boli to:
Zjednotenie Talianska
right|thumb|[[Camillo Benso, gróf di Cavour|Camillo Cavour, taliansky ministerský predseda.]]
Vyhlásenie Talianskeho kráľovstva bolo výsledkom spoločného úsilia talianskych nacionalistov a monarchistov, ktorí podporovali Savojovcov a myšlienku vybudovania zjednoteného kráľovstva, ktoré by existovalo na celom Apeninskom polostrove.
Po revolučnom roku 1848 sa vodcom talianskych hnutí usilujúcich sa o zjednotenie stal taliansky nacionalista Giuseppe Garibaldi, ktorý bol ako vodca veľmi obľúbený aj v južnom Taliansku, aj vo svete. Bol známy aj tým, že mal hlboko oddaných prívržencov. Garibaldi viedol v južnom Taliansku hnutie republikánov. V Piemonte, ktorý síce patril pod sardínsku korunu, ale bol prakticky nezávislým územím, sa o zjednotenie a o vytvorenie jednotného Talianskeho štátu pokúšal aj gróf Camillo Cavour.
Garibaldiho ľudová vzbura a obsadenie pápežských území
Gróf Cavour následne vyzval juhotalianske republikánske oslobodenecké hnutie, ktoré organizoval Garibaldi, aby podnietili ľudovú vzburu v Pápežskom štáte. Gróf potom využil vzburu ako zámienku k invázii do pápežských území. Cavour tvrdil, že túto inváziu vykonal v záujme katolíckej cirkvi a jej ochrany pred protináboženským republikánom Garibaldim. Sardínske a Garibaldiho vojská následne zabrali Pápežskému štátu rozsiahle územia a iba Rím a jeho bezprostredné okolie zostalo pod kontrolou pápeža Pia IX.
Talianske kráľovstvo
Cavour nakoniec súhlasil aj s pripojením Garibaldiho južného Talianska k Sardínskemu kráľovstvu a vytvorením únie. 18. februára 1861 gróf Camilo Cavour vyhlásil zriadenie Talianskeho kráľovstva skladajúceho sa zo severného a južného Talianska. Kráľ Viktor Emanuel II. Piemontsko-sardinský, pochádzajúci zo Savojskej dynastie, bol vyhlásený za talianskeho kráľa. Tento titul nebol používaný od abdikácie francúzskeho cisára Napoleona I. dňa 6. apríla 1814.
Po zjednotení väčšiny Apeninského polostrova pod jeden štát prerástlo napätie medzi republikánmi a rojalistami do otvoreného konfliktu. V apríli 1861 vstúpil Garibaldi do talianskeho parlamentu a Cavourovu vládu obvinil z rozdelenia Talianska a varoval pred hrozbou vypuknutia občianskej vojny medzi kráľovstvom v severnom Taliansku a Garibaldiho armádou na juhu. 6. júna 1861 však zomrel ministerský predseda gróf Cavour. Po jeho smrti nasledovala politická nestabilita, počas ktorej Garibaldi a jeho republikáni začali intenzívnejšie presadzovať svoj vplyv. Následné Garibaldiho zatknutie v nasledujúcom roku však spôsobilo výrazné napätie.
Spojenectvo s Pruskom
thumb|Viktor Emanuel II., prvý kráľ Talianskeho kráľovstva.
V roku 1866 ponúkol pruský kancelár Otto von Bismarck talianskemu kráľovi Viktorovi Emanuelovi II. spojenectvo proti Rakúsku v prusko-rakúskej vojne. Bismarck ponúkol kráľovi za jeho vojenskú pomoc (v prípade úspechu v danej vojne) pripojenie Rakúskom kontrolovaných Benátok k Talianskemu kráľovstvu. Viktor Emanuel so spojenectvom súhlasil, a tak sa začala tretia talianska vojna za nezávislosť. Talianskej armáde sa po vojenskej stránke vôbec nedarilo, a preto ani žiadny významný úspech nedosiahla. No pruské víťazstvo vo vojne zaistilo, že Taliansko bolo zaradené medzi víťazné štáty, vďaka čomu prešli Benátky pod taliansku vlajku. Poslednou prekážkou k zjednoteniu celého Talianska tak zostal už len Rím.
V roku 1870 vstúpilo Pruské kráľovstvo do vojny s Francúzskom. Francúzsko potrebovalo na túto vojnu s Pruskom všetky vojenské jednotky, a preto odvolalo francúzske posádky z Ríma. Aj v tomto prípade Taliansko využilo výhody vyplývajúce z pruského víťazstva nad Francúzskom a prevzalo kontrolu nad Rímom a aj celým Pápežským štátom, ktorý bol až doteraz pod ochranou cisára Napoleona III.. Talianske zjednotenie tak bolo úplné a onedlho sa hlavné mesto Talianskeho kráľovstva presťahovalo do Ríma.
Po obsadení Ríma Talianskom sa vzťahy medzi Vatikánom a Talianskym kráľovstvo absolútne zhoršili na nasledujúcich šesťdesiat rokov a pápeži sa pokladali za „vatikánskych väzňov“. Rímskokatolícka cirkev protestovala proti zásahom talianskej vlády a odmietala rokovať s vyslancami talianskeho kráľa. Cirkev svoj postoj nezmenila až do roku 1929, kedy boli obnovené vzájomné vzťahy medzi talianskou vládou a Svätou stolicou.
Ekonomická situácia kráľovstva
Ekonomická situácia nového zjednoteného kráľovstva bola veľmi zlá – v Taliansku nebol žiadny priemysel. Najmä v južných oblastiach kráľovstva bola veľká chudoba, vysoká negramotnosť (pravdepodobne až 78% populácie) a iba niekoľko percent talianskych občanov malo volebné právo. Hnutie za zjednotenie Talianska bolo pred zjednotením značne závislé od zahraničnej pomoci a závislým zostalo aj po vzniku Talianskeho kráľovstva.
Liberálne obdobie
Po zjednotení kráľovstva začala talianska politika smerovať k sociálnemu liberalizmu. Pravica bola regionálne rozdrobená, čo bol následok obdobia samostatných talianskych krajín, z ktorých Talianske kráľovstvo vzniklo. Veľkú časť v parlamente obsadili prívrženci tzv. mladej ľavice. Išlo o voľné spojenectvo politických smerov, ktoré zastupovali svoje volebné obvody z rôznych častí krajiny. Mladá ľavica mala veľmi rezervovaný postoj k reformám (napr. povinná školská reforma, rozšírenie volebného práva), na druhej strane požadovala zníženie daní a väčšie štátne finančné dotácie pre zaostalé južné oblasti Talianska. Vo voľbách v roku 1874 mala silné zastúpenie v parlamente, ale nebola dostatočne silná na zostavenie vlády. Konzervatívny ministerský predseda vlády Marco Minghetti si udržiaval svoj post len vďaka podpore revolucionárov a časti ľavicových politikov.
Agostino Depretis
left|thumb|Agostino Depretis
V roku 1876 však Minghettiho vláda padla a po voľbách, ktoré neboli regulárne a pravdepodobne boli zmanipulované, sa na čelo krajiny dostal ľavicový politik Agostino Depretis. Jeho príchodom nastalo obdobie socializmu v Taliansku, ktoré sa vyznačovalo korupciou, politickou nestabilitou a nárastom chudoby v južnom Taliansku.
Agostino Depretis už ako ministerský predseda vytvoril experimentálnu myšlienku nazývanú Trasformismo (Transformizmus). Teóriou transformizmu bolo, že vláda by mala v záujme zachovania parlamentnej väčšiny zaistiť vyjednanie podpory opozície a prípadne uzatvorenie vládnej koalície kupovaním hlasov poslancov z menších strán a z nie veľmi vplyvných strán. Vďaka kombinácii týchto metód sa transformizmus v praxi stal skorumpovaným a autoritatívnym režimom, kedy Depretis často sám vytváral vládne krízy, čím chcel dosiahnuť prerozdelenie síl a rovnováhu vo vládnucej strane. Agostino Depretis veril, že vládou tvrdej ruky si zaistí podporu talianskeho juhu. Počas svojej vlády zaviedol niekoľko diktátorských opatrení, ako napríklad zákaz verejného zhromažďovania, umiestňovanie „nebezpečných“ ľudí do interných vyhnanstiev na ostrovy okolo Talianska a osvojenie vojenského režimu. Na druhej strane ale jeho vláda zaviedla reformnú legislatívu, ako zrušenie zatknutia za dlhy, zavedenie povinného a voľne dostupného základného vzdelania (ale povinná výučba náboženstva na základných školách bola zrušená).
Francesco Crispi
V roku 1887 sa ministerský predsedom stal Francesco Crispi, ktorý sa zameral na budovanie zahraničnej politiky. Jeho snahou bolo vytvoriť z Talianska svetovú veľmoc prostredníctvom zväčšenia vojenskej sily krajiny. V zahraničných vzťahoch sa talianska diplomacia snažila o zlepšenie vzťahov s Anglickom, Nemeckom a Rakúskym cisárstvom (s poslednými dvoma štátmi uzavrelo Taliansko neskôr alianciu, známu ako Trojspolok). Na druhej strane, vzťahy s Francúzskom zostávali na nízkej úrovni. Domáca politika pokračovala v zmysle myšlienky Tranformizmu, ktorá sa udržala aj po smrti premiéra Depretisa, a autoritatívnej politiky, ktorá využívala stanné právo na potlačenie opozície. Napriek tomuto pevnému režimu presadil premiér Crispi niekoľko liberálnych zmien; napríklad Zákon o verejnom zdraví z roku 1888 alebo zriadenie tribunálu pre nápravu nespravodlivosti zo strany vlády.
Poľnohospodárska kríza a emigrácia
Talianska vláda sa okrem zahraničnej politike venovala aj poľnohospodárstvu, ktoré bolo v roku 1873 na úpadku. Vďaka zníženiu námorných poplatkov sa do Európy začalo vo veľkej miere dovážať americké obilie, ktorému domáci poľnohospodári nemohli konkurovať. Táto poľnohospodárska kríza zasiahla okrem Talianska aj ďalšie európske štáty. Túto krízu sa snažili riešiť radikálne aj konzervatívne parlamentné prúdy. Všetci chceli oživiť zaostalé talianske poľnohospodárstvo.
V tomto období boli zverejnené aj výsledky parlamentného vyšetrovania podmienok života na talianskom vidieku vedeného Stefanom Jacinom, ktoré ukázalo, že tu vládnu veľmi biedne pomery – podvýživa, malária, pelagra, extrémna chudoba a práca aj malých detí bola bežnou súčasťou vtedajšieho talianskeho vidieku. Výsledky vyšetrovania sa síce dočkali ohlasu, ale nepodnikli sa žiadne kroky, ktoré by tento stav zlepšili.
Poľnohospodárska kríza a bieda obyvateľov mala za následok masovú emigráciu. Emigranti z talianskeho juhu odchádzali buď ako robotníci do USA, alebo ako poľnohospodári do Južnej Ameriky. Taliani zo severu krajiny emigrovali najmä do Nemecka, Francúzska a Švajčiarska. V rokoch 1889 – 1890 každoročne opustilo Taliansko približne 222 000 ľudí a celkovo do roku 1901 emigrovalo asi 2 000 000 Talianov.
Talianska vláda sa nemohla kvôli Depretisovej vláde, ktorá zanechala Taliansko veľmi zadlžené, vysporiadať s ťažkou situáciou. Jediným odvetvím, ktoré si počas poľnohospodárskej krízy polepšilo bolo vinárstvo, ktoré zvýšilo produkciu aj vývoz, pretože francúzske vinice boli v tom čase napadnuté révokazom. V roku 1888 sa francúzske vinárstvo zotavilo a opäť získalo svoju pozíciu na trhu. Následné oslabenie talianskeho vinárstva malo za následok veľké prepúšťanie zamestnancov a krach niekoľkých podnikov.
Vojna proti Etiópii
V rokoch 1876 – 1877, čo bolo obdobie, kedy Taliansko posilňovalo vzťahy s Nemeckom a Rakúskom, bolo Taliansko niekoľkokrát vyzvané svojimi novými spojencami, aby podniklo výboje do severnej Afriky a obsadilo Tunis, v ktorom už bývala početná talianska menšina. Talianska vláda sa však k tomuto kroku neodhodlala a nakoniec bol Tunis v roku 1881 obsadený Francúzskom.
Keď 5. februára 1885 padla egyptská vláda v Chartúme, využilo Taliansko britsko-egyptský konflikt a poslalo do Massauy expedíciu. O dva roky neskôr boli ich jednotky porazené väčšou sudánskou armádou. Správa o porážke spôsobila v Taliansku veľký ohlas, minister zahraničných vecí gróf di Robilant rezignoval a do Etiópie bola poslaná ďalšia expedícia. V roku 1888 si Taliansko nakoniec Massauu vojensky podrobilo a zriadilo tu kolóniu Talianska Eritrea.
V roku 1895 odstúpil etiópsky cisár Menelik II. od taliansko-etiópskej zmluvy podpísanej v roku 1885 a Taliansku to poslúžilo ako zámienka pre inváziu do Etiópie. Etiópia získala podporu cárskeho Ruska, ktoré malo vo východnej Afrike svoje vlastné záujmy. Rusko dodalo etiópskej armáde veľké množstvo modernej výzbroje, s ktorým boli schopní odraziť taliansky útok. V dôsledku toho sa Británia rozhodla postaviť sa vzrastajúcemu ruskému vplyvu v Afrike a vyhlásila Etiópiu ako oblasť talianskeho vplyvu. Na začiatku vojny boli Taliani nadšení a vo veľkom počte sa hlásili do armády.
1. marca 1896 bol však taliansky koloniálny zbor s 15 000 vojakov porazený väčšou etiópskou armádou a talianska armáda bola nútená ustúpiť do Eritrey. Tento neúspech mal za následok demisiu premiéra Francesca Crispiho. Etiópske cisárstvo si obhájilo svoju nezávislosť od Talianska a aj od ostatných koloniálnych mocností, a to až do ďalšieho talianskeho vpádu v roku 1936, kedy bola zriadená Talianska východná Afrika, ktorú v ďalších štyroch rokoch druhej svetovej vojny oslobodzovali Spojenci.
Giovanni Giolitti
V roku 1892 sa stal talianskym ministerským predsedom Giovanni Giolitti. Aj keď jeho vláda rýchlo padla (hneď nasledujúci rok), v roku 1903 sa vrátil do úradu premiéra. Jeho vláda bola ešte prerušená v rokoch 1905 – 1906, ale v úrade nakoniec zostal až do roku 1909. Kvôli manipulácii s volebnými výsledkami a politickej korupcie ho obviňovali z transformizmu. Volebné podvody počas jeho vlády boli absolútne bežné – Giolitti pomáhal s voľbami len v bohatých oblastiach, kde mal najväčšiu podporu, a chudobnejšie oblasti, kde mala prevahu opozícia, sa snažil izolovať od politiky a časté bolo aj zastrašovanie obyvateľstva s cieľom, aby nešli voliť. Situácia v južnom Taliansku bola počas jeho vlády rovnako zaostalá ako za vlády jeho predchodcov – stále bola vysoká negramotnosť, často sa vyskytovali rôzne povstania a hladomor.
Giolittiho vláda sa v zahraničnej politike orientovala na uvoľnenie vzťahov v rámci Trojspolku, zlepšenie vzťahov s európskymi mocnosťami a na obmedzenie imperiálnych výbojov. Talianska vláda odložila svoje plány na ovládnutie Etiópie a v Talianskom Somálsku bol vyhlásený protektorát. V roku 1911 rozhodla Giolittiho vláda vyslať do Líbye vojsko. Líbyjská vojna zradikalizovala názory Talianskej socialistickej strany a neskorší fašistický vodca Benito Mussolini verejne propagoval názor, že vláda by mala byť zvrhnutá. Giovanni Giolitti sa premiérom stal ešte v roku 1920.
Tým sa vláda liberalizmu v Talianskom kráľovstve skončila.
Bretejovce
Bretejovce sú obec na Slovensku v okrese Prešov.
Polohopis
Obec sa nachádza na ceste medzi Košicami a Prešovom.
Najlepší strelci Európy 1995/1996
Najlepší strelci Európy 1995/1996 predstavujú rebríček najlepších európskych strelcov v najvyšších ligových súťažiach v sezóne 1995/1996. V tejto sezóne sa ocenenie Zlatá kopačka neudeľovalo, bolo vyhlásené len poradie najlepších strelcov. Slovenský futbalista a reprezentant Slovenska Róbert Semeník obsadil 7. - 10. miesto.
NGC 3430
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,5.
Bodianka
Bodianka je potok na Hornom Považí, preteká východnou časťou okresu Považská Bystrica. Je to pravostranný prítok Domanižanky, meria 7,1 km a je tokom IV. rádu.
Pramení v Súľovských vrchoch, v podcelku Súľovská kotlina, na západnom svahu Dubice, pri samote Studená v nadmorskej výške cca Od prameňa tečie sprvu na západ, sprava priberá krátky prítok prameniaci južne od kóty , postupne sa stáča a ďalej už pokračuje viac-menej juhozápadným smerom. Následne preteká obcou Bodiná, pričom sa esovito stáča a v obci priberá niekoľko prítokov: najprv zľava prítok zo severoseverovýchodného svahu Vysokého vrchu, potom sprava prítok z lokality Zálučie a na okraji obce opäť zľava prítok prameniaci severne od kóty  Za obcou potom priberá krátky ľavostranný prítok prameniaci západoseverozápadne od kóty , ďalej tiež zľava prítok zo severného svahu Svarkovice  a pravostranný prítok (2 km) z juhozápadného svahu Ostrého vrchu. Potom ešte priberá ľavostranný prítok (1,6 km) z oblasti Smrekovej a preteká intravilánom obce Prečín, kde sa v nadmorskej výške približne vlieva do Domanižanky.
Makabi Rišon le-Cion (hádzaná)
Makabi Rišon le-Cion je izraelský mužský hádzanársky klub z mesta Rišon le-Cion. Klub vznikol v roku 1950. Je 13-násobný majster Izraela a 10-násobný víťaz Izraelského pohára. Z medzinárodných úspechov je najhodnotnejšia účasť v osemfinále Pohára EHF. Momentálne hrá najvyššiu domácu súťaž, Ligat Winner Big.
Úspechy
Izraelská najvyššia súťaž:
Európske súťaže
Liga majstrov:
Pohár víťazov pohárov:
Pohár EHF:
Jiří Hájek
Životopis
Narodil sa v Krhaniciach pri Benešove. Vyštudoval právo na Karlovej univerzite a patril do organizácie mladých sociálnych demokratov.
Kolobeh vody
thumb|Schéma obehu vody
Jiří Hájek
Životopis
Po marci 1939 ilegálne pôsobil v Národnom hnutí pracujúcej mládeže a v novembri 1939 bol zatknutý a odsúdený na 12 rokov väzenia, do konca vojny bol väznený v Hamburgu. Po skončení druhej svetovej vojny sa stal tajomníkom Dělnickej akadémie (19461948) a pôsobil aj ako funkcionár SČM a Medzinárodného zväzu mládeže. Hneď po vojne vstúpil do ČSSD a pôsobil ako sociálny demokrat v dočasnom Národnom zhromaždení.
Zomrel 22. októbra 1993 v Prahe.
Kolobeh vody
Kolobeh vody nemá jasne definovaný začiatok a koniec. Molekuly vody sa pohybujú spojito cez celú hydrosféru rôznymi fyzikálnymi procesmi a nemusia nutne absolvovať všetky etapy cyklu. Od vyparovania v oceánoch a moriach cez tvorbu oblakov, kondenzáciu vody v nich do podoby dažďových kvapiek, alebo snehových vločiek a následný pád na zemský povrch v podobe zrážok. Celý cyklus sa uzatvára transportom vody v riečnych tokoch naspäť do morí. Celkové množstvo vody v cykle je konštantné, teda, množstvo vody, ktorá odchádza z určitého zdroja (rezervoáru) sa rovná množstvu vody, ktoré doňho vstúpi.
Zotrvanie vody v rezervoároch
Každý z prirodzených vodných rezervoárov uchováva vodu rôzne dlho. Napr. voda vo forme pôdnej vlhkosti sa zadržiava asi 2 mesiace, kým hlboko uložené rezervoáre spodných vôd môžu mať aj 10 000 rokov. Čas zotrvania vody v určitom rezervoári sa odhaduje na základe zákona zachovania hmotnosti, teda, že množstvo vody v určitom rezervoári je konštantné a na základe nameraných, alebo vypočítaných úbytkov/príbytkov sa stanovuje doba uchovania. Druhý spôsob (zameraný skôr na spodné vody) je založený na izotopových technikách.
Saint-Georges (Pas-de-Calais)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 3431
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
Chaulhac
Chaulhac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Christian Dior
Christian Dior [vyslov: kristjá(n) dior] (* 21. január 1905, Granville, Francúzsko – † 24. október 1957, Montecatini, Taliansko) bol jeden z najvplyvnejších francúzskych i svetových módnych návrhárov.
Život a dielo
Dior je predovšetkým známy pre svoj „New Look“, ktorý uviedol v roku 1947. Vo svojich módnych kreáciách zdôrazňoval ženskosť. Jeho šaty mali úzke ramená, zúžený pás, zdôraznené prsia a dlhú, širokú sukňu. New Look znamenal revolúciu v dámskom odievaní a opäť urobil z Paríža centrum svetovej módy. Značka Christian Dior sa stala synonymom pre klasickú eleganciu, zdôrazňujúcu ženskosť a krásu. V roku 1953 sa u Diora zamestnal mladý Francúz Yves Saint Laurent ako jeho asistent.
Diorov život bol poznačený hektickým životným štýlom, neustálymi hádkami a konfliktmi s rodinou pre svoju homosexualitu. Zlé vzťahy mal najmä so svojím bratom Raymondom, ktorý ho už v detstve tyranizoval zatváraním do tmavej pivnice. Christian mal v obľube svoju neter, Raymondovu dcéru Françoise. Z tej sa však stala nadšená prívrženkyňa nacizmu a obviňovala Diorových židovských manažérov i mladých mužov zo sprisahania proti jej strýkovi. Podľa francúzskeho dedičského práva po Diorovej smrti, keďže nemal deti ani žijúcich rodičov, mal jeho majetok dediť jeho brat, no po hádkach s Raymondom aj Françoise sa Dior rozhodol svoju rodinu vydediť.
Po Diorovej smrti sa Yves Saint Laurent stal umeleckým riaditeľom jeho módneho domu a zachránil ho pred krachom.
Spoločnosti a značky
Meno Christiana Diora nesie aj jedna z najväčších spoločností vyrábajúcich módne oblečenie - Christian Dior SA. Spoločnosť vlastní divíziu Christian Dior Couture, ktorá vyrába jedny z najžiadanejších produktov haute couture, ale aj konfekciu (prêt-à-porter), doplnky, kozmetiku a parfumy. Súčasťou spoločnosti je aj divízia Dior Homme vyrábajúca pánsku konfekciu.
Christian Dior SA prevádzkuje dovedna 160 butikov po celom svete a v blízkej budúcnosti plánuje otvoriť ďalšie. Okrem iného je držiteľom 42,5% podielu v spoločnosti LVHM, ktorá je považovaná za giganta v oblasti luxusných výrobkov. Sídlo spoločnosti je v Paríži na Rue François 1er.
Svet vôní Christian Dior
Christian Dior sa zapísal do sŕdc ľudí svojou výnimočnosťou, citom pre módu a takisto vôňami. Jeho prvú vôňu inšpirovala prvá módna kolekcia, ktorá sa vznikla v roku 1947, pri ktorej ho inšpirovali jeho milované kvety a úspech tejto kolekcie predurčil vznik prvej vône Miss Dior. Diorovým prianím bolo vytvoriť vôňu, ktorá by voňala láskou, no nevedel, akoby ju pomenoval. Inšpiráciou sa mu stala jeho sestra, ktorá za Diorom prišla do novootvoreného salónu a vtedy Mitzha Bricard vykríkol:,,Pozrite, tam prichádza Miss Dior! Miss Dior! Tak sa bude volať prvý parfum!" Ďalšou vôňou, v poradí druhou, bola vôňa Diorama, ktorá vznikla o dva roky neskôr a pre značku Dior ju vytvoril Edmond Roudnitska. Prevrat vo svete vôní nastal v roku 1953, kedy Edmond Roudnitska vytvoril pre Diora opäť novú vôňu - Eau de Cologne Fraîche, ktorá bola prvá unisex vôňa v dejinách. Snom Diora bola vôňa, ktorá by bola založená na aróme konvaliniek. A tak sa stalo a novou vôňou Diora sa stala Diorissimo. 60. roky priniesli po prvý raz kompletnú starostlivosť pre pánov - Eau Sauvage, ktorá obsahovala okrem parfumu aj vodu pred a po holení, púder, balzam a mydlo. 1972 - vznik novej kvetinovej vône Diorella Koniec 80-tych rokov Dior objavil čaro orientálnej vône Dioressence, ktorá bola určená pre zmyselné, podmanivé ženy. V roku 1980 predstavil Dior druhú pánsku vôňu Jules. Rok 1985 - spoločnosť sa rozhodla o inováciu - nový flakón, nové meno a tak vznikla smelá a provokatívna vôňa Poison. Úspech Poisonu bol globálny a tak pokračovanie na seba nenechalo dlho čakať - k Poisonu pribudli Tendre Poison, Hypnotic Poison, Pure Poison a Midnight Poison. Ambície na seba dlho nenechali čakať a tak sa v roku 1988 zrodila ďalšia pánska vôňa Fahrenheit. V roku 1991 prišla na trh nová vôňa pre ženy Dune, ktorá v sebe ukrývala harmóniu s prírodou, kvetinovú a morskú kompozíciu. Koniec dvadsiateho storočia znamenal návrat k pôvodným hodnotám a v tomto období sa predstavila nová vôňa J'adore. Ďalším projektom pri kolekcii rúžov Dior Addict sa stala vôňa Dior Addict. V Queen of the Night, ktorá nasledovala po Dior Addict, sa spája jamajský kvet na kaktuse spojený s jemnou vanilkou prepožičal parfumu jedinečnosť. Výročie narodenia Christiana Diora sa stala vhodná príležitosť na znovuzrodenie Miss Dior s novým názvom Miss Dior Chérie.
Južná Afrika
Južná Afrika môže byť:
Albert Camus
Albert Camus (* 7. november 1913, Mondovi, Alžírsko – † 4. január 1960, Villeblevin, Francúzsko) bol francúzsky spisovateľ, filozof a predstaviteľ existencializmu. Nositeľ Nobelovej ceny za literatúru za rok 1957.
Život
Vyrástol v Alžíri v chudobnej rodine. Venoval sa divadlu ako herec, písal do novín, za druhej svetovej vojny bol redaktorom, potom (1944-1946) bol šéfredaktor časopisu Combat (Bitka) v Paríži. Aktívne sa zúčastnil hnutia odporu. Neskôr bol vedúcim pracovníkom vo vydavateľstve Gallimard.
Fritjof Capra
Fritjof Capra (* 1. február 1939, Viedeň, Rakúsko) je rakúsky fyzik, holista a teoretik hnutia new age.
Albert Camus
Drámy
Jeho (menej úspešné) drámy sú skôr dialógmi či monológmi ideí ako plnokrvných postáv:
Filozofia
náhľad|180px|Náhrobný kameň Alberta Camusa Ústrednými kategóriami jeho filozofie sú kategória absurdného a kategória cudzosti človeka vo svete. Nezmyselnosť a beznádejnosť existencie sa nedá pochopiť racionálnymi prostriedkami, treba ich vziať prosto na vedomie. V tomto vzatí na vedomie absurdity života na svete spočíva hodnotnosť človeka, Sizyfos je symbolom života. Proti nihilizmu, do ktorého by takýto postoj mohol viesť, však Camus stavia revoltu a solidaritu spolublížnych. Prírodu Camus stavia proti dejinám ako korektúru.
Anchorage
Anchorage je mesto na Aljaške. S počtom 291 826 obyvateľov (2010) je najväčším mestom v štáte.
Mesto a námorný prístav rozkladajúci sa na juhu Aljašky medzi ramenami Cookovho zálivu, pri úpätí Chugach Mountains. Vystupuje ako dopravné, ekonomické a komunikačné centrum, najmä pre väčšinu strednej a západnej Aljašky. Vďaka diaľnici Glenn Highway je napojené na Alaska Highway, spájajúcu Aljašku s Britskou Kolumbiou a zvyškom USA. V Anchorage je hlavné medzinárodné letisko. Mestská ekonomika je hlboko prepojená s bohatými aljašskými prírodnými zdrojmi. V okolí sú dve vojenské základne armády Spojených štátov, vybudované počas 2. svetovej vojny.
Sídlo bolo založené roku 1915, ako ústredie, odkiaľ bola riadená stavba železnice do Fairbanks. Anchorage zažilo na konci 60-tych rokov veľký hospodársky rast, keď bola v Prudhoe Bay i na iných miestach objavená ropa.
Anchorage sa rozkladá na ploche. Podľa sčítania v r. 2000 tvoria belosi 72,2%, pôvod. obyvatelia 7,3%, černosi 5,8%, aziati 5,5% celkového počtu obyvateľov Anchorage.
Plexicushion
thumb|Modrý povrch Plexicushion v [[Rod Laver Arena]] thumb|Plexicushion na jednom z vedľajších kurtov Plexicushion je druh tvrdého tenisového povrchu, ktorý bol vyvinutý firmou Plexipave v štáte Massachusetts v Spojených štátoch amerických.
Australian Open
30. mája 2007 vedenie súťaže Australian Open oznámilo, že povrch Plexicushion Prestige od roku 2008 nahradí dovtedy používaný Rebound Ace. Zmena povrchu sa udiala hlavne kvôli častému uplatňovaniu pravidla o teplote na kurte. Plexicushion Prestige je tenší a tým pádom udržiava menej tepla. Nový povrch však čelí kritike, pretože je príliš podobný povrchu DecoTurf, ktorý sa používa na US Open.
NGC 3432
NGC 3432 je galaxia v súhvezdí Malý lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 19. marca 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,1.
Authie
Authie môže byť:
Mislav Rosandić
Mislav Rosandić (* 26. január 1995, Záhreb, Chorvátsko) je slovenský hokejista chorvátskeho pôvodu. Hráva na pozícii obrancu. S hokejom začínal v Záhrebe, po presťahovaní na Slovensko hrával v Dubnici nad Váhom v klube MHK Dubnica nad Váhom.
Klubový hokej
V sezóne 2016/17 bol hráčom klubu HC Slovan Bratislava V KHL. Mal striedavý štart medzi Slovanom Bratislava a extraligovým klubom HC 05' iCLinic Banská Bystrica. Po tom čo sa Slovan Bratislava neprebojoval do play-off, tak posilnil v extralige klub z Banskej Bystrice. S klubom získal majstrovský titul. Po dvoch sezónach na Slovensku prestúpil do českého klubu HK Hradec Králové.
Obor hodnôt
Obor hodnôt funkcie f je množina všetkých hodnôt, ktoré môže funkcia f na svojom definičnom obore nadobudnúť. Obor hodnôt môžeme definovať pre akékoľvek množinové zobrazenie.
Obor hodnôt funkcie označujeme ,  resp. . Platí preň.
Príklad
Funkcia sínus nadobúda iba hodnoty od -1 do 1, a preto je jej obor hodnôt  interval.
Externé odkazy
Værdimængde Bild (Mathematik) Bereik
Viedenský kongres (1515)
right|thumb|300px|Stretnutie jagelovských kráľov s cisárom Maximiliánom I. pred Viedňou na obraze Jána Matejku Viedenský kongres alebo viedenský zjazd (troch) monarchov bolo stretnutie troch stredoeurópskych panovníkov – uhorského a českého kráľa Vladislava II. Jagelovského, poľského kráľa Žigmunda I. a rímskonemeckého cisára Maximiliána I. Habsburského vo Viedni v lete roku 1515. Päť zmlúv, ktoré boli na ňom podpísané, sa nazývajú viedenské zmluvy.
Zmysel tohto stretnutia treba hľadať v obratnej zahraničnej politike cisára Maximiliána I. Už v polovici roku 1504, necelý rok po narodení Anny Jagelovskej, dcéry kráľa Vladislava II., začal Maximilián rokovania s uhorským kráľom o sobáši uhorskej princeznej s jedným zo svojich vnukov – Karolom alebo Ferdinandom. Pod vplyvom okolností (Maximiliánova prisľúbená pomoc v zápase proti uhorským stavom) napokon Vladislav na dohodu pristúpil a rozhovory, oficiálne začaté v decembri 1505 v Linci, boli ukončené podpisom dohôd (Vladislav ich potvrdil v Budíne 27. marca 1506). Maximilián týmito zmluvami nezakryte pripravoval budúci nástup Habsburgovcov na uhorský a český trón. Sobášne zmluvy sa i v nasledujúcich storočiach stali trvalým nástrojom habsburskej zahraničnej politiky, slúžiacim k rozširovaniu rodových majetkov a vplyvu.
Impulzom, ktorý vniesol do vzťahu oboch dynastií, nový rozmer, bola správa o narodení následníka českého a uhorského trónu. 1. júla 1506 sa Vladislavovej manželke Anne v Budíne narodil syn Ľudovít. Už o necelé tri týždne (19. júla) boli vo Viedni obnovené predchádzajúce dohody o sobáši uhorskej princeznej a habsburského arcivojvodu, ktoré boli doplnené klauzulou o sobáši jagelovského princa s Maximiliánovou vnučkou Máriou. V tento deň bola tiež podpísaná mierová dohoda, ktorou mala byť odveká habsbursko-jagelovská rivalita nahradená priateľskými dohodami oboch dynastií a kde si obaja vladári súčasne prisľúbili pomoc v boji proti narastajúcemu tureckému nebezpečenstvu.
Zavŕšením mocensko-politických snáh cisára Maximiliána malo byť jeho plánované stretnutie s jagelovskými panovníkmi, kde malo dôjsť k potvrdeniu predtým uzavretých dohôd. Maximilián považoval toto stretnutie za mimoriadne dôležité, najmä po 1. januári 1515, kedy zomrel francúzsky kráľ Ľudovít XII., jeho konkurent v snahách o získanie vplyvu v stredoeurópskom priestore. Tým sa mu na čas uvoľnili ruky pre zámery, ktoré svojím snažením sledoval.
Prvé stretnutie bolo naplánované v Bratislave. Už 18. marca 1515 priplával z Budína kráľ Vladislav II. so svojimi deťmi. Nasledujúci týždeň so svojím sprievodom pricestoval poľský kráľ Žigmund I. Cisára Maximiliána I. zastupoval jeho radca. Vzhľadom k cisárovej neprítomnosti sa králi dohodli, že záverečné stretnutie sa uskutoční vo Viedni 17. júla 1515. Tu sa ešte deň predtým uskutočnilo prvé stretnutie všetkých panovníkov na návrší pri obci Trauttmannsdorf juhovýchodne od Viedne.
V plánovaný deň boli otvorené rokovania, po ukončení ktorých nasledovali oba plánované sobáše (tzv. viedenský dvojitý sobáš alebo viedenský dvojnásobný sobáš). Ľudovít a Mária boli prítomní osobne, neprítomných cisárových vnukov zastupoval sám Maximilián.
Potvrdenie sobášnych zmlúv na viedenskom kongrese bolo prvým krokom úspešnej habsburskej sobášnej politiky, ktorá dynastickými manželskými zväzkami prispela k pozícii Habsburgovcov ako popredného panovníckeho rodu v Európe a stala sa základným kameňom podunajskej monarchie a dlhodobej habsburskej prevahy v strednej Európe. I s uplatnením znenia viedenských sobášnych zmlúv po smrti bezdetného Ľudovíta II. (v r. 1526), získal uhorský a český trón Ferdinand I. Habsburský. Založil tak v našich krajinách panovnícku líniu Habsburgovcov, ktorá tu pretrvala až do roku 1918.
Rebound Ace
thumb|right|Zelený Rebound Ace v Margaret Court Arena v [[Melbourne]] Rebound Ace je tenisový tvrdý povrch vytvorený zmesou polyuretánovej gumy a sklenených textilných vlákien, ktorá je zhora prikrytá asfaltovou alebo železobetónovou vrstvou. Povrch bol vyvinutý firmou Rebound Ace Sports Pty Ltd sídliacou v austrálskom Brisbane. Tento povrch sa v rokoch 1988 až 2007 používal na Australian Open a takisto bol použitý na tenisovom turnaji na olympiáde v Sydney v roku 2000.
Autrey
Autrey môže byť:
Ohraničená funkcia
Majme funkciu f(x), ktorej definičný obor je D(f), a množinu.
IC
IC môže byť:
Oxid antimonitý
Oxid antimonitý (Sb2O3) je najdôležitejšia zlúčenina antimónu.
Chemické vlastnosti
Oxid antimonitý je amfotérny oxid. Dá sa oxidovať priamo na oxid antimoničný alebo na iné antimoničné zlúčeniny. Tiež sa dá jednoducho redukovať na antimón.
Toxikológia
Oxid antimonitý je iba slabo absorbovaný tráviacou sústavou, oxid antimonitý sa dostáva do tela hlavne vdychovaním prachu. Vylučovanie z tela je pomalé, takže je nebezpečný z hľadiska chronickej toxicity. Akútne otravy niesu časté.
Odumorkovka
Odumorkovka je potok na hornej Orave, vo východnej časti okresu Námestovo. Je to pravostranný prítok Rabčického potoka, meria 3,7 km a je tokom VII. rádu.
Potok preteká najvýchodnejšou časťou geomorfologického celku Podbeskydská brázda, pramení na severnom svahu Poprovky (934,5 m n. m.) v nadmorskej výške cca 835 m n. m., na katastrálnom území obce Rabčice, neďaleko štátnej hranice s Poľskom. Od prameňa tečie sprvu na západ, následne sa stáča, pokračuje severojužným smerom a preteká zastavaným územím obce. Pri miestnej časti Sadľová Raľa priberá sprava krátky prítok z južného úpätia Upladiska (891,4 m n. m.), prechodne sa stáča na juhovýchod a zľava priberá prítok zo severozápadného svahu Kvakovej (852,5 m n. m.). Odtiaľ už tečie znovu severojužným smerom v blízkosti intravilánu obce a juhovýchodne od jej stredu sa v nadmorskej výške približne 706 m n. m. vlieva do Rabčického potoka.
Alice
Alice môže byť:
ALICE môže byť:
Vladimír Weiss (1964)
Vladimír Weiss (* 22. september 1964, Bratislava) je slovenský futbalový tréner a bývalý futbalista.
Od 1. júla 2008 do 31. januára 2012 trénoval národný futbalový tím Slovenska, predtým trénoval kluby Artmedia Petržalka (s ktorým získal v sezónach 2004/2005 a 2007/2008 titul) a v roku 2006 trénoval v ruskej Superlige tím Saturn Ramenskoje.