cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Air Koryo
História
V roku 1975 bolo do flotily zavedené prvé prúdové lietadlo spoločnosti, Tupolev Tu-154, ktoré dopravca nasadil na lety do Prahy, Berlína a Moskvy. Tu-154 však nemali dostatočný dolet, a tak museli mať pri týchto letoch medzipristátia v Irkutsku a Novosibirsku, aby doplnili palivo. V roku 1981 spoločnosť začala prevádzkovať prvý Iliušin Il-62M s dlhým doletom. V apríli 1983 tak mohla byť otvorená priama linka Pchjongjang – Moskva, v novembri 1987 linka Pchjongjang – Moskva – Berlín a o dva roky neskôr Pchjongjang – Moskva – Sofia. V 80. rokoch boli do flotily zavedené aj lietadlá Tu-134.
Po skončení studenej vojny a páde komunizmu vo východnej Európe začalo začiatkom 90. rokov pre spoločnosť nepriaznivé obdobie. Ubudli prevádzkované linky a dopravca sa zameral na nákladnú dopravu. V roku 1990 tak došlo k objednávke a dodaniu nákladných lietadiel Iliušin Il-76TD, ktoré spočiatku lietali aj do Európy (po trase Pchjongjang – Novosibirsk – Moskva – Berlín, resp. Pchjongjang – Moskva – Praha – Berlín). Dňa 28. marca 1992 sa spoločnosť na základe rozhodnutia severokórejskej vlády premenovala na Air Koryo. Keď bola na určitý čas prerušená aj prevádzka linky do Pekingu, nechali Air Koryo prerobiť na nákladnú verziu svoje staršie Il-18. Po zlepšení situácie začala spoločnosť otvárať nové pravidelné i nepravidelné linky. V apríli 1993 pribudli lety do Bangkoku, v septembri 1996 do Macaa a v auguste 1997 do Vladivostoku. Väčšina letov do Európy však musela byť z politických dôvodov ukončená. Počas 90. rokov Air Koryo podpísali aj zmluvy o spolupráci so spoločnosťami Air China a Singapore Airlines. V druhej polovici 90. rokov došlo k dohode s Korean Air, národným leteckým dopravcom Kórejskej republiky. V júli 2000 sa tak uskutočnil prvý charterový let medzi Pchjongjangom a Soulom.
V marci 2006 sa Air Koryo ocitli medzi dopravcami, ktorí majú zákaz lietať do krajín Európskej únie (EÚ) z dôvodu nesplnených požiadaviek na tunajšie bezpečnostné štandardy. Reakciou Air Koryo bola objednávka a dodanie lietadiel Tupolev Tu-204 v rokoch 2007 a 2010. Od marca 2010 môže spoločnosť s týmito lietadlami prevádzkovať lety do EÚ.
Destinácie
thumb|right|Sídlo Air Koryo v Pchjongjangu
Air Koryo v súčasnosti lietajú do piatich pravidelných destinácií (Peking-Capital, Macao, Šanghaj-Pchu-tung, Šen-jang a Vladivostok). Vnútroštátne lety sú iba charterové.
Flotila
thumb|right|Turistická trieda na palube lietadla [[Tupolev Tu-204 spoločnosti Air Koryo]] thumb|right|Sedadlá obchodnej triedy v Tupoleve Tu-204 thumb|right|Občerstvenie podávané v turistickej triede na palube [[Iliušin Il-62|Iliušinu Il-62M počas letu Peking-Capital – Pchjongjang]]
Súčasná flotila
Flotila Air Koryo pozostávala v auguste 2019 z nasledujúcich lietadiel:
Majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 1998
Majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 1998 boli 31. a posledné juniorské majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji. Konali sa od 11. do 19. apríla 1998 vo švédskych mestách Mora a Malung. V ďalšom roku bola súťaž nahradená Majstrovstvami sveta hráčov do 18 rokov.
O 7. miesto
Nórsko vyhralo 2 : 1 na zápasy a skončilo na 7. mieste.
Žiaden tím nezostúpil. K týmto ôsmim účastníkom sa pridali 🇩🇪 ako víťaz ME Skupiny "B" a 🇺🇸, aby vytvorili najvyššiu divíziu (Skupinu "A") Majstrovstiev sveta do 18 rokov 1999.
Skupina "B" ME 1998
Turnaj Skupiny "B" ME 1998 sa hral vo Füssene a Memmingene v Nemecku od 5. do 12. apríla 1998.
O 7. miesto
Francúzsko vyhralo 2 : 0 na zápasy a skončilo na 7. mieste.
Nemecko postúpilo do Skupiny "A" MS 1999. K ostatným siedmim účastníkom sa pridalo 🇦🇹 ako víťaz ME Skupiny "C", aby vytvorili druhú najvyššiu divíziu (Skupinu "B") Majstrovstiev sveta do 18 rokov 1999.
Skupina "C" ME 1998
Turnaj Skupiny "C" ME 1998 sa hral v Záhrebe v Chorvátsku od 16. do 20. apríla 1998.
Play-off
'''Zápas o 7. miesto''' '''Zápas o 5. miesto''' '''Zápas o 3. miesto''' Finále
Skupina "D" ME 1998
Turnaj Skupiny "D" ME 1998 sa hral v Luxemburgu v Luxembursku od 3. do 9. marca 1998.
Rádio One Rock
Rádio One Rock bola súkromná multiregionálna komerčná rozhlasová stanica, ktorá vysielala zo štúdia v Nitre.
Vysielala od 4. marca 2014, bola pokračovateľom Rádia Rock, avšak na iných frekvenciách s väčším pokrytím po zaniknutom Rádiu Hit FM. Vo svojom vysielaní ponúkala rockovú klasiku šesťdesiatych až deväťdesiatych rokov, počas dňa aj moderované vysielanie. Vysielanie od roku 2018 postupne upadalo, až nakoniec stanica spolu so sesterským Rádiom One a Rádiom One Retro ukončila vysielanie k 1. novembru 2019.
Mário Bihári
Mário Bihári (* 28. december 1977, Malacky) je slovenský rómsky spevák, klarinetista, akordeonista a klavirista pôsobiaci v Česku. Od ôsmich rokov je nevidiaci. Dva roky chodil na základnú školu v Bratislave a šesť rokov na základnú školu pre nevidiacich v Levoči.
Šport
Na ZŠ v Levoči sa začal aktívne venovať športu, v ľahkej atletike sa stal v rokoch 1991 a 1992 majstrom Európy v kategórii žiaci (rekord v behu na 60 m – 7,9 sekúnd).
Hudba
V siedmych rokoch začal hral na klavír, v desiatich na akordeón. V roku 1998 maturoval s vyznamenaním na konzervatóriu Jana Deyla v Prahe a o dva roky neskôr ho dokončil.
V roku 1998 sa stal členom hudobnej skupiny Koa, ktorá sprevádzala autorskú a interpretačnú dvojicu Zuzana Navarová – Iván Gutiérrez. Vznikli albumy Skleněná vrba (1999) a koncertné Zelené album (2000). Po odchode Ivána Gutiérreza začína Mário Bihári taktiež spievať a skladať vlastné piesne. Na albumoch Barvy všecky (2001) a Jako Šántidéví (2003) zaberajú približne štvrtinu rozsahu. Po smrti Zuzany Navarovej v decembri 2004 sa Mário Bihári stal hlavným autorom skupiny Koa.
Po ukončení činnosti skupiny Koa vystupoval so skupinou Bejlí a bol kapelníkom skupiny Mário Bihári Trio (Bihári, Tokhi, Petr Tichý). Neskôr hrá buď sólovo, alebo s novou skupinou Bachtale Apsa (Mário Bihári, Adam Pospíšil, Peter Horvát, Standa Vít). Spolupracoval tiež s kapelou Plavci, Bárou Hrzánovou, hosťoval s kapelou Para, so speváčkou Janou Kirschner alebo s kapelou Buty.
S pomocou fotografa Björna Steinza sa venoval aj fotografii v cykloch Hudba v obraze (2004) a Obrazy z duše.
Okolo roku 2010 si spravil masérsky kurz a pracuje v masážnom štúdiu, ktoré ponúka počas masírovania aj živú hudbu, kedy klienta masíruje Biháriho kolegyňa a Bihári k tomu improvizuje na klavír.
Ján XIV. (konštantínopolský patriarcha)
'''Ján XIV. Kalekas''' (* 1283, Apros, Trákia† 29. december 1347, Konštantínopol) bol konštantínopolský ekumenický patriarcha v rokoch 13341347. Zohral významnú úlohu v spore o hésychazmus a v občianskej vojne medzi Jánom V. Palaiologom a Jánom VI. Kantakuzénom.
Životopis
Ján a narodil v roku 1283 v tráckom sídle Apros. Po tom, čo sa stal kňazom, dostal sa do okruhu vplyvného aristokrata Jána Kantakuzéna. I napriek tomu, že bol ženatý sa v roku 1334 s Kantakuzénovou pomocou stal solúnskym metropolitom a následne aj konštantínopolským patriarchom. V roku 1341 v Konštantínopole predsedal synode, ktorá odsúdila učenie mnícha Barlaama z Kalábrie a očistila Gregora Palamu. Po tom, čo na jeseň 1341 vypukla vojna medzi Kantakuzénom a Jánom V. reprezentovaným jeho matkou regentkou Annou Savojskou sa však postavil na stranu Palaiológovcov. Neplnoletého cisára korunoval a Kantakuzéna exkomunikoval z cirkvi. Sám vládol spolu s Annou Savojskou ako regent. Zmenil aj svoj postoj k hésychazmu, ktorý odsúdil. V roku 1344 dokonca exkomunikoval Gregora Palamu. V roku 1346 sa situácia v občianskej vojne začala obracať a víťazstvo sa prikláňalo na Kantakuzénovu stranu. Regentka Anna Savojská preto zvolala synodu, ktorá Kaleku zosadila a odsúdila. Na okamih bol patriarcha vyhostený do Didymoteichonu, no následne sa vrátil do Konštantínopola, kde v roku 1347 zomrel.
Hamoir
Hamoir je belgická obec vo Valónskom regióne v provincii Lutyšsko.
Obyvateľstvo
Hamoir má približne 3 702 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Hamoir pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Pravé ryby
Pravé ryby môže byť alternatívny názov taxónu:
Centraľnoje televidenije SSSR
CT ZSSR začala vysielať denné televízne okruhy začiatkom roku 1955 a v nasledujúcom roku, 1956, ďalší okruh. Tretí okruh vznikol v roku 1965 a štvrtý v roku 1967. V tom istom roku začal prvý okruh vysielať farebne (ako štvrtá televízia v Európe) a od začiatku roku 1977 sa všetky okruhy vysielali farebne.
Pravé ryby
Poznámka: V zahraničných textoch sa ako pravé ryby niekedy (väčšinou skôr voľne) označujú taxóny:
Šunka od kosti
Šunka od kosti je mäsový výrobok vyrábaný z bravčového stehna. Ide o modifikovanú podobu tzv. pražskej šunky. Niekedy sa o nej preto hovorí ako o „pražskej šunke od kosti“.
Centraľnoje televidenije SSSR
Od roku 1965 stanica vysielala cez satelit.
Centrálna televízia ZSSR zanikla počas rozpadu ZSSR. Jeho technické zdroje prevzali novovzniknuté televízne stanice Ruskej federácie.
Šunka od kosti
Výroba
Výroba bola zdanlivo jednoduchá, samozrejme technologicky pomerne náročná. Bravčové stehná z vybraných ošípaných boli upravené tzv. pražským rezom a potom schladené. Do úzkych zárezov museli mäsiari vpraviť primerané množstvo soliacej zmesi s prímesou cukru. Tou potom bolo stehno dôkladne potrená aj na povrchu. Dno nakladacej nádoby sa muselo posypať soľou a stehno do nej bolo vložené s kožou dole. Toto sa zalialo prevareným a vychladeným slaným nálevom, do ktorého sa mohli pridať aj ďalšie ingrediencie, ako koriander, jalovec, rasca či bobkový list, a stehná boli zaťažené. Asi po dvoch týždňoch sa museli šunky preložiť a obrátiť. Za päť až šesť týždňov bolo nakladanie ukončené. Potom sa šunky namáčali na niekoľko hodín vo vlažnej vode, odstránila sa z nich panvová kosť a údili sa v udiarni na bukových štiepkach v dvoch fázach asi 8 až 12 hodín. Potom sa šunka ešte ľahko ovarila. Ovarené a osušené šunky boli na povrchu ošetrené buď slabou vrstvou želatíny alebo olejom. Niekedy sa šunka nechávala dozrieť, bola potrená želatínou a zavesená v suchom prievane.
Súčasnosť
Po Nežnej revolúcii a vzniku súkromných spoločností došlo k postupnému obnoveniu výroby tejto šunky. Jej kvalita však zďaleka nedosahovala kvalít pôvodného výrobku. Kvôli požiadavkám nižšej ceny či vyššieho zisku sa kráti alebo preskakuje doba zrenia, výrobky sú nastavované a klamané nástrekmi, ktoré sa skladajú z vody, konzervantov, stabilizátorov, škrobov, zahusťujúcich prípravkov, látok zvýrazňujúcich chuť, farbív, rastlinných tukov a pod, pričom ich obsah činí až 25% výrobku.
Keď český podnikateľ v gastronómii Tomáš Karpíšek v roku 2004 zistil, že na pražskú šunku nie je registrovaná žiadna ochranná známka, okamžite si ju zaregistroval. Jeho zámerom bolo obnoviť tradíciu pražskej šunky podľa pôvodnej receptúry z 19. storočia, ktorú údajne získal od potomkov údenárskych majstrov. Proti tomu však protestoval Zväz spracovateľov mäsa a mäsokombináty, ktoré výrobky pod značkou Pražská šunka produkujú. Úrad priemyselného vlastníctva mu preto v roku 2007 túto ochrannú známku zneplatnil.
Aj napriek tomu, že kvalita tejto šunky býva rozdielna, vyrába sa aj dnes originálna šunka od kosti podľa pôvodnej receptúry z dôb 1. Česko-slovenskej republiky.
Fozières
Fozières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fraisse-sur-Agout
Fraisse-sur-Agout je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Val-d'Or
Val-d'Or je mesto v kanadskej provincii Quebec.
Dejiny
Názov mesta pochádza z obdobia zlatej horúčky v oblasti, ktorá prebehla v 30. rokoch 20. storočia. V minulosti sa volalo aj Valléedor. Osada Bourlamaque bola založená v roku 1934 ako firemné mesto. Val-d'Or bolo založené v roku 1935 a o dva roky neskôr sa stalo mestom. Mestá boli spoločne známe ako Val-d'Or-Bourlamaque. V roku 1968 sa spojili a spolu s ďalším mestom, Lac Lemoyne, založenom v 1958. V roku 2002 prehlo spojenie s obcami Dubuisson, Sullivan, Val-Senneville a Vassan, čo vytvorilo súčasný Val-d'Or.
Demografia
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 32 752 obyvateľov, v roku 2016 32 491. V sčítaní z roku 2021 uviedlo ako rodný jazyk 30 320 ľudí francúzštinu, 835 angličtinu a 190 jazyky pôvodných obyvateľov. 565 ľudí uviedlo viaceré rodné jazyky. Nikto neudal etnický pôvod český, slovenský ani československý.
Doprava
Mestom prechádzajú provinčné Cesta 117 a Cesta 111 a železničná trať. V meste sa nachádza letisko, jedno z najrušnejších v Quebecu.
Ekonomika
V roku 1935 bola otvorená prvá baňa na zlato, zvaná Sigma. Bola jedna z najbohatších v provincii. Neskôr sa ťažili aj zinok a meď. Postupné zatváranie baní malo dopad na miestnu ekonomiku. V súčasnosti sú bývalé bane a banícke osady sprístupnené návštevníkom. Oblasť je tiež významná ťažbou dreva.
Školstvo
V meste sídli pobočka provinčného systému Université du Québec, Université du Québec en Abitibi-Témiscamingue.
Indigovník farbiarsky
Indigovník farbiarsky (lat. Indigofera tinctoria) je rastlina, z ktorej sa pôvodne získavalo farbivo indigo. Patrí do rodu indigovník patriaceho do čeľade bôbovité.
Opis
Indigovník farbiarsky je poloker, ktorý dorastá do veľkosti 1–2 metre.
Stonka rastliny je obrastená krátkymi palistami a striedavo usporiadanými zloženými listami. Indigo má oválne zelené listy, ktoré majú asi 2 centimetre.
Kvety indiga rastú v strapcoch o dĺžke 5-10 centimetrov a majú fialovú, ružovú farbu alebo bielu farbu. Ako plod vznikajú struky, ktoré majú valcovitý tvar a obsahujú zvyčajne 10 semien.
Rozšírenie
Celé storočia sa však pestuje po celom svete, takže pôvod indigovníka farbiarskeho nie je presne známy. Predpokladá sa, že pochádza z Malajského súostrovia a rástol i v Afrike.
Použitie
V tradičnej medicíne sa používalo pri zápaloch pokožky, ekzéme či psoriáze. Za protizápalové účinky je zodpovedný napríklad prítomný indirubín. Okrem toho má indigo i antimikrobiálne účinky.
Poľnohospodárstvo
Z indigovníka farbiarskeho možno získať rotenoidy deguelín, dehydrodeguelín, rotenol, rotenón, tefrozín a sumatrol.
Keďže rastlina patrí medzi bôbovité, využíva sa na obohatenie zeminy podobe ako iné bôbovité rastliny, napríklad lucerna siata alebo fazuľa. Takisto sa používa na zakrytie zeminy, čím sa zemina chráni pred eróziou či vysušením.
Farbivo
Indigovník je pôvodným zdrojom farbiva s názvom indigo. Toto farbivo možno získať spracovaním listov rastliny. Po namočení do vody a fermentácii sa premieňa glykozid indikán, ktorý je prirozdene prítomný v rastline, na modré farbivo indigotín (indigo). Zrazenina sa z listov získava zmiešaním so silnou zásadou, napríklad lúhom.
Dnes sa väčšina tohto farbiva vyrába synteticky, ale prírodné farbivo z indigovníka farbiarskeho je stále dostupné, napríklad pod názvom tarum v Indonézii alebo nila v Malajzii. V Iráne a rôznych častiach bývalého Sovietskeho zväzu sa označuje ako basma.
História
Prvý Európan, ktorý opísal prípravu indiga, bol Marco Polo, a to v Indii v 13. storočí. Indigo sa bežne používalo ako farbivo pri maľovaní od začiatku stredoveku.
Frontignan
Frontignan je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Mestomá rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Majstrovstvá sveta v bandyhokeji žien 2012
Majstrovstvá sveta v bandyhokeji žien 2012 boli 6. majstrovstvá sveta žien v bandyhokeji. Bolo to najvyššie medzinárodné podujatie FIB v bandyhokeji žien v roku 2012. Konalo sa od 23.26. februára 2012 v Irkutsku, v Rusku, za účasti 6 tímov. Prvýkrát sa konal ženský šampionát v kolíske bandyhokeja, Rusku. Zo šiesteho titulu (šiesteho za sebou) sa tešili Švédky, ktoré vo finále zdolali domáci tím. Domáce Rusky získali svoje šieste striebro zo svetových šampionátov.
Separátne votum
Separátne votum (lat. votum separatum) je odlišné stanovisko prehlasovaného člena súdneho senátu alebo pléna určitého súdu k prijatému rozhodnutiu. Ak rovnaké stanovisko zastáva viac sudcov, ide o menšinové (minoritné) votum. Odlišné stanovisko ale slúži iba na vyjadrenie právneho názoru, nemá na prijaté rozhodnutia žiadny vplyv, neovplyvňuje jeho záväznosť či platnosť. Navyše je právom sudcu (nie povinnosťou) svoje odlišné stanovisko vyjadriť, teda ho využiť môže, a nemusí.
Podľa zamerania nesúhlasu sa rozlišuje:
Svoj pôvod má na anglických súdoch, kde bola váha rozsudkov daná autoritou konkrétnych sudcov a ich názorov, odtiaľ sa rozšírilo do celej angloamerickej právnej oblasti. Až neskôr začalo byť využívané aj u niektorých vyšších súdov kontinentálnych (napr. u nemeckého Spolkového ústavného súdu), kde inak prevažovala zásada tajnosti sudcovských porád a myšlienka nenarušovať autoritu rozhodnutie odlišnými pohľadmi jednotlivých sudcov.
Na Slovensku majú právo uviesť svoje odlišné stanoviská s odôvodnením nielen sudcovia Ústavného súdu, ale aj sudcovia všeobecných súdov vo veciach rozhodovaných v senáte.
Šuhajda (koláč)
náhľad|Šuhajdy v plechu na [[Vianoce|vianočnom stole]]
Šuhajda je slovenský sviatočný nepečený zákusok, resp. bonbón, v papierovom košíčku. Zvrchu a zospodu je tvorený čokoládou a stredná vrstva je šťavnatá, orechová, s rumovou príchuťou.
Na Slovensku a v Česku sa šuhajdy tradične pripravujú počas vianočných   a veľkonočných sviatkov.
Príprava
Roztopenú čokoládu s margarínom vlejeme do tretiny košíčka a necháme stuhnúť. Na čokoládu dáme orechovú náplň a zalejeme poslednou vrstvou čokolády. Šuhajdu môžeme ozdobiť cukrovinkami alebo orechmi.
AK-12
AK-12 je moderná ruská útočná puška, ktorá bola vyvinutá v podniku Ižmaš. Je označovaná ako piata generácia útočných pušiek Kalašnikov.
Vznik a vývoj
Už na konci 70. rokov 20. storočia sa hovorilo o zastaranosti pušiek AK-74 a potrebe ich náhrady. Preto bol v roku 1980 naštartovaný projekt, ktorého výsledkom mala byť nová automatická puška pre sovietsku armádu, ktorá by perspektívne nastúpila na miesto AK-74. V dôsledku rozpadu Sovietskeho zväzu sa však táto súťaž pretiahla až roku 1994, kedy bola za víťaza vyhlásená AN-94. Táto zaujímavá puška s tzv. balančným mechanizmom bola prijatá do výzbroje, ale iba v malom počte a len v niektorých špeciálnych jednotkách. Preto bola otázka nástupcu AK-74 otvorená až do roku 2010, kedy bol predstavený prototyp AK-200. V roku 2011 prebehli skúšky tejto novej pušky a v januári 2012 prezentovala spoločnosť Ižmaš finálnu verziu s označením AK-12.
V tom istom roku bola puška ponúknutá ruskej armáde ako súčasť budúcej výzbroje Ratnik. Konštruktéri z Ižmašu však nemali čas na vytvorenie variantu s kalibrom 7,62×39 a tak pre tieto potreby predstavili útočnú pušku staršej konštrukcie AK103-3. Počas testov sa okamžite ukázalo, že nová zbraň výrazne stratila na spoľahlivosti a hneď v prvej fáze prehrala so svojím hlavným konkurentom Kovrov A-545. Práce na ďalšom vývoji AK-12 tak pokračovali z vlastnej iniciatívy podniku Ižmaš a na vlastné náklady.
Samotný Ižmaš sa v roku 2014 pretransformoval na koncern Kalašnikov, pričom došlo aj k výmene generálneho riaditeľa a ďalších manažérov. V septembri 2016 koncern Kalašnikov na fóre Army-2016 predstavil vylepšenú verziu AK-12, ako aj útočnú pušku AK-15 pre strelivo kalibru 7,62×39 mm. Konštrukcia pušiek bola podľa výrobcu prepracovaná tak, aby sa odstránilo množstvo nedostatkov zistených počas testov. Podarilo sa tiež znížiť výrobnú cenu. V novej AK-12 bola celá mechanická časť pušky navrhnutá nanovo a nie je kompatibilná s AK-74M. Hlavným cieľom redizajnu bolo zvýšenie presnosti vo všetkých režimoch streľby pri zachovaní prevádzkovej spoľahlivosti a vyrobiteľnosti.
Od začiatku roka 2017 pokračoval „3. ústredný výskumný ústav ministerstva obrany“ v testovaní štyroch útočných pušiek: AK-12, AK-15, 6P67 a 6P68. Testovaná bola spoľahlivosť a funkčnosť zbraní za veľmi nízkych aj vysokých teplôt alebo v prašnom a vlhkom prostredí. Podľa ruských štandardov musí puška vydržať (nesmie samovoľne vystreliť) pád z výšky 1,5 metra na betónovú podlahu. Dňa 29. januára 2018 ruské ministerstvo obrany rozhodlo, že pušky AK-12 a AK-15 budú zaradené do výzbroje pozemných síl, vzdušných síl a námornej pechoty Ruskej federácie. Dňa 20. decembra 2018 odovzdal koncern Kalašnikov ruskému ministerstvu obrany prvú várku AK-12 v počte 2500 kusov.
Konštrukcia
Základná podoba AK-12 využíva strelivo kalibru 5,45×39 mm. Dajú sa použiť 30-ranné zásobníky z AK-74 alebo 45-ranné z guľometu RPK. Zbraň pracuje na princípe odberu prachových plynov z hlavne. Zbraň nemá záchyt záveru, podobne ako AK-74. Špeciálny balančný systém využitý nie je, ale dynamika funkčného mechanizmu bola upravená tak, aby sa obmedzil spätný ráz a zvýšila sa stabilita pri streľbe dávkou. Na oboch stranách tela sa nachádza palcom ovládaná páčka so štyrmi polohami: zaistené, jednotlivé rany, dvojranné dávky a automat. Na prvý pohľad zaujme aj skutočnosť, že AK-12 má na hornej strane celého tela a tiež na spodnej strane predpažbia štandardizované montážne lišty typu Picatinny (MIL-STD-1913), na ktoré je možné upevňovať najrôznejšie druhy zameriavačov, svetlometov, rukovätí, granátometov a ďalšieho príslušenstva. Inak je riešený celý spúšťový mechanizmus, uvoľňovač záveru a úplne nová je aj konštrukcia pažby (dĺžku pažby je nastaviteľná). Mnoho častí zbrane je vyrobených z vysoko odolných polymérov, čo prispieva k nižšej hmotnosti nového kalašnikovu. Zbraň je teraz obojstranná, bez obmedzenia ju teda môžu používať praváci aj ľaváci. Mierne prepracované je ústie hlavne, aby bolo možné odpaľovať aj puškové granáty zahraničnej výroby. Vďaka novej hlavni je zbraň tiež presnejšia. A vzrástla maximálna rýchlosť streľby zbrane, ktorá dosahuje až 700 rán za minútu. Zbraň je vybavená zameriavačom s možnosťou zadávať bočné korekcie a nastavovať dostrel až do 800 m.
Varianty
AK-12 - základný variant, ktorý využíva strelivo kalibru 5,45 × 39 mm.
AK-15 - verzia, ktorá využíva strelivo kalibru 7,62 × 39 mm. Zbraň váži a jej dĺžka je.
Kuna (rod)
Kuna (lat. Martes) je rod z podčeľade Guloninae čeľade lasicovité (Mustelidae). Alternatívne (najmä staršie) sa rod zaraďuje do podčeľade Mustelinae (po slovensky lasice/lasicorodé).
V závislosti od autora majú druhy z tohto rodu v slovenčine buď len rodové meno kuna, alebo majú rodové mená kuna a soboľ, alebo majú rodové mená kuna a charza (a prípadne aj soboľ). Pozri kapitolu Systematika.
Starší názov rodu
V 19. stor. (sčasti ešte začiatkom 20. storočia) sa tento rod u niektorých autorov neoznačoval latinským názvom Martes ale latinským názvom Mustela, alebo sa považoval za súčasť rodu Mustela. Podrobnosti a zdroje pozri v článku Mustela.
Systematika
rod kuna (Martes) [uvedené sú tu len recentné druhy]: Presné vzájomné vzťahy medzi uvedenými druhmi sú sporné.
Zdroje kapitoly Systematika (pokiaľ vyššie nie je uvedené inak) sú:
Metrový koláč
Metrový koláč (iné názvy: metrové rezy, metrová roláda; hovorovo metrák, tunelový koláč ) je dvojfarebný múčnik podobný roláde zo žltého a kakaového korpusu a maslového alebo pudingového krému, ktoré sú zaliaté čokoládovou polevou. Pečie sa vo forme v tvare srnčieho chrbta a podáva nakrájaný na plátky.
Názov koláča je často hyperbolou odvodenou od jeho dĺžky, ktorá je zväčša menšia ako meter, ale radí ho medzi najdlhšie pečené koláče. Metrový koláč sa tradične podáva ako zákusok počas Vianoc alebo Veľkej noci.
Príprava
Pripravíme si piškótové cesto na korpus, ktorého časť prifarbíme kakaom. Oba korpusy upečieme a neskôr nakrájame na rezy podľa formy na pečenie. Medzitým sa pripraví plnka, buď z maslového, alebo pudingového krému. Po jednom rezy natierame plnkou a striedavo prikladáme k sebe svetlé a tmavé rezy. Zvyšok plnky použijeme na potretie celého povrchu koláča a odložíme ho do chladu. Neskôr sa celý koláč poleje čokoládovou polevou a nechá sa stuhnúť.
Cambridge Observatory
náhľad|Hlavný vchod do budovy observatória v Cambridge Cambridge Observatory je astronomické observatórium na University of Cambridge vo východnej časti Anglicka. Bolo založené v roku 1823 a teraz je súčasťou areálu astronomického ústavu. V starej budove observatória sa nachádza Institute of Astronomy Library, ktorá má zbierku moderných a historických astronomických kníh.
Na Madingley Road v západnej časti Cambridge je skupina optických ďalekohľadov. Podľa moderných štandardov sú tieto ďalekohľady malé a tiež ovplyvnené svetelným znečistením. Napriek tomu sa 36-palcový ďalekohľad naďalej používa na štúdium radiálnych rýchlostí hviezd a historické ďalekohľady Northumberland a Thorrowgood sa používajú ako súčasť verejných podporných aktivít inštitútu. Oveľa významnejšie je Mullard Radio Astronomy Observatory, ktoré bolo postavené v roku 1957, niekoľko kilometrov juhozápadne.
Od roku 1990 do 1998 bolo Royal Observatory Greenwich, založené v Cambridge, v Greenwich House, severne od observatória.
Gabian
Gabian je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Juraj Tandler
Juraj Tandler (* 10. jún 1934, Tornaľa† 11. január 2020, Bratislava) bol slovenský hudobný skladateľ, dirigent a pedagóg.
Život
Otec Viliam Tandler a matka Vilma Erdélyi. Študoval na gymnáziu v Rimavskej Sobote. Hudobné vzdelanie získal v Bratislave, kde študoval hru na husle u Viliama Kořínka. V štúdiu pokračoval v rokoch 19721977 na JAMU v Brne, kde študoval kompozíciu. Na jeho tvorbu mal vplyv najmä jeho učiteľ Miroslav Ištvan z JAMU. V rokoch 19772014 pôsobil na Bratislavskom konzervatóriu a v LŠU v Bratislave. Venoval sa výučbe hudobne-teoretických predmetov, sluchovej analýze a kompozícii.
Dielo
Diskografia:
Lúčinská kotlina
Lúčinská kotlina je geomorfologickou časťou Šimonky, podcelku Slanských vrchov. Leží v jej južnej časti, v okresoch Prešov a Košice-okolie.
Polohopis
Na východnom okraji susedí Olšavské predhorie, severovýchodným smerom pokračuje podcelok Šimonka geomorfologickou časťou Zlatobanská kotlina. Juhovýchodným smerom nadväzujú Slanské vrchy podcelkom Makovica a južným prechádza krajina do Toryskej pahorkatiny.
Chránené územia
Táto časť Slanských vrchov nie je súčasťou žiadnej veľkoplošnej chránenej oblasti a nenachádza sa tu ani žiadne osobitne chránené územie. Severne, nad obcou Červenica, však leží chránený areál Dubnícke bane.
Turizmus
Lúčinská kotlina slúži najmä ako východzie miesto do atraktívnejších častí pohoria. Veľkým lákadlom sú blízke opálové bane, relatívne blízko je obec Herľany s jedinečným gejzírom. Východne od kotliny vedie hrebeňom červeno značená Medzinárodná diaľková turistická trasa E3, vedúca z Makovice  k rázcestiu pod Šimonkou. Na túto magistrálu sa v rázcestí Za Dubníkom pripája modrý turistický chodník z Červenice.
Sciéna orlovitá
Sciéna orlovitá (lat. Argyrosomus regius; iné názvy pozri nižšie) je druh ryby z rodu sciéna (iné názvy: bubeník, smuha; lat. Argyrosomus) z čeľade sciénovité (iný názov: bubeníkovité ; lat. Sciaenidae).
Čeľaď sciénovité sa dnes zaraďuje do radu tŕňovcotvaré (Acanthuriformes) a/alebo do taxónu Eupercaria (=Percomorpharia), ale do začiatku 21. storočia sa zaraďovala do radu ostriežotvaré (Perciformes).
Názvy
Slovenské názvy tohto druhu sú: sciéna orlovitá, sciéna sivá  , sciéna kráľovská [sciéna kráľovská je ale tiež názov druhu Menticirrhus saxatilis ], bubeník orlovitý , smuha sivá , šmuha kráľovská ; zastarano: smuha šedá , orol morský ; mimo taxonómie: ombrina (kráľovská).
Vedecké (latinské názvy) tohto druhu sú: v súčasnosti: Argyrosomus regius; staršie: Argyrosomus regium, Argyrosomus procerus, Sciaena regius, Sciaena aquila, Perca regia, Perca luth, Perca vanloo, Cheilodipterus aquila; staršie nepresne (ide o zámeny s inými druhmi): Argyrosomus hololepidotus, Johnius hololepidotus, Sciaena umbra
Výskyt
Vyskytuje sa na východných pobrežiach Atlantiku od úrovne Nórska po úroveň Konga, vrátane Stredozemného mora a Čierneho mora, a v Červenom mori.
Opis
Maximálne dĺžka tela je 2,3 m, bežná dĺžka je 1,5 m. Maximálna hmotnosť je okolo 200 kg, bežná hmotnosť je oveľa nižšia. Farba tela je striebornosivá, s bronzovými znakmi na chrbte. Základ plutvy je červenohnedej farby a ústna dutina je žltozlatá. Hlava je pomerne veľká. Telo je pretiahnuté. Oči sú pomerne malé. Bočná čiara je viditeľná, siaha až po chvostovú plutvu. Druhá chrbtová plutva je oveľa dlhšia než prvá. Tak ako mnohé iné ryby z čeľade sciénovité, aj táto sciéna, vďaka špeciálnym svalom upnutým na plávací mechúr, niekedy bručí ("bubnuje"). Otolity sú veľmi veľké.
Parvulín
Parvulín je najmenší známy proteín s prolylizomerázovou aktivitou. Katalyzuje cis-trans izomerizáciu prolínu v peptidových väzbách. Táto bielkovina má 92 aminokyselín a bola objavená v E. coli v roku 1994. Parvulín nemá žiadnu homológiu s väčšími prolylizomerázami, ako sú cyklofilín a FKBP, ale má spoločné štruktúrne znaky so subdoménami iných proteínov, ktoré sa účastnia prípravy sekretovaných bielkovín pre export z buniek.
Čhing-tao tien-š' tcha
Čhing-tao tien-š' tcha (,, , doslovný preklad Televízna veža v Čching-tau) je 232 metrov vysoká televízna veža na vrchu Tai-ping v Čching-tao, Čína. Je bývalým členom World Federation of Great Towers.
Parvulín
Parvulín má porovnateľnú aktivitu s väčšími prolylizomerázami, keď je jeho substrátom krátky peptid, ktorý obsahuje prolín, ale má nižšiu aktivitu s biologickými substrátmi, pravdepodobne pretože väčšie molekuly majú lepšiu schopnosť viazať svoje substráty. Samotný parvulín obsahuje prolín a jeho skladanie sa dá urýchliť prítomnosťou cyklofilínu. Skladanie parvulínu môže byť i autokatalytické.
Curlingová 1. liga žien
'''Curlingová 1. liga žien''' je najvyššia slovenská curlingová súťaž žien. Prebieha od roku 2005. Organizuje ju Slovenský curlingový zväz (SCZ). Najúspešnejším tímom je 1. CC Bratislava, ktorý v nej zvíťazil 11-krát.
Parvulín
Eukaryotický homológ parvulínu, známy ako Pin1, je nutný na umožnenie prechodu z G2 fázy do M fázy v bunkovom cykle. Neprítomnosť aktivity Pin1 u ľudí bola spojená so skladaním a spracovaním prekurzorového proteínu amyloidu, ktorého produkt rozkladu je cytotoxický peptid amyloid beta, ktorý súvisí s Alzheimerovou chorobou.
Curlingová 1. liga žien
Hráči aktuálneho majstra slovenskej ligy neskôr 🇸🇰 v národných tímoch na majstrovstvách Európy.
Parvulín
Okrem Pin1 majú vyššie eukaryoty ešte dodatočný gén pre parvulín, ktorého základná sekvencia je veľmi konzervovaná u všetkých testovaných mnohobunkových organizmov, ale chýba u kvasiniek. U ľudí je lokus tohto génu na chromozóme Xq13 a kóduje dva proteíny, Par14 a Par17. Par17, ktorý sa exprimuje len u hominidov a u ľudí, je predĺžená N-koncová verzia Par14 a vzniká alternatívnou transkripčnou iniciáciou.
Čhing-tao tien-š' tcha
Bola postavená v rokoch 1992 - 1994. Najvyššia vyhliadka v podobe otáčajúcej sa reštaurácie sa nachádza vo výške 160 metrov. Nižšia vyhliadka sa nachádza vo výške 130 m nad terénom, v tzv. „gule“. Vo výške 115 m sa nachádza observatórium a vo výške 110 m sa nachádza reštaurácia. V základni sa nachádza Olympic Museum otvorené cez Letné olympijské hry v Pekingu v 2008.
Héron
Héron je belgická obec vo Valónskom regióne v provincii Lutyšsko.
Obyvateľstvo
Héron má približne 4 790 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Héron pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Thrasón
Thrasón (Thrasón) môže byť:
Ratko Janev
Ratko Janev (mac. Ратко Jанев, * 30. marec 1939, Sveti Vrač, Bulharsko† 31. december 2019, Belehrad, Srbsko) bol macedónsky jadrový fyzik.
Biografia
Narodil sa v bulharskom meste Sveti Vrač. V mladosti sa presťahoval do Juhoslávie, kde v roku 1957 absolvoval gymnázium v Skopje a potom pokračoval v štúdiu na univerzite v Belehrade, kde v roku 1968 získal titul PhD. Od roku 1965 bol spolupracovníkom Jadrového ústavu vo Vinči. Od roku 1986 bol vedúcim sekcie atómovej a molekulárnej jednotky Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu vo Viedni.
V roku 1972 sa stal mimoriadnym profesorom jadrovej fyziky na univerzite v Skopje a profesorom teoretickej fyziky na univerzite v Belehrade. V rokoch 2002 až 2004 pracoval na Katedre fyziky plazmy vo výskumnom centre Jülich v Nemecku.
Bol členom Macedónskej akadémie vied a umení.
Publikácie
Publikoval viac ako 500 vedeckých článkov z oblasti atómová fyzika.
Eupalinov tunel
Eupalinov tunel (Eupalineio orygma) je staroveký podzemný akvadukt na gréckom ostrove Samos, postavený v 2. polovici 6. storočia pred Kr. Je považovaný za jeden z technických divov antického sveta.
História
Ako väčšina ostrovov v oblasti Egejského mora prekonal aj Samos búrlivú históriu vzostupov i pádov. Najväčší rozmach dosiahol za tyrana Polykrata, ktorý sa zmocnil vlády v 2. polovici 6. storočia pred Kr. (538 – 522 pred Kr. ) obzvlášť drsným spôsobom, keď sa postupne zbavil oboch svojich bratov, s ktorými sa o územie ostrova pôvodne delil. Jedného z nich zabil a druhého proste vyhnal. Preslávil sa ako úspešný vládca a dobyvateľ okolitých ostrovov. Za jeho vlády dochádza na ostrove k budovaniu veľkých stavieb. Takouto pozoruhodnou stavbou, ktorej býva prisudzovaný prívlastok „div sveta“ je vodovodný tunel, ktorý na jeho príkaz okolo roku 530 pred Kr. vybudoval Eupalinos, syn Naustrofa z Megary. Eupalinov tunel, vykopaný pod kopcom Kastro, privádzal vodu do opevneného hlavného mesta Pythagorio (Πυθαγόρειο) v zálive Tigani (pre obyvateľov mesta mal aj strategický význam, slúžil napr. ako úniková cesta). Podľa všetkého je jedným z najstarších umelo vytvorených stavieb svojho druhu v Európe.
Grécky historik Hérodotos, ktorý ostrov Samos navštívil okolo roku 460 pred Kr., ho videl ako úplne funkčný. „''Trochu dlhšie som sa zaoberal obyvateľmi Samu, keďže vybudovali tri stavby, ktoré sú najväčšie v celom Grécku. Cez vŕšok asi stopäťdesiat siah vysoký vykopali zdola tunel s dvomi otvormi. Dĺžka tunelu je sedem stadií, výška a šírka po osem stôp. Cez celý tento tunel je vykopaný druhý kanál, hlboký dvadsať lakťov a široký tri stopy a cezeň sa potrubím vedie voda zo silného prameňa do mesta. Staviteľom tohto tunelu bol Eupalinos z Megary, syn Naustrofov. Druhá je hrádza v mori...''“ Je však zaujímavé, že okrem tejto správy sa o tomto pozoruhodnom technickom diele nezachovali žiadne iné staroveké správy a to aj napriek tomu, že vodovod používali veľmi dlho (viac ako 1000 rokov, zničený bol počas invázie Arabov v roku 666 ). Dôkazy o tom nám prináša neskorší archeologický výskum zo 70. rokov 20. storočia, ktorý datuje významné (rímske) úpravy v južnej časti tunela ešte 7. stor. po Kr. a neskôr zriadenie nového vodovodu v západnom a južnom svahu hory Kastro, ktorý privádzal dažďovú vodu do záchytnej cisterny. Dôvod, že prečo neskôr tunel upadol do zabudnutia spočíva zrejme vo veľmi zložitom historickom vývoji ostrova. Časté striedanie vládcov sprevádzané povstaniami obyvateľov, prírodné katastrofy (zemetrasenia), počas ktorých obyvatelia tento ostrov opustili mohli viesť k vymiznutiu miestnej historickej pamäte. V roku 1853 navštívil ostrov francúzsky archeológ Victor Guerin, presvedčený o tom, že sa museli zachovať aspoň zvyšky slávneho vodovodného tunela, o ktorom sa zmienil Hérodotos, a pri obhliadke miesta našiel jeho pôvodný prameň. Zásadný objav však urobil v roku 1882 mních z kláštora Agia Triada, s následnými neúspešnými pokusmi o obnovenie činnosti vodovodu. Po týchto pokusoch sa však začal predbežný prieskum tunela nemeckým archeológom Ernstom Fabriciom. Zverejnením jeho výsledkov v roku 1884 sa stal tunel viacmenej známym. Posledný a súčasne i najpodstatnejší archeologický výskum so sprístupnením tunela bol vykonaný v 70. rokoch 20. storočia (začal sa v roku 1971) pracovníkmi Nemeckého archeologického ústavu pod vedením Ulfa Jantzena.
Základné údaje o tuneli
náhľad|(Obrázok č. 1) Priečny rez tunelom pri severnom (vľavo) a južného (vpravo) vstupu. Vodovodný tunel je predovšetkým majstrovským inžinierskym dielom staviteľa Eupalina z Megary. Uvažuje sa aj o tom, že sa na projekte svojimi výpočtami podieľal aj Pytagoras. Niektorí historici ale uvádzajú, že slávny matematik mal s miestnym tyranom Polykratom vážne rozpory a že práve kvôli nemu z ostrova odišiel do južnej Itálie, kde založil svoju filozofickú školu. náhľad|Schéma zaistenia výškového stretnutianáhľad|Južná prístupová chodba do tunela s charakteristickým archaickým profilom, vyznačujúcim sa strechovitým stropom z kamenných dosiek
Vodu akumulovali z výdatných prameňov pri (dnes už opustenej) dedine Agiades, severozápadne od vrcholu hory Kastro (237 m n. m.). Severný zberný a prívodný kanál dlhý cca 850 m je vedený kľukato k juhu. Miestami je viac ako 5 m hlboký a z toho dôvodu aj vykonaný banským spôsobom obojsmerného razenia z prístupových šácht. Vlastný tunel je dlhý 1050 m (v priamej línii 1036 m). Vnútorný rozmer hlavnej chodby má približne 1,80 x 1,80 m (okolo 5000 m³ vyťaženej horniny), miestami je mierne zúžený, v mieste stretnutia (po razení z protiľahlých strán) rozšírený. Pri východnej stene je po celej dĺžke vyhĺbený žľab pre vodovod do hĺbky od 3,5 až 8 m. Inovačné pri tomto diele bolo aj to, že do rezervoára pritekala voda cez dva priechody. Tretí priechod bol určený na napojenie potrubia. Za pozornosť stojí aj to, že potrubie bolo umiestnené vyššie, než samotné dno vodojemu, a tak jeho dno plnilo filtračnú funkciu (usadzovali sa v ňom sedimenty). Na vyčistenie vodojemu bola ku dnu uložená odpadová rúra, ktorá tieto nečistoty odvádzala. Voda v žľabe tunela bola vedená v terakotových rúrach (širokých 0,24 až 0,26 m, s hrúbkou stien 2 až 2,5 cm a dlhých 0,71 až 0,73 m), ktoré boli navrhnuté tak, aby do seba navzájom zapadali, niekedy sa na hornej strane potrubia nachádzali otvory (prikryté vrchnákmi), cez ktoré sa vykonávala údržba vodovodu. Odhaduje sa, že na celý vodovod ich bolo použitých približne 4000 ks. Spád vodovodu v tuneli má cca 0,45%. Systém mohol dodávať mestu až 400 m³ vody denne. Tunel je vyrazený v prostredí pevných vápencov, čiastočne kryštalických. Viditeľná je subhorizontálna vrstevnatosť horniny, ktorá do istej miery uľahčovala práce pri razení tunela, uskutočňované na úrovni vtedajšej technológie, t. j. ručne (so železnými dlátami a kladivami, boli to zrejme dvojčlenné tímy otrokov, jeden držal dláto, zatiaľ čo druhý naň udieral kladivom ). Pracovali (predovšetkým zajatci z ostrova Lesbos ) z dnešného pohľadu za takmer neznesiteľných podmienok. Pracovisko bolo osvetľované olejovými lampami (našli sa aj pri archeologickom výskume), vetranie nebolo zrejme žiadne. Podľa odhadov práce na tunely trvali medzi 5 až 15 rokov (najčastejší odhad je 10 rokov ). Veľmi jednoduchým prepočtom (pri razení z oboch strán) s prihliadnutím z výsledkov razenia vykonávaného metódami experimentálnej archeológie sa javí pravdepodobnejší skôr dlhší odhad trvania stavby. Hlavný tunel (vrátane žľabov pre vodovod) nie je vymurovaný, pričom je stav horniny i po viac ako 2500 rokoch veľmi dobrý. Kamennými doskami sú obmurované len prístupové chodby.
Za hlavný prejav Eupalinovho inžinierskeho majstrovstva sa dnes pokladá smerové a výškové vedenie stavby. Jeho projekt je zrejme len druhou podzemnou stavbou preukázateľne razenou súčasne z dvoch protiľahlých strán. Prvý sa v tejto súvislosti uvádza tzv. Ezechiášov tunel v Jeruzaleme (cca 700 pred. Kr.). Avšak na rozdiel od tejto stavby sa práve Eupalinovi prisudzuje historické prvenstvo v metodicky riadenom postupe razenia z oboch strán. Fakt, že sa obe skupiny jej staviteľov v tomto 1036 metrov dlhom tuneli stretli len s minimálnou odchýlkou, je unikátny.
Technické prevedenie
Trasa bola vytýčená na povrchu hory, s tým, že dĺžku tunela určila séria vodorovných úsekov latiek rovnakej dĺžky (podľa inej teórie sa smer určil tak, že sa v bode vrcholu hory postavila veža v tvare písmena T a od nej sa natiahli povrazy, ktoré určovali smer a na úpätiach vrchu sa v cieľových bodoch od rezervoára a odbytiska natiahli súbežne povrazy nasmerované k bodu výstavby tunela ). Tento postup mal zásadný význam pre plánovanie projektu ako celku a je nepochybný. Smer bolo možné kontrolovať pohľadom na výtyčky (trasírky) postavené na svahu, ide tu o jednoduchú a spoľahlivú metódu. Pre zaistenie správnosti smeru razenia tunela bolo (najmä v prvej časti stavby) veľmi dôležité dosiahnuť čo najvyššiu presnosť vytýčenia smeru, pretože chyba na začiatku by sa prenášala ďalej. Z toho dôvodu bola vykopaná vertikálna šachta v blízkosti vstupu a tak bol získaný ďalší kontrolný bod pre orientáciu na trase, ktorý bol prenesený priviazanou olovnicou kolmo na počvu (spodnú plochu diela ) tunela. Tým sa vytýčenie smeru priamky stalo presnejšie. Bolo to použité na južnom svahu, ktorý je strmý a kde laty s klincami (výtyčky) dovoľovali len obmedzenú dĺžku zamerania. Zameriavanie trasy prebiehalo aj spätne zameriavaním z tunela. Dôkazom toho je jedno miesto tuneli, kde došlo k chybe vo smere, ktorá bola zistená práve pohľadom z tunela. Odchýlka bola opravená, ale pre obnovenie zámernej čiary vznikla nika v stene tunela.
Tunel mal prejsť horou vo vodorovnej trase a tá bola, bez ohľadu na drobné odchýlky, tiež stále dodržiavaná. Malo to tú výhodu, že keby sa pri razení naskytla vodonosná puklina, nebol by problém s odtokom vody. V prípade k mestu naklonenej nivelety (čiary udávajúcej výškové pomery ) by v južnej časti také problémy nenastali, ale v severnej časti by mohla voda zaplaviť prednú, čiže čelnú plochu razeného tunela (čelbu) a nemohlo by sa pokračovať v práci. Práve preto teda viedol Eupalinos trasu vo vodorovnom smere. A tiež musel riešiť problém s prítokom vody už 200 m od severného vstupu, keď sa razenie priblížilo k vodonosnej vrstve. Po vzniknutom prítoku vody sa tu preto počva mierne zdvíha tak, aby voda mohla vytekať z tunela. Neskôr, v mieste už za prekonanou zamokrenou vrstvou, sa počva opäť znižuje na pôvodnú projektovanú výšku. Z pohľadu trasovania tunela je veľmi pôsobivá aj skutočnosť, že hoci pôvodný priamy smer severnej vetvy nemohol byť kvôli veľmi popukanej a menej stabilnej hornine dodržaný (a trasa sa tu preto stáča na západ), je po obkopaní tohto kritického miesta tunel opäť narovnaný do pôvodného smeru. Vytýčený smer a odmeraná dĺžka negarantovali, že sa obe protiľahlé úseky tunela stretnú. Nemohli byť totiž vylúčené drobné nepresnosti v meraniach vyplývajúce z dobovej úrovne techniky. Aj relatívne malá odchýlka v smere v hodnote 1°, prestavuje uprostred tunela priečnu odchýlku až 9 m! Z toho vyplývala potreba urobiť také opatrenia, ktoré by zabezpečili stretnutie oboch proti sebe razených častí. Eupalinos iste uvažoval o niekoľkých riešeniach. Najjednoduchšie by bolo zakončenie jednej časti tunela razením v kolmom smere trasy tunela v tvare písmena T. Toto riešenie je však nevýhodné v tom, že razenie musí byť vykonané na obe strany. Výhodnejší postup, už s menšou vynaloženú prácou, spočíva vo vychýlení smerov razenia na oboch častiach tunela. A práve toto riešenie zvolil Eupalinos. Pravdepodobnosť stretnutia obidvoch proti sebe razených častí aj vo vertikále (nivelete) zaistil obdobným rozšírením chodby v počve a v strope chodby v smere zvislom. Obe opatrenia sú tiež dokumentované archeologickým prieskumom. Je veľmi zaujímavé, že postup použitý pre stretnutie oboch vetiev v smere vertikálnom bol zbytočný, lebo tu prakticky nedošlo k žiadnej odchýlke! Určitú rolu v záverečných krokoch stretnutia severnej a južnej vetvy mohli zohrať akustické signály z náprotivných strán.
Záver
Eupalinov tunel na ostrove Samos je mimoriadne zaujímavou historickou podzemnou stavbou a preto ju roku 1992 zapísali do zoznamu Svetového dedičstva UNESCO. Starovekosť stavby, jej osudy a len postupne odkryté otázky jej vzniku zaujali rady bádateľov, inžinierov a umelcov. Objekt je dnes relatívne veľmi dobre dostupný. Do najstaršieho dochovaného tunela v Európe je po nevyhnutných rekonštrukciách dnes povolený vstup aj turistom a toto miesto sa medzi nimi teší veľkej obľube.
Peter Kónya
Dr. h. c. prof. PhDr. Peter Kónya, PhD. (* 20. august 1966, Prešov, ČSSR) je slovenský univerzitný profesor, historik a akademický funkcionár. Pôsobí na Inštitúte histórie Filozofickej fakulty Prešovskej univerzity v Prešove. Je rektorom Prešovskej univerzity v Prešove od 1. augusta 2015.
Vzdelanie
== Priebeh zamestnaní ==
Zahraničné pobyty, štipendiá
Hosťujúci profesor:
== Členstvo vo vedeckých spoločnostiach, radách časopisov ==
Členstvo vo vedeckých radách
Vedecká rada Prešovskej univerzity, Vedecká rada Filozofickej fakulty PU, Vedecká rada Pravoslávnej bohosloveckej fakulty PU, Vedecká rada Fakulty humanitných a prírodných vied PU, Vedecká rada Fakulty športu PU, Vedecká rada Fakulty stredoeurópskych štúdií UKF (do r. 2013), Vedecká rada Univerzity Jánosa Selyeho v Komárne, Vedecká rada Technickej univerzity v Košiciach, Vedecká rada Reformovanej teologickej fakulty Univerzity Jánosa Selyeho v Komárne, Vedecká rada Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre, Debreceni Egyetem Bölcsészzettudományi Kar (doktorská rada) v Debrecíne, Eszterházy Károly Főiskola v Egeri (doktorská rada).
Zameranie vedeckej činnosti
Vo svojej vedeckovýskumnej činnosti sa orientuje na dejiny protihabsburských povstaní v Uhorsku a ich dopadov na hornouhorské slobodné kráľovské mestá (Prešovský krvavý súd z roku 1687, Prešov, Bardejov, Sabinov počas protireformácie a protihabsburských povstaní (16701711), Za Boha vlasť a slobodu. Pohnuté osudy kuruckého generála Juraja Ottlyka).
Venuje sa aj výskumu problematiky reformácie a rekatolizácie a dejinám evanjelickej cirkvi a.v., s dôrazom na dejiny prešovského evanjelického kolégia.
Bol zostavovateľom a autorom viacerých vedeckých zborníkov, monografií a edície prameňov k témam ako protireformácia, rekatolizácia a katolícka reforma, Tri luterské vyznania viery z Uhorska, Leonard Stöckel a reformácia v strednej Európe, Konfesionalizácia na Slovensku v 16. – 18. storočí.
Jeho bádateľský záujem sa sústreďuje aj na výskum regionálnych dejín, kde bol autorom a zostavovateľom mnohých dejín obcí a miest na území východného Slovenska (Dejiny Sabinova, Dejiny Sobraniec, Dejiny Kráľovského Chlmca, Dejiny obce Soľ). Je zostavovateľom a spoluautorom vysokoškolskej učebnice Dejiny Uhorska : (10001918).
Vyšlo viac ako 30 monografií a takmer 200 vedeckých prác v časopisoch a zborníkoch na Slovensku, v Maďarsku, Česku, Poľsku, Nemecku, Rumunsku, Rakúsku a na Ukrajine.