cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pantokrator
4.9. storočie
náhľad|Mozaika zobrazujúca Krista ako Pantokrata v [[Koncha|konche apsidy Baziliky San Vitale, 6. storočie, Ravenna, Taliansko]] Od 4. storočia sa zobrazenie Pantokrata stalo významnou témou ranokresťanského umenia. Vychádzalo z obrazového typu Krista ako Apolóna alebo sediaceho antického filozofa so zvitkom v ruke, ktorý odkazoval na učiteľstvo a kreslo na súdnu moc. Koncept univerzálnej vlády je jasne vyjadrený v zobrazení sediaceho Krista na nebeskej sfére. Pantokrator sa zvyčajne nachádzal v konche apsidy alebo kalote kupoly. Uprostred evanjelistov alebo ich symbolov. Častejší helenistický typ zobrazuje Krista ako mladíka bez brady, napríklad na mozaike v apside Baziliky San Vitale. Ježiš Kristus je zobrazený ako mladík bez brady a oblečený do fialovej tuniky. Sedí na nebeskej sfére umiestnenej v rajskej záhrade, ako to prezrádza motív štyroch rajských riek. V ľavej ruke drží zvitok a v pravej mučenícku korunu, ktorú mu podal svätý Vitalis. Tento obrazový typ sa na Východe veľmi neujal. Naopak tzv. sýrsky typ zobrazuje Krista s bradou, ako napríklad na mozaike baptistéria v Neapole. Ikonografický typ Ježiša Krista s bradou bol odvodený z vyobrazenia mandylia. Tento typ Pantokrata podobný Diovi je známy z najstarších enkaustických ikon z Kláštora svätej Kataríny na Sinaji z polovice 6. storočia. Práve enkuastická ikona Pantokrata z Kláštora svätej Kataríny sa považuje za najstaršiu, ktorá unikla dvom fázam obrazoboreckého obdobia v Byzantskej ríši. Pravdepodobne jej predlohou bola ikona Pantokrata nad bránou Chalké v Konštantínopole, ktorá bola odstránená a nahradená symbolom kríža na príkaz byzantského cisára Leva III. vľavo|náhľad|Mozaika zobrazujúca Krista ako Pantokrata v kupole [[Monastier Dafni|Monastiera Dafni, okolo roku 1100, Atény, Grécko]]V Bazilike Sant’Apollinare Nuovo (6. storočie) v Ravenne sa na južnej strane hlavnej lode nachádza Kristus s bradou na tróne zahalený cisárskym rúchom. Pôvodne držal otvorenú knihu s nápisom: EGO SUM REX GLORIAE. Podobné zobrazenia sa nachádzajú na slonovinových diptychoch konštantínopolskej dielne. Predpokladá sa, že rozhodujúcim faktorom na šírenie tohto ikonografického typu bola prítomnosť zobrazenia Pantokrata na minciach cisára Justiniána II., kde je zobrazená polofigúra bradatého Krista. V ľavej ruke drží knihu a pravou žehná. Na minciach sa nachádza nápis: REX REGNATIUM. Podobné vyobrazenia sú v manuskripte Knihy Jób (Kódex č. 171) z Kláštora svätého Jána na ostrove Patmos z 9. storočia. Ďalej vyobrazenie Krista v mandorle na malom oblúku ako Kozmokrator v diele Christianiké topografia (Kresťanský miestopis) zo 6. storočia od byzantského kupca Kosma Indikopleusta. Nakrátko sa začal objavovať portrét Krista na víťaznom oblúku, ako napríklad v Bazilike Sant’Apollinare v Classe (7. storočie) a potom od 9. storočia v kupolách a apsidách ďalších chrámov.
Rue Volta
thumb|Rue Volta
Pantokrator
15./16. storočie a neskôr
V ruskej monumentálnej maľbe námet Pantokrata v kupole sprevádzali texty v ráme medailónu, ako napríklad freska od Theofana Gréka v Chráme Premenenia Pána vo Velikijom Novgorode (1378). Obsahuje citát z Knihy žalmov (Veď Pán hľadí zo svojej vznešenej svätyne a z nebies pozerá na zem; čuje nárek zajatých a odsúdeným na smrť vracia slobodu... . Ž 102,2021). Ďalej freska v Chráme nanebovzatia Panny Márie na Volotovskom poli z 80. rokov 14. storočia (dnes zničená) obsahovala citát z Knihy proroka Izaiáša (A jeden druhému volal: "Svätý, svätý, svätý je Pán zástupov, celá zem je plná jeho slávy." Iz 6,3). Ikony Pantokrata s ďalšími postavami pripomínajú ikonografické zobrazenie námetu Deésis.
Zobrazenie Pantokrata ako portrét Kristovej tváre sa ikonopisectve rozšíril počas palaiologovského a postbyzantského obdobia, ako napríklad ikony z Monastiera Pantokrator na Hore Athos (14.18. storočie) alebo z Ochridu. Od 15. storočia sa na ruských ikonách objavoval na otvorenej knihe ruský text z Evanjelia podľa Matúša (Poďte ku mne všetci, ktorí sa namáhate a ste preťažení, a ja vás posilním. Mt 11, 28). Prvýkrát sa objavuje na ikone Spasiteľ na tróne (14. storočie). Ruské ikony zo 16. storočia používali obrazový typ Spas v silách alebo Všedržitel. Na Západe sa pre tento obrazový typ Krista obklopený anjelmi používa termín Rex glorrie. Kristus je zobrazený ako polofigúra alebo ako celá postava, ktorá stojí alebo sedí na tróne. Pravou rukou žehná alebo ukazuje na otvorenú knihu v ľavej ruke. Zobrazenie je často doplnené o nápis ICXC alebo písmena Alfa a Omega. Iným ruským variantom Pantokrata je Jaroje oko/Prísne oko Pána. Zobrazuje hlavu Krista s ramenami a prenikavým alebo prísnym pohľadom. Kniha Dionýza z Fumy z Hory Athos predpisovala zobrazovať Pantokrata spolu s textami z Deuteronómia, Knihy proroka Izaiáša alebo s titulmi ako Všemohúci či Všedržitel.
Rue Volta
Rue Volta (Voltova ulica) je ulica v Paríži. Nachádza sa v historickej štvrti Marais v 3. obvode.
Poloha
Vedie od križovatky s Rue au Maire a končí pri Rue Notre-Dame-de-Nazareth. Je orientovaná z juhu na sever.
Dejiny
Hrázdený dom č. 3 v tejto ulici bol dlho považovaný za najstarší dom v Paríži pochádzajúci údajne z obdobia okolo roku 1300. Pri výskume v roku 1979 bolo zistené, že pochádza až z roku 1644. Najstarší dom v Paríži (z roku 1407) sa nachádza neďaleko v ulici Rue de Montmorency.
V dome č. 37 sídli Théâtre du Marais.
Malzéville (obec)
Malzéville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Horní Třešňovec
Horní Třešňovec je obec v Česku v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 588 obyvateľov, z toho 301 mužov a 287 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,8 roka (muži 37,3 roka, ženy 40,4 roka).
Soppe-le-Haut
Soppe-le-Haut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Energetický medzipriestor
Energetický medzipriestor je jedným zo základných architektonických prvkov využívaných pri ekologickej a energeticky šetrnej architektúre na získavanie pasívnych solárnych ziskov a eliminovanie úniku tepla do vonkajšieho prostredia.
Charakteristika
Ak kompaktnú obalovú konštrukciu na rozhraní medzi interiérom a exteriérom nahradíme vzduchovou medzerou, vznikne kvalitatívne nový druh rozhrania, tzv. nárazový priestor.
Nárazový priestor tvorí vlastne dvojitý obal – väčšinou sú to dve zasklené steny, alebo zasklená stena na vonkajšej strane a masívna stena na vnútornej strane. Pri tradičnej masívnej obvodovej konštrukcii sú fyzikálne vlastnosti konštantné, naopak, zmeny v nárazovom priestore sa menia v závislosti od zmien vonkajšieho prostredia. Vďaka tomu budova efektívne reaguje na meniace sa podmienky vonkajšieho prostredia. Nárazový priestor môže byť vytvorený určitým stavebno - technickým riešením (interaktívne steny), alebo objemovo – dispozičným riešením (podkrovný priestor, teplotné zónovanie...). Ak vzduchová medzera nadobudne dimenzie, ktoré umožňujú pobyt človeka v takto vytvorenom priestore vzniká medzipriestor.
Z hľadiska ohraničenia rozhraniami rozlišujeme medzipriestor otvorený alebo uzavretý. Príkladmi otvorených medzipriestorov sú lodžia, pavlač, kolonáda, vnútorný dvor a ulica. Príkladmi uzavretých medzipriestorov sú zimná záhrada, skleník, kryté átrium a pasáž. Uzavretý priestor je zvyčajne opticky prepojený na vonkajší priestor.
Princíp medzipriestoru
Funguje na princípe toku energie s vyššou koncentráciou do miesta s nižšou koncentráciu. Vytvorením vzduchovej vrstvy medzi dvomi konštrukciami dochádza k spomaleniu transferu tepla do vonkajšieho prostredia, teplo sa konzervuje a znižujú sa tak tepelné straty. Naopak v zime, vplyvom slnečného žiarenia, dochádza k tepelným ziskom. Z tohto dôvodu sa spravidla netemperuje. Taktiež zabezpečuje ochranu pred priamymi poveternostnými vplyvmi (slnko, dážď, vietor, sneh,...) a rozširuje priestory obývateľného prostredia.
História
Koncepcia medzipriestoru nie je výdobytkom modernej doby. Objavuje sa v rozličných formách a na rozličných miestach už od čias Sokrata, kedy sa objavuje Sokratov dom, ktorý vychádza z gréckeho megarónu so vstupným portikom, ktorý je prechodným priestorom z exteriéru do interiéru. Hojné zastúpenie mal už v časoch antiky. Využíval vo forme peristylu, portikusu, stoi (stoa) a i., ktoré sa neskôr rôzne priestorovo a funkčne modifikovali ( príkladom je podlubie u radnice alebo meštianskeho domu alebo gánok, ktorý slúžil ako prístrešok ). Akási renesancia medzipriestorov nastala v 70. rokoch, kedy sa začala vo väčšom množstve stavať energeticky šetrnejšia architektúra. Objavujú sa zasklené pasáže, átriá a zasklené fasády sa orientujú na južnú stranu.
Účel medzipriestoru
Z hľadiska využitia rozoznávame nasledovné základné typy medzipriestorov: úžitkový, komunikačný, resp. zhromažďovací a obytný.
Leótychidas II.
Leótychidas II. alebo Leótychidás II. z kráľovského rodu Eurypontovcov bol spartský kráľ približne od roku 491 pred Kr. do roku 469 pred Kr. Jeho spolukráľmi z kráľovského rodu Agiovcov boli Kleomenes I. (cca 491  –  490 pred Kr.), Leónidas I. (490  –  480 pred Kr.) a Pleistarchos (480  –  469 pred Kr.).
Grécky svet bol v čase vlády Leótychida II. poznačený významnými udalosťami. Hneď v druhom roku panovania Leótychida v Sparte sa začala grécko-perzská vojna na európskej pevnine. Terčom útoku Peržanov boli Atény, pretože v roku 498 pred Kr. poskytli pomoc maloázijským Grékom v povstaní proti ich nadvláde. Nalodené vojsko perzského kráľa Darea I. pristálo pri Maratóne neďaleko Atén a tam hoci boli vo veľkej početnej prevahe utrpeli od Aténčanov vedených vojvodcom Miltiadom drvivú porážku. Herodotos píše, že Sparta vyslala Aténčanom na pomoc hoplitov (ťažkoodencov) o počte 2000 mužov, ale tí prišli kvôli poverčivosti až tri dni po bitke, pretože čakali na spln mesiaca, ktorý im mal zaručiť úspešnosť tejto výpravy.
Štyri roky po tejto vojenskej výprave perzský kráľ Dareos zomrel a jeho následník Xerxes považoval za svoju hlavnú úlohu pokračovať v dobyvateľskej politike svojho otca. Na vojnu sa lepšie pripravil a postavil obrovskú armádu (možno až o počte 300 000 mužov) a v roku 480 pred Kr. zaútočil na Grécko, ale Gréci ho po štyroch veľkých bitkách prinútili ustúpiť.
Prvá bitka sa odohrala v priesmyku pri Termopylách v južnej Tesálii, kde Leótychidov spolukráľ Leónidas v strategicky výhodnej pozícii s 300 spolubojovníkmi zo Sparty a 7000 bojovníkmi zo stredného Grécka zadržali Peržanov celé tri dni. V tretí deň, keď grécky zradca previedol Peržanov do ich tyla, Leónidas prikázal väčšine svojim spojencom ustúpiť a v následnej krvavej bitke padli všetci Sparťania a asi 1000 Tespijčanov a Tébanov. Padol aj sám Leónidas a perzský kráľ Xerxes dal zneuctiť jeho mŕtvolu. Ďalšiu, ale tentoraz už víťaznú bitku vybojovali Gréci v námornej bitke pri Salamíne. Gréckej flotile velil aténsky vojvodca Themistokles, ktorý v strategicky vynikajúco vedenej bitke porazil mnohonásobne početnejšiu perzskú flotilu v morskej úžine.
O rok neskôr v rozhodujúcej bitke pri Platajách spojenecké grécke vojská vedené spartským veliteľom Pausaniom zvíťazili nad perzským vojskom a v ten istý rok viedli spartský kráľ Leótychidas a aténsky nauarchos Xanthippos flotilu 110 lodí, aby vypátrali miesto pobytu zvyšku perzského loďstva o zničili ho. V úžine medzi ostrovom Samos pri myse Mikalé ich loďstvo spálili a perzské vojsko, ktoré sa opevnilo na pevnine porazili. Porážka perzského vojska pri Mykalé bolo pre Grékov významné víťazstvo, lebo otvorilo cestu k slobode maloázijským Grékom, Xerxes bol definitívne zahnaný do defenzívy a jeho hegemónia sa v Stredomorí skončila.
V roku 476 pred Kr. Leótychidas po prijatí úplatku od vplyvnej rodiny Aleuadai z Larisy predčasne ukončil trestnú výpravu, ktorá bola vedená proti Tesálčanom pre ich bývalú kolaboráciu s Peržanmi a vrátil sa do Sparty. Po návrate bol preto zbavený trónu, jeho dom spálili a odsúdili ho do vyhnanstva. Posledné roky dožil v Tegei, kde okolo roku 469 pred Kr. zomrel. Keďže Leótychidov syn Zeuxidamos predčasne zomrel jeho nástupcom sa stal vnuk Archidamos.
Les Twins
Les Twins je francúzske umelecké duo, ktoré tvoria bratia, identické dvojčatá Laurent ("Lil Beast") a Larry Nicolas Bourgeois ("Ça Blaze"). Venujú sa predovšetkým tancu, vytváraniu choreografií, modelingu, spevu a herectvu. Patria medzi svetové špičky v New Style hip hope. Svoje originálne choreografie a pohyby chodia vyučovať po celom svete vrátane Česka. Sú tiež členmi tanečných skupín Criminalz Crew a Veteranz, s ktorou účinkovali v Cirque du Soleil Michael Jackson Immortal World Tour.
Život
Pochádzajú zo Sarcelles, čo je predmestie Paríža. Narodili sa 6. decembra 1988 do veľkej rodiny guadeloupského pôvodu.
Kariéra
V roku 2008 sa zúčastnili súťaže Incroyable Talent, čo je francúzska verzia britskej relácii Britain's Got Talent. O tri roky neskôr vyhrali prestížnu medzinárodnú tanečnú súťaž Juste Debout 2011 v kategórii New Style Hip Hop. Medzi ich ďalšie významné počiny môžeme radiť okrem iného úspešnú spoluprácu s Beyoncé, s ktorou mnohokrát vystupovali (trebárs na Billboard Awards 2011), objavili sa v niekoľkých jej videoklipoch a dokonca ju ako jediní mužskí tanečníci odprevadili na jej Mrs. Carter Show World Tour. Spolupracovali ale aj s ďalšími hviezdami, napríklad Meghan Trainorová (videoklip k „Lips Are Movin“), David Guetta (videoklip k „Play Hard“), Missy Elliott, Maître Gims ai. Ďalej sa ukázali aj v niekoľkých reklamách (Adidas, H&M, Beats by Dre ad.) a dokázali sa presadiť aj ako modely (napr. Paris Fashion Week 2010). Venujú sa aj hudbe. Vo videoklipoch k svojim piesňam samozrejme tiež využívajú svojich tanečných schopností (napr. pieseň „You Don't Know Me“).
Tanečné vplyvy
Medzi svoje najväčšie tanečné vplyvy radia predovšetkým Michaela Jacksona a deväť svojich súrodencov, ktorí sú tiež tanečníkmi.
Tanečné ciele
Les Twins hovoria, že ich cieľom je spopularizovať tanec. Nechcú, aby tzv. background dancers boli videní len ako „krovie“ speváka. Aj preto napríklad hovoria, že „netancujú pre Beyoncé, ale s Beyoncé“.
Jean-Pierre Vaucher
Jean-Pierre Étienne Vaucher (* 27. apríl 1763, Ženeva – † 5. január 1841, tamtiež) bol švajčiarsky botanik a protestantský teológ.
Životopis
Jean-Pierre Vaucher má v Medzinárodnom registri mien rastlín skratku Vaucher.
Dielo
thumb|Hydrodictyon reticulatum
Lehôtka pod Brehmi
Polohopis
Obec leží v strednej časti Žiarskej kotliny medzi Kremnickými a Štiavnickými vrchmi. Leží pri ceste I/65 do Žiaru nad Hronom a cez obec vedie cesta do Banskej Štiavnice cez neďaleké Sklené Teplice.
Nachádza sa tu lom, z ktorého sa čerpá surovina pre blízku fabriku, ktorá vyrába tepelnoizolačný materiál perlit.
Acetátové vlákno
thumb|Acetátové vlákno
La Ville radieuse
La Ville radieuse je najobsažnejšia kniha, ktorú Le Corbusier venoval stavbe miest a ktorá vyšla v roku 1935. Jej titulok je programom: La Ville radieuse – žiariace, oslňujúce, svietiace mesto.
4833 Meges
4833 Meges je planétka s priemerom 204 km, ktorú objavil C. S. Shoemaker 8. januára 1989.
Acetátové vlákno
Acetátové vlákno je umelé vlákno vyrobené z acetátu celulózy. Bolo objavené v roku 1918 a dodnes patrí medzi najlepšie a najvyužívanejšie druhy umelých vlákien. Pre jeho výrobu sa používa drevo (celulóza) alebo bavlnený odpad.
La Ville radieuse
Miesto kríža je dané jedinou osou, takže sa každá časť mesta môže podľa potreby voľne rozširovať do strán. Obchodné výškové domy v centre sú vystriedané obytnou štvrťou, z ktorej sú rovnako dobre dosiahnuteľné pracovné miesta v City i v priemyselnej zóne. Stanice a terminál letiska sú umiestnené medzi obytnou a obchodnou štvrťou, na ktorých okrajoch sú pripravené rezervné plochy pre dodatočné správne budovy, študentské centrá apod. Zeleň by mala ostať výlučne chodcom, pričom doprava by bola vedená výškovými trasami a domy by boli postavané na pilieroch. Zelené plochy by mali obsahovať členité cesty a priestranstvá podobne ako v anglickej záhrade, kluby a parkoviská mali byť rozložené do tohto parkovacie okolia preto, aby boli bližšie k bytom a tým lepšie dosiahnuteľné. Dôležité pre architekta bola syntéza staviteľstva a prírody.
Acetátové vlákno
Predáva sa pod rôznymi obchodnými názvami, ktoré sa líšia podľa krajiny: v USA napr. Arnel, v Taliansku Acesil.
La Ville radieuse
Kniha Ville radieuse bola oproti knihy Vers une architecture v mnohých ohľadoch prekvapením, kde už neprevažujú technické, geometrické a architektonické obrazce. Harmóniu zobrazuje ako „mušľu“ a „jedľovú šišku“, ďalej zobrazuje ľudské orgány ako srdce, pľúca, stále sa objavujú kvety a striedanie prírodných cyklov ako striedanie mesiacov a ročných období. Nové akcenty poukazujú na hlboký obrat v myslení Le Corbusiera, kedy posunul techniku do novej súvislosti, kedy je prostredníctvom geometrie vzťahovaná k základnému usporiadaniu vesmíru, k organickej prírode.
Citáty
„Idem tam, kde s veci riadia vo vzájomnom stretnutí človek-príroda, v boji o bytie a v užívaní ovocia vlastnej práce pod klenbou oblohy, zákonom ročného obdobia a spevom mora”
Acetátové vlákno
Vlastnosti
Vlákno zle horí, deformuje sa pri 140 °C (je termoplastické, musí sa žehliť teplotami pod 100 a prať pod 80 °C), mäkkne pri teplote okolo 200 °C a taví sa pri teplote 230 °C.
Využitie
Acetátové vlákna sa používajú ako elektroizolačný materiál, prídavné vlákna do kobercov, odevov, posteľnej bielizne a podobne.
La Ville radieuse
Citáty
''„Človek vyšiel z prírody. Je utváraný prírodou. Ak pozná tieto zákony a uvádza sa v neustálom pohybe do súladu s nimi, potom si zaistí pocit harmónie, ktorý mu je príjemný.”''
''„…esenciálna architektúra správnej miery a vnútorných veľkostí podľa mierky človeka. Život v takýchto stavbách môže byť plný dokonalej hrdosti a človek našej strojovej doby môže vrátiť zmysel pre základne pramene pomoci, ako prírodné, tak ľudské.”''
Formigny
Formigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 264 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Juraj Somolányi
Juraj Somolányi (* 1972, Bratislava) je slovenský umelec, hudobník a fotograf.
Do povedomia nezávislej hudobnej scény prenikol v 90. rokoch čoby frontman kapely The Dark, respektíve Dead Cannabis, založenej neskôr. S prvou pre vydavateľstvo Monitor nahral aj svoj jediný štúdiový album Clear (1993), výhradne v angličtine. Napriek zaznamenaným úspechom v rámci electronic body music, v dôsledku čoho bol na domácej pôde považovaný za jedného z priekopníkov v tomto žánri, sa pozvoľna začal venovať umeleckej fotografii a dodatočne i filmovaniu pomocou digitálnej zrkadlovky. Okrem iného natáča videoklipy pod svojou virtuálnou značkou Darktechnology Productions, prispieva pre hudobné časopisy (napr. Nový Populár), či je autorom dosiaľ nepublikovanej autobiografie. Od roku 2012 je členom elektronického dua Get Explode  a nedávno na seba upozornil ako jeden z porotcov II. ročníka Medzinárodného festivalu vodného sveta SCUBACAM 2012.
Kariéra
náhľad|Zvláštny smútok víťazov v podaní Natálie Bizoňovej Kacinovej. náhľad|Parafráza na [[Alica v krajine zázrakov (kniha)|Alicu v krajine zázrakov stvárnená Šárkou Nohelovou.]] náhľad|Žiara.
Okrem iných fotil napríklad víťazku nemecko-rakúskej súťaže krásy Queen of the World 1997 Natáliu Bizoňovú Kacinovú, či speváčku Celeste Buckingham, s ktorou nasnímal sériu fotografií pre hudobný dvojmesačník Nový populár. V rámci osláv 20. výročia od vzniku svojej pôvodnej kapely The Dark zorganizoval v roku 2010 spoločný koncert s belgickou skupinou Front 242, ktorá tak vôbec po prvýkrát vystúpila na Slovensku. Od roku 2012 je členom kapely Get Explode (zal. v r. 2009), v ktorej nahradil Mariána Čurku.
Komanči
right|thumb|Vlajka Komančov right|thumb|Územie Komančov right|thumb|Uwat – Komanč, 1930
Fontána di Trevi
náhľad|Fontana di Trevi Fontána Di Trevi je najznámejšia fontána v Ríme. Nachádza sa na Piazza di Trevi asi 250 metrov na sever od Piazza Colonna a dotvára priečelie paláca Poli, ktorý akoby vyrastal zo skál.
Jej najstaršia časť je pozostatkom akvaduktu, ktorý dal postaviť vojvodca Agrippa v roku 19 pred Kr. Fontána bola postavená na mieste niekdajšej renesančnej studne Trivio. Odtial pochádza i jej pomenovanie "di Trevi". Fontánu postavil Niccoló Salvi v polovici 18. storočia podľa návrhov Berniniho. Z hlavnej niky paláca Poli vystupuje socha Neptúna a pod mohutnou kaskádou sa v trblietajúcej vode vzpínajú dva morské kone. Táto figurálna výzdoba je dielom Pietra Bracciho. Fontána je ozdobená viacerými dokonale opracovanými sochami, jedna z nich predstavuje hojnosť a druhá zdravie. Nad nimi sa nachádzajú štyri ročné obdobia prinášajúce dary. K zaujímavým patrí aj panna, ktorá ukazuje vojakom prameň. Stalo sa zvykom, že návštevníci Ríma hádžu do fontány mince, aby sa na toto krásne miesto ešte raz vrátili.
Komanči
Bojovná legenda amerického juhu
Dávno pred tým, ako na severoamerický subkontinent vkročila noha bieleho muža, bol neskorší mocný národ Komančov súčasťou uto – aztécko – numického kmeňa Šošonov. Pôvodne žili v drsných oblastiach Nevady a Utahu, neskôr v južnom Wyomingu na hornom toku Severnej Platte. Prakticky ihneď po získaní koní koncom 17. storočia sa pôvodne jednotný kmeň začal štiepiť na dve časti. Menej priebojná časť kmeňa zostala v pôvodnej domovine, odkiaľ ju však bojovné skupiny prériových Kajovov, Siuxov, Čejenov (Šajenov) a Arapahov čoskoro nemilosrdne vytlačili až ďaleko na západ do nehostinných Skalnatých hôr.
Dynamickejšie skupiny kmeňa postupovali stále južnejšie na prérie v Nebraske, Colorade, Kansase, Oklahome až do Texasu. Ten sa stal na viac ako jedno storočie ich výsostným územím, o ktoré zvádzali urputné boje so susednými indiánskymi kmeňmi, španielskymi kolonizátormi a napokon aj s americkými osadníkmi. Komanči, i keď vzrastom nižší, ako okolité kmene, boli zocelení kočovným spôsobom života a neustálymi šarvátkami. V čase najväčšej slávy koncom 18. storočia ich podľa odhadov žilo asi 20-tisíc. Neskôr následkom opakovaných vražedných epidémií belošských chorôb ich počet značne poklesol, takže počas prvého sčítania roku 1870 sa ku Komančom hlásilo už len asi 8-tisíc ľudí.
Fontána di Trevi
Panorámy
thumb|center|1450px|Panoramatická snímka: Nočná scenéria
Komanči
Nepríjemní susedia
Komanči boli typickými predstaviteľmi prériovej kultúry. Podobne ako Siuxovia na severe, aj oni znamenali pre všetky susediace spoločenstvá neustálu hrozbu. Hlavným zdrojom ich prestíže boli rozsiahle stáda koní. Hoci sa ako prví stali ich majstrovskými chovateľmi, počas celej známej histórie kmeňa podnikali lúpežné nájazdy za korisťou a najmä s cieľom získať ďalšie a ďalšie kone. Tie potom v rámci výmenného obchodu predávali americkým a francúzskym obchodníkom za strelné zbrane, s ktorými si počínali ešte neohrozenejšie a ukradli ešte viac koní, ktoré vymenili za ešte väčšie množstvo zbraní. Hoci doslova terorizovali všetky okolité kmene, hlavným terčom ich nájazdov boli španielske oblasti južného Texasu a Nového Mexika. Španieli prvýkrát zbystrili pozornosť okolo roku 1706, kedy sa do údolia Rio Grande nečakane vrátil puebliansky kmeň Pikurisov. Tí pred desaťročím kvôli Španielom ušli do západného Kansasu, takže bolo jasné, že k návratu ich muselo donútiť len niečo ešte horšie.
Keď roku 1716 prvý raz niekoľkí Komanči navštívili viaceré mestečká v Novom Mexiku, Španieli sa – možno právom – domnievali, že si len prišli obhliadnuť terén, a tak preventívne napadli utsko – komančský tábor neďaleko Santa Fe. Zajatcov predali do otroctva. Prvé nájazdy zasiahli španielske územie už o tri roky. Počas následnej trestnej výpravy armáda síce prenikla až hlboko na coloradské prérie, no našla len opustené táboriská. Keďže dočasná komančsko – utská spojenecká aliancia systematicky decimovala v ich kansaských a coloradských osadách aj meskalerských a lipanských Apačov, títo zdesení húfne utekali na juh, kde boli pre nich bohaté španielske usadlosti a haciendy vítaným cieľom útokov. Po roku 1786 Komanči definitívne vytlačili do západných hôr aj svojich už bývalých spojencov Utov a koncom storočia sa stali rešpektovanými pánmi väčšej časti Texasu, severovýchodu Nového Mexika a juhozápadnej Oklahomy.
Vojny so Španielmi
Vzájomné vzťahy so Španielmi boli mimoriadne komplikované kvôli veľkej roztrieštenosti Komančov. Ich národ sa skladal z dvanástich veľkých kmeňov a tie zasa z nekonečného množstva podkmeňových a klanových skupín, z ktorých aj tá najmenšia realizovala nezávislú „zahraničnú“ politiku. A tak zatiaľ čo jedna skupina v Novom Mexiku mierumilovne obchodovala, iná len o kúsok ďalej neľútostne lúpila a vraždila. Uzavrieť mierovú zmluvu s Komančmi ako politickým celkom bolo nemožné. Navyše Indiánov huckali a zásobovali zbraňami francúzski obchodníci, s ktorými zasa Španieli ako s nežiaducimi konkurentami zaobchádzali neuveriteľne brutálne – napríklad vodcovi jednej francúzskej obchodnej výpravy na rozkaz guvernéra Santa Fé zaživa vyrezali srdce z tela.
Proti Komančom Španieli intenzívne bojovali od roku 1768. Prvý bojový úspech však zaznamenali až po šiestich rokoch, kedy prepadli a zničili ich osadu pri Ratone v Novom Mexiku. Roku 1779 guvernér Juan Bautiste de Anza s 500 vojakmi a 200-členným pomocným oddielom Apačov a Utov obsadil veľkú komančskú osadu. V bitke zahynul významný náčelník militantných Komančov Zelený Roh. Keď o pár rokov de Anza ponúkol mier, proti uzavretiu zmluvy sa postavil len Biely Býk s neveľkou skupinou prívržencov. Zástancovia mierového riešenia vnútrokmeňovú dilemu riešili vskutku radikálne – Bieleho Býka zavraždili a jeho skupinu rozprášili. Tri najmocnejšie komančské skupiny splnomocnili ako vyjednávača náčelníka Koženého Plášťa. Po zložitých trojkolových rokovaniach v júli 1786 bola mierová zmluva na svete. Guvernér de Anza zároveň zmieril Komančov s Utmi, čím obratne získal spojencov proti dotieravým Apačom. Mierové vzťahy, výdatne podporované vzájomným obchodom, sa napriek občasným nájazdom udržali po celé desaťročia.
Z nepriateľov spojenci
Do novej vlasti v Texase komančské skupiny zo severu prichádzali postupne. Ešte okolo roku 1750 niektorí oneskorenci bojovali proti Kajovom, žijúcim v Čiernych horách v Južnej Dakote. Obe znepriatelené strany však odtiaľ zakrátko vyhnali mocné skupiny siuxských Lakotov, nezadržateľne sa valiace na západ od severnej Missouri. Kajovské a komančské skupiny ustupovali na juh až k rieke Arkansas a ďalej medzi sebou bojovali. Roku 1805 sa Komanči a Kajovovia náhodne stretli v španielskej obchodnej stanici. Ostrej bitke len s vypätím síl zabránili Španieli, no napokon sa situácia zvrtla a jeden kajovský bojovník sa odhodlal, že bude nejaký čas dobrovoľne žiť medzi Komančmi. Keď sa na jeseň v poriadku vrátil, mierový proces sa rozšíril aj na ostatné skupiny, až vzniklo nerozbitné medzikmeňové spojenectvo. Ďalšie významné spojenectvá Komanči časom uzavreli s južnými vetvami Čejenov a Araphaov, a to vďaka americkému priekopníkovi a obchodníkovi Williamovi Bentovi. Stará Bentova pevnosť bola v prvej polovici 19. storočia najvýznamnejším strediskom obchodu s Indiánmi v juhovýchodnom Colorade. Pretože neustále medzikmeňové šarvátky o lovecké územia v oblasti rieky Arkansas značne obmedzovali možnosti obchodovania, legendárny beloch – sám ženatý so Čejenkou Žltou Ženou – medzi večne znepriatelenými kmeňmi sprostredkoval rokovania, ktorých výsledkom bolo uzavretie spojeneckej zmluvy Komančov a Kajovov s Čejenmi a Arapahoami. Táto aliancia vydržala až do konca existencie živej prériovej kultúry a náramne strpčila život belochom, ktorí bezohľadne prenikali na indiánske územie.
Vojny s Američanmi
Počas svojich nájazdov na belošské osady v Texase nerobili Komanči žiadne rozdiely medzi hispánskymi osadníkmi a Angloameričanmi – prepadávali ich rovnako neľútostne. Dejinné udalosti však nabrali rýchly spád. Keď roku 1821 získalo Mexiko nezávislosť od španielskej koruny, potvrdilo mierovú zmluvu s Komančmi, no mladá republika na jej plnenie nemala peniaze. Keď Mexičania prestali za mier platiť, vypukla vojna. Komanči proti nim podnikli viacero zdrvujúcich nájazdov, počas ktorých roku 1840 prenikli hlboko do vnútrozemia a na tri mesiace obsadili celé severné Mexiko. Mexická vláda na niekoľko desaťročí obnovila vyplácanie odmien za indiánske skalpy.
Ešte roku 1833 do Texasu, ktorý spadal pod štátnu suverenitu Mexickej republiky, pricestoval Sam Houston a ako oficiálny predstaviteľ vlády USA s Komančmi rokoval o mieri. Mexická vláda vyslovila počudovanie nad tým, čo má čo reprezentant cudzej mocnosti rokovať na výsostnom území iného štátu, a vyzvala ho k odchodu. Neskoro. Texas sa o tri roky odtrhol od Mexika a jeho prvým prezidentom sa stal – Sam Houston. V máji 1838 síce s Komančmi podpísal mierovú zmluvu, táto však neobsahovala ustanovenia o jednoznačne určenej indiánsko-belošskej hranici, čo sa stalo zdrojom mnohých nedorozumení a problémov. Belosi neustále zaberali indiánsku pôdu a Indiáni zasa neprestali s nájazdmi. Houstonov nástupca Mirabeau Lamar v marci 1840 zvolal do San Antonia mierové rokovania. Jedným z jeho najdôležitejších cieľov bolo dosiahnuť prepustenie množstva belošských zajatcov.
Aj keď si Texasania o osudoch zajatcov nerobili prehnané ilúzie, skutočnosťou boli šokovaní. Znásilnenia boli v správaní sa Komančov k belošským ženám len nevinnou zábavkou v porovnaní s celkovým zaobchádzaním. Mužov do zajatia nebrali vôbec; zabíjali ich počas boja, alebo hneď po jeho skončení. Keď belosi videli úbohý stav zajatcov, ktorých Indiáni priviedli na rokovania, sami seba sa pýtali, ako potom musia vyzerať tí, čo zostali v táboroch. Ozbrojení civilisti obkľúčili radnicu a 35 náčelníkov zlynčovali. Zajali 27 komančských žien a detí, ktoré ponúkli na výmenu za zajatých belochov. Indiáni mohli vymeniť len piatich zajatcov, pretože ostatných belochov, rozzúrení kvôli vražde svojich náčelníkov, po návrate do osád pozabíjali. Ešte v lete náčelník Bizóní Hrb zorganizoval až 500-člennú nájazdnícku výpravu. Mohutná bojová sila sa zastavila až na brehu Mexického zálivu. Do tla zhoreli mestá Victoria a Linnville, zahynuli stovky belochov. Sebaistých nájazdníkov, obťažkaných bohatou korisťou, na spiatočnej ceste prepadol zo zálohy oddiel domobrany pri Slivkovom potoku neďaleko Lockhartu a spôsobil im ťažké straty.
Osudný protivník
Texasania podľa vzoru indiánskych jazdeckých bojovníkov zorganizovali vlastné jednotky ľahkej jazdy – rangers – a účinne ich v boji proti Indiánom aj využívali.
O všednej realite výstižne vypovedá kapitán texaských rangerov S. H. Walker, ktorý v liste z novembra 1846 píše vynálezcovi revolveru Samuelovi Coltovi: „V lete 1844 kapitán Hays s pätnástimi mužmi bojoval proti osemdesiatim Indiánom... Zabil a zranil polovicu z nich. Môžem s istotou povedať, že ľudia v Texase nedočkavo túžia mať Vaše revolvery.“
Jeffrey Williams
Jeffrey Nels Williams (* 18. január 1958, Superior, Wisconsin, USA) bol pôvodne letec Armády USA, od mája 1996 je americký astronaut, člen oddielu kozmonautov NASA. Do vesmíru sa po prvýkrát dostal v roku 2000 na palube raketoplánu Atlantis, druhýkrát v ruskom Sojuze na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) ako člen Expedície 13. Od konca septembra 2009 bol vo vesmíre tretíkrát, na šesťmesačnej misii na ISS (Expedícia 21 a 22), s návratom 18. marca 2010. V kozme strávil počas troch letov necelý rok (dohromady 362 dní).
Komanči
Osudný protivník
Roku 1846 Texas anektovali Spojené štáty. Federálna vláda s Komančmi podpísala novú mierovú zmluvu, no ustanovenia o určení stálej hranice neboli ani v nej. Situáciu komplikoval aj nemiestny politický spor, či má Indiánom sľúbené dary zo svojho rozpočtu platiť federálna alebo texaská vláda. Vzájomné vzťahy sa stále vyostrovali; rangeri útočili na komančské dediny a Komanči prepadávali belošské usadlosti. Do toho roku 1848 vypukla kalifornská zlatá horúčka a územím Komančov tiahli neustále ohrozované kolóny vysťahovalcov. Rozšírili sa veľké epidémie kiahní a cholery, Indiáni zomierali po stovkách.
Jeffrey Williams
Vojak
Jeffrey Williams sa narodil v Superior vo Wisconsine, detstvo prežil v meste Winter v tom istom štáte, tu tiež roku 1976 ukončil strednú školu. Roku 1980 získal bakalársky titul na Vojenskej akadémii Spojených štátov vo West Pointe. Potom slúžil v armáde, v rokoch 19811984 v Nemecku. Roku 1987 získal magisterský titul na U.S.A Naval Postgraduate School. Potom do roku 1991 pracoval v Johnsonovom vesmírnom stredisku. V rokoch 19921993 sa učil v škole testovacích letcov námorníctva (Naval Test Pilot School), nasledujúce dva roky strávil na Edwardsovej leteckej základni.
Astronaut
Prihlásil sa do 12. náboru astronautov NASA v roku 1987, kedy sa len dostal medzi 117 finalistov. Roku 1991 sa zúčastnil 14. náboru, ale zase neprešiel. Úspech slávil až tretíkrát, v máji 1996 v 16. nábore. Absolvoval všeobecnú kozmickú prípravu a získal kvalifikáciu letový špecialista.
Komanči
Osudný protivník
Kajovovia a Komanči oklahomskú rezerváciu využívali ako základňu, z ktorej útočili na Texasanov a do ktorej utekali pred prenasledovateľmi. V mocenskom vákuu občianskej vojny si vyrovnali aj staré účty s Tonkawmi, ktorí proti nim bojovali ako stopári po boku belochov, a tri stovky z nich zmasakrovali. V novembri 1863 konfederálna armáda proti Indiánom vyslala plukovníka Kita Carsona. Jeho stopári objavili tábory spojených síl Komančov, Kajovov, Čejenov a Araphaov 24. novembra pri Adobe Walls v severozápadnom Texase. Carson však našiel oveľa viac Indiánov, ako bol schopný potrestať, a ledva si zachránil kožu. O päť dní neskôr coloradskí dobrovoľníci plukovníka Chivingtona nadránom prepadli čejenský tábor Čierneho Kotla pri Piesčitom potoku, ktorý bol pod ochranou vlády, a zavraždili tristo žien a detí.
Jeffrey Williams
Astronaut
Hneď po ukončení základného výcviku, v novembri 1998 bol zaradený do posádky letu STS-101. Do vesmíru odštartoval na palube raketoplánu Atlantis 19. mája 2000. Raketoplán pristál po 9 dňoch, 20 hodinách a 10 minútach letu dňa 29. mája 2000.
Komanči
Osudný protivník
Na základe veľkej zmluvy od Medicine Lodge z októbra 1867 sa väčšina Komančov presťahovala do rezervácie pri Fort Cobb v Oklahome. Tlaku tisícov vojakov najdlhšie odolávali kwahadijskí Komanči s náčelníkom Quanahom Parkerom, miešancom, synom belošky Cynthie Parkerovej. Pretože prídely potravín v rezervácii armáda nepochopiteľne zadržiavala, Indiáni dodržujúci mier hladovali a postupne z rezervácie utekali do prérie loviť bizóny. Lenže belošskí lovci počas posledných niekoľkých rokov bizóny celkom vyhubili, takže hladovali aj tam a navyše ich všade prenasledovali vojaci.
Jeffrey Williams
Astronaut
thumb|left|Jeffrey Williams v Sojuze TMA-8 26. júla 2006. Po druhýkrát vzlietol do vesmíru 30. marca 2006 v ruskom Sojuze TMA-8. Na ISS pracoval spoločne s Rusom Pavlom Vinogradovom a od júla 2006 aj Nemcom Thomasom Reiterom. Dvojica Williams, Vinogradov pristála 29. septembra 2006 po 182 dňoch, 22 hodinách a 43 minútach letu.
Komanči
Koniec slobody
Posledné úsilie o slobodný život Komančov sa definitívne skončilo kapituláciou skupiny Quanaha Parkera v júni 1875. Bývalý nepriateľ, generál Ranald Slidell MacKenzie, použil väčšiu časť výťažku z predaja koní, ktoré počas bojov ukoristil Indiánom – 22 000 dolárov – na nákup oviec a dobytka, aby mali s čím začať nový život. Aj náčelník Quanah Parker sa rýchlo zorientoval v belošských móresoch a v zlatej ére kovbojov začal neľútostne vymáhať tranzitné poplatky za prechod veľkých stád dobytka územím rezervácie. Beloškým rančerom za poplatok dovolil, aby svoje zvieratá v rezervácii pásli. Navyše na indiánskej pôde objavili ropu, čiže kmeň – a, pochopiteľne, hlavne Parker – zarábal. Bývalý postrach belochov Quanah Parker neuveriteľne zbohatol. Z típí sa presťahoval do obrovského luxusného domu, mal šesť manželiek. Ambície tohto zbohatlíka kandidovať do amerického Kongresu zabrzdil iba fakt, že bol Indián a navyše Komanč, čo by vo vtedajšom rasistickom Texase neprekonali ani jeho doláre. Vykonával teda aspoň úrad šerifa a sudcu. A roku 1905 sa hrdo niesol na koni v inauguračnom sprievode prezidenta Theodora Roosvelta vo Washingtone.
Jeffrey Williams
Astronaut
Po tretíkrát do kozmu odštartoval 30. septembra 2009 na palube lode Sojuz TMA-16 spolu s kolegom z Expedície 21 Maximom Surajevom a vesmírnym turistom Guyom Laliberté. Po obvyklom dvojdňovom lete sa Sojuz spojil s ISS. Laliberté sa po týždni vrátil s vystriedanými členmi Expedície 20 na Zem, Williams a Surajev zostali na stanici do marca 2010 a 18. marca bola ich misia definitívne ukončená úspešným pristátím v Kazachstane.
Mamey
Mamey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Analista
Analista môže byť:
Alastor
Alastor alebo Alastór (starogr. Ἀλάστωρ – Alastor; iný prepis: Alastór, ) môže byť:
Lovčica-Trubín
Lovčica-Trubín je obec na Slovensku v okrese Žiar nad Hronom.
Polohopis
Časť obce Lovčica–Trubín – Lovčica leží v severozápadnej časti Žiarskej kotliny v doline Trubínskeho potoka. Odlesnenú pahorkatinnú časť chotára v kotline tvoria treťohorné uloženiny (zlepence, pieskovce) so zvyškami staroštvrtohorných štrkov, zalesnenú časť v pohorí Vtáčnik tvoria ryolity a ryodacity. Je tu kyselka. Lesný porast predstavuje jedľa a buk. Prevládajú hnedé lesné pôdy. Nadmorská výška obce v tejto časti je v jej strede 330 m, v jej chotári 270 - 833 m.Najvýznamnejší objekt v obci je rímskokatolícky kostol.
Prírodné podmienky
Z celkového druhového spektra vtákov boli uvedené pozorovania z predošlých rokov a z obdobia realizácie výskumu z okolia výskumných plôch, teda z okolia transektov. Tieto pozorovania nie sú výsledkom uceleného výskumu, sú náhodné. Dokresľujú však význam lokality preťah vtáctva, umožňujú spresniť priebeh migračných trás v okolí variantov, pričom boli zaznamenané (v predošlých rokoch) viaceré vzácne druhy, ktoré počas komplexného výskumu v septembri 2004 - máji 2005 na samotných transektoch zaznamenané neboli. Výskum populačnej ekológie a synekológie dravcov bol vykonávaný na vybranom území Žiarskej kotliny a Vtáčnika v rokoch 1999 a 2000 (Kicko 2001), v roku 2002 pokračoval na tej istej ploche ako výskum populačnej ekológie myšiaka lesného (Buteo buteo), sokola myšiara (Falco tinnunculus) a orla krikľavého (Aquila pomarina) (Kicko, in press.). Plochy navrhovaných variantov boli súčasťou vybraného územia. Z týchto výskumov boli uvedené len čiastkové výsledky, resp. údaje o najbližších obsadených hniezdach vybraných druhov dravcov.
V minulých rokoch boli na lokalitách alebo v ich blízkosti pozorované aj ďalšie druhy. Z nich možno spomenúť viacnásobne pozorované ťahy kŕdľov cíbikov chochlatých (Vanellus vanellus), a to tak v jarnom ako aj v jesennom období. Na vodnej nádrži Trubín a Zákruty sa počas ťahu objavujú viaceré druhy kačíc. Raz bol zaznamenaný vzácny kršiak rybožravý (Pandion haliaetus), raz čorík čierny (Chlidonias niger) a raz veľmi veľký kŕdeľ asi 3 000 havranov poľných (Corvus frugilegus). Z ďalších druhov (mimo migrantov), stojí za zmienku napr. pravdepodobné hniezdenie kane popolavej (Circus pygargus) v roku 2001 pod Lovčicou, výskyt orla skalného (Aquila chrysaetos) asi 200 m od variantu č. 1 v roku 1999, častý výskyt sokola sťahovavého v Žiarskej kotline, kam zaletuje za potravou, pozorovanie výra skalného (Bubo bubo) asi 200 m od variantu č. 1 v roku 2000, ktorý podľa údajov členov miestneho polovníckeho združenia hniezdi v Lometínskej doline, pravdepodobné hniezdenie plamienky driemavej (Tyto alba) na družstve asi 200 m od variantu č. 1 asi v roku 1997 a niekoľko málo pozorovaní strakoša kolesára (Lanius minor) v hniezdnom období medzi obcami Lovča a Lovčica.
Leader of Men
„Leader of Men“ je hlavný singel z druhého štúdiového albumu The State z roku 2000 kanadskej rockovej skupiny Nickelback. Je to prvý úspešný singel skupiny, ktorý dosiahol #8 v rebríčku Mainstream Rock Tracks a #21 v rebríčku Modern Rock Tracks. Singel bol po prvýkrát vydaný cez holandské vydavateľstvo Roadrunner Records. Autorom textu piesne je Chad Kroeger, hudbu zložila celá skupina. Na B-strane singlu je pieseň „Just Four“ z albumu Curb.
Úspech
Singel „Leader of Men“ si odniesol veľký úspech a zabezpečil dovtedy tak málo známej skupine veľkú popularitu. Singel sa veľmi dobre umiestnil v amerických rebríčkoch vrátane #8 v rebríčku Mainstream Rock Tracks. S ohľadom na predchádzajúci singel „Fly“ je to druhý vydaný singel. S touto piesňou sa o skupinu Nickelback začali zaujímať veľké nahrávacie spoločnosti a vyústilo to do podpisu zmluvy s holandským metalovým vydavateľstvom Roadrunner Records a vydavateľstvom EMI Records v roku 2000.
Zoznam skladieb
CD singel:
Zostava
Nickelback
Produkcia
James Murray (tenista)
James Murray alebo Jamie Murray (* 13. február 1986, Dunblane, Škótsko) je súčasný britský profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 4 turnaje ATP vo štvorhre. Jeho brat Andy je tiež známy tenista.
Bazilika Panny Márie na oltári nebies
Bazilika Panny Márie na oltári nebies je románsko-gotická sakrálna stavba v Ríme. Najstaršia spomedzi rímskych bazilík patrí k dominantným stavbám Kapitolu, jedného z rímskych starovekých siedmich pahorkov. Kostol je po stavebnej i duchovnej stránke ukážkovým príkladom kontinuity antického a kresťanského Ríma.
Pôvod pomenovania
Za svoje zvláštne pomenovanie bazilika vďačí starovekej legende. Podľa nej na tunajšom mieste existoval oltár, na ktorom sa vynímal nápis Haec est Ara Filii Dei - Toto je oltár Syna Božieho. Oltár vznikol ako reakcia na proroctvo, ktoré vyriekla veštkyňa Tiburská Sibyla prvému z rímskych cisárov, Augustovi. Cisár raz veštkyni položil otázku, či niekedy bude na svete dôležitejšieho muža ako je on. Sibyla mu prorokovala, že čoskoro príde na svet „Kráľ vekov“ aby zboril oltáre bohov a podmanil si celý svet. Augustus dostal počas veštby zjavenie: videl Matku s Dieťaťom stojacu v oslnivom svetle a z diaľky k nemu doliehal hlas „Toto je oltár Božieho Syna.“ Na mieste označenom v proroctve dal cisár postaviť chrám bohyne Juno s oltárom, nad ktorým sa vznášala bohyňa ozdobená nápisom Ara Deae coelistis - Oltár bohyne nebies. Prestavbou svätyne na mariánsky chrám a skomolením nápisu sa vysvetľuje dnešný názov baziliky.
O legende nachádzame zmienku v prvom sprievodcovi Ríma z 12. storočia. Pochybnosť o hodnovernosti legendy môže rozptýliť fakt, že jeden zo stĺpov v bazilikálnej lodi nesie nápis A cubiculo Augustorum, čo pravdepodobne dokazuje pôvod v niekdajšom cisárovom paláci.
Stavebné dejiny kostola
Podľa historických záznamov neďaleko miesta, na ktorom dnešná bazilika stojí existovalo tzv. Auguraculum, posvätný okrsok, kde sa konali dôležité obrady späté s panovníckou hodnosťou.
Augustov chrám časom nahradil kresťanský kostol, stavba v štýle starovekej baziliky, ktorý podľa tradície dala vybudovať cisárovná Helena, matka prvého kresťanského cisára Konštantína Veľkého. Už od 6. storočia v susedstve kostola existovalo byzantské opátstvo. V 10. storočí sa kostol dostal do správy Svätej stolice, ktorá ho zverila reholi benediktínov. V roku 1249 ju pápež Inocent IV. zveril františkánom. Tí ju v roku 1320 stavebne upravili čím nadobudla dnešný románsko-gotický vzhľad.
Vzhľadom k svojej polohe, v blízkosti Senátorského paláca (Palazzo del Senatore), bol kostol od nepamäti využívaný rímskym senátom na vyhlasovanie zákonov; kvôli tomu dostal prívlastok „kapitolská bazilika“.
Ďalšie stavebné úpravy prebiehali aj v nasledujúcich storočiach. K dôležitej úprave prišlo počas pontifikátu Pia IV. (1559 - 1565), ktorý dal strhnúť starú apsidu a nahradil ju novým chórom.
Bazilika zažila i neradostné časy; napr. počas napoleonovej okupácie Ríma v roku 1797 vojaci vyhnali františkánskych mníchov a v ich kláštore si zriadili kasárne a dokonca stajne pre kone.
Prehliadka baziliky
left|thumb|230px|Pohľad do interiéru bazilikyNež sa návštevník dostane do baziliky musí vyjsť širokým monumentálnym schodiskom tvoreným stodvadsiatimi štyrmi schodmi. Bolo vybudované v roku 1348 ako poďakovanie Panne Márii za ukončenie strašného moru. Schodisko je jedinou verejnou stavbou, ktorá vznikla v Ríme počas tzv. avignonského zajatia pápežov. Vzhľadom k monumetálnosti schodiska ako aj faktu, že vedie k bazilike Panny Márie na oltári nebies časom získalo ľudové pomenovanie Schody do neba.
Exteriér baziliky zaujme predovšetkým svojou strohosťou. Hladké priečelie neobsahuje žiadne fasádne ozdoby. Plány na jej freskovú výzdobu neboli nikdy realizované.
V protiváhe jednoduchému exteriéru návštevníka očarí interiér baziliky. Trojloďová stavba zaujme predovšetkým dvoma stĺporadiami (po jedenástich stĺpoch), oddeľujúcimi hlavnú loď od postranných. Zaujímavosťou je fakt, že každý zo stĺpov je iného tvaru čo sa vysvetľuje tým, že každý pochádza pôvodne z inej stavby.
Stĺporadie podopiera nádherný, zlatom bohato zdobený kazetový strop, ktorý chrámu venovali občania mesta na znak vďaky za víťazstvo kresťanských vojsk nad Turkami v námornej bitke pri Lepante v roku 1571.
Po obvode chrámu sa nachádza viacero bočných kaplniek, z ktorých najvýznamnejšiu nájdeme hneď vpravo pri vchode. Kaplnka zasvätená svätému Bernardinovi, reformátorovi františkánskej rehole, je známa aj pod označením Bufaliniho kaplnka (Capella Bufalini). Pomenovaná bola po Ricomannovi Bufalinim, prelátovi z Città di Castello, mesta na severe dnešného regiónu Umbria, ktorý v Ríme pracoval ako kuriálny právnik. Ten výzdobou svojej pohrebnej kaplnky poveril slávneho renesančného umelca Bernardina di Betto, známeho pod menom Pinturicchio. Fresky vytvorené v rokoch 1484 - 1486, patria, popri maľbách v Borgiových apartmánoch a Piccolominiho knižnici v Siene, k umelcovým najznámejším. Tri bočné steny pokryl maľbami zachytávajúcimi scény zo života svätých Bernardina a Františka z Assisi. Krížová klenba rozdelená na štyri polia obsahuje maľby štyroch evanjelistov. Spomedzi nástenných fresiek sa najzaujímavejšie nachádzajú na čelnej a ľavej stene. Oslávenie svätého Bernardina na oltárnej stene zachytáva scénu kedy dvaja anjeli korunujú na skale stojaceho Bernardina. Udalosti sú prítomní po bokoch stojaci svätý Augustín a svätý Anton Padovský. Pozadie fresky tvorí typická umbrijská krajina.
right|thumb|200px|[[Pinturicchio, Oslávenie svätého Bernardina, 1484 - 1486, freska, Bufaliniho kaplnka]]Fresku svojím geometrickým rozvrhom pripomínajúcu Peruginovu maľbu Kristus dáva kľúče Petrovi v Sixtínskej kaplnke nájdeme na ľavej stene kaplnky. Maľba s názvom Smrť svätého Bernardina znázorňuje moment svätcovho skonu kedy sa okolo katafalku zišiel zástup smútiacich, medzi ktorými umelec zachytil postavu mecéna kaplnky ako aj členov jeho rodiny.