cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paul Valéry
Poetické dielo
V 1917, pod vplyvom hlavne André Gidea, sa vrátil ku písaniu poézie dielom „La Jeune Parque“, vydaným u Gallimardov. Dlhé mlčanie prerušuje poémou s 500 veršami, ktorej sa venoval niekoľko rokov. Zo začiatku musel písať na žiadosť svojho vydavateľa Gallimarda pre André Gidea poetický tridsaťriadkový predhovor k reedícii jeho prvých poém. Potom začal písať svoje „chef-d'œuvre“: vnútorný monológ mladej ženy v úlohe koristi ako následok boja medzi telom a dušou napísaný v duchu formalizmu hoden jeho učiteľa Mallarmého.
Iná veľká poéma nasledovala o niekoľko rokov neskôr: „Le Cimetière marin“ (1920), potom zbierka „Charmes“ (1922). Stále ovplyvnený Stéphanom Mallarmém, privilegoval vo svojej poézii jeho formálne majstrovstvo: Mes vers ont le sens qu'on leur prête.(Moje verše majú zmysel, ktorý im je prepožičaný.) Napríklad v trojverší na str. 96:
sa nachádza kontroverzia v použitom slove: fondre - fonder.
Po Prvej svetovej vojne sa stal Paul Valéry „oficiálnym básnikom“, značne slávnym. V roku 1924 bol zvolený za prezidenta francúzskeho PEN - klubu, potom v roku 1925 za člena Francúzskej akadémie. Prijímací prejav na Francúzskej akadémii, ktorý predniesol 23. júna 1927, bol chválorečou na Anatole Francea, po ktorom prevzal kreslo, bez toho, aby čo len jediný krát vyslovil jeho meno. Nemohol mu totiž prepáčiť, že kedysi bránil publikácii Mallarmého poézie. V 1932 sa stal členom „Rady národných múzeí“. V 1933 bol menovaný administrátorom Centre universitaire méditerranéen v Nice. V 1936 bol menovaný predsedom komisie pre kultúru na svetovej výstave. V 1937 bola preňho vytvorená katedra poetiky na „Collège de France“ ; v 1939 sa stal čestným predsedom SACEM. Bol čestný člen výboru v Association du Foyer v opátstve Royaumont.
Jeho vlastné dielo počas tohto obdobia pokračuje, ale je zatienené verejnými funkciami. Hĺbka myšlienok, ktorú vkladal do diel (napríklad Introdukcia podľa metódy Leonarda da Vinci, Večer s pánom Teste), jeho myšlienky o vzniku civilizácie (Regards sur le monde actuel) a jeho bystrý intelekt z neho urobili sprostredkovateľa ideí Raymonda Poincarého, Louisa de Broglie, Henri Bergsona a Alberta Einsteina.
Regulátor
Regulátor (z lat. regulare) je osoba alebo vec, ktorá reguluje (usmerňuje, nastavuje). Konkrétne je to predovšetkým:
Paul Valéry
Počas nemeckej okupácie
Počas okupácie Paul Valéry odmietol kolaborovať ako člen-sekretár Francúzskej akadémie a tiež predniesol pohrebnú reč pri hrobe Žida Henriho Bergsona. Táto aféra spôsobila, že stratil pozíciu v akadémii a post administrátora „na Centre universitaire de Nice“ (Centre universitaire méditerranéen).
Zomrel 20. júla 1945, niekoľko týždňov po skončení Druhej svetovej vojny v Európe. Po štátnom pohrebe na žiadosť Charlesa de Gaullea bol prevezený do Sète na námornícky cintorín, ktorý je známy z jeho poémy:
(Tá pokojná strecha, kde kráčajú holuby, medzi chvejúcimi sa píniami, medzi hrobmi...)
Dielo
Valéryho eseje vyjadrujú znepokojenie nad pretrvaním civilizácie, budúcnosťou práv ducha, úlohou literatúry vo vzdelaní, spätnou väzbou pokroku na človeka.
Paul Valéry bol tiež známy prekladateľ poézie („Les Bucoliques” od Vergília) a oceňovaný za svoje kritické predhovory, napríklad "Lucien Leuwen" od Stendhala, "Les Chimères" od Nervala.
Filozofia
Filozofický a epistemologický aspekt Valéryho diela je poväčšine málo známy. Možno sa tak stalo z dôvodu oneskoreného vydania jeho Zošitov. Valéry je jedným z mysliteľov konštruktivizmu. Jeho túžba pochopiť svet v jeho všeobecnosti, vrátane procesu myslenia samého, silne určuje orientáciu jeho práce a prejavuje sa v týchto textoch:
Anton Gracík
Anton Gracík (* 24. august 1878, Skalica, dnes súčasť Námestova - † 6. október 1956, Coopesburg) bol rímskokatolícky kňaz, novinár, náboženský spisovateľ.
Životopis
Študoval a maturoval na strednej škole v Banskej Bystrici (1897). Rímskokatolícky kňaz a farár na Dolnej zemi a v USA. Organizátor náboženského, kultúrneho a národného života Slovákov v Amerike.
Jefferson Davis
Jefferson Davis (* 3. jún 1808, Fairview, Kentucky, USA – † 6. december 1889, New Orleans, Louisiana, USA) bol americký politik, v rokoch 18531857 vedúci ministerstva vojny a predovšetkým prvý a jediný prezident Konfederovaných štátov amerických.
Život a kariéra
Medzi rokmi 1824 a 1828 študoval na Vojenskej akadémii Spojených štátov vo West Pointe. 17. júna 1835 sa aj cez odpor jeho otca oženil so Sarah Knox Taylorovou, dcérou neskoršieho amerického prezidenta Zachary Taylora. Jeho prvá manželka však už 15. septembra toho istého roku zomrela na maláriu.
Po smrti svojej ženy sa Jefferson Davis stiahol do ústrania a venoval sa predovšetkým farmárčeniu. Aj keď bol veľkým zástancom otrokárstva, mali jeho otroci relatívne vysokú mieru samosprávy a bolo k nim pristupované na vtedajšie pomery dosť benevolentným spôsobom.
26. februára 1845 sa znovu oženil a to za Varinu Howellovú. V rokoch 1846 až 1847 sa zúčastnil ako dôstojník mexicko-americkej vojny, pri ktorej vynikol svojou odvahou a bol postrelený do nohy. Zachary Taylor sa mu po konci vojny ospravedlnil za svoj predchádzajúci negatívny postoj a prehlásil, že jeho dcéra bola lepším sudcom než on sám.
V roku 1847 sa stal senátorom za Mississippi. Patril medzi odporcov kompromisu z roku 1850. V roku 1851 bol opäť zvolený senátorom, ale za krátky čas svoj mandát zložil a neúspešne kandidoval na guvernéra Mississippi. Vo voľbách ho porazil Henry Stuart Foote o 999 hlasov.
Potom podporoval prezidentskú kandidatúru Franklina Pierceho a po jeho zvolení sa stal v rokoch 1853 až 1857 sekretárom ministerstva vojny. Od roku 1857 bol opäť senátorom.
Aj keď bol najprv odporcom odtrhnutia južanských štátov od Únie, zmenil po zvolení Abrahama Lincolna svoj názor a 21. januára 1861 oznámil odtrhnutie štátu Mississippi. V období 18. februára 1861 až 10. mája 1865 bol prezidentom Konfederovaných štátov amerických.
Po konci občianskej vojny bol Davis dva roky väznený, v roku 1867 bol prepustený na kauciu. Roku 1874 bol opäť zvolený do Senátu, ale svojej funkcie bol na základe štrnásteho dodatku americkej ústavy zbavený.
Ku koncu svojho života napísal dve knihy: The Rise and Fall of the Confederate Government a A Short History of the Confederate States of America, v ktorých popisoval dejiny štátov Konfederácie a americkej občianskej vojny.
Snakov
Snakov je malá obec na severovýchodnom Slovensku v okrese Bardejov, Prešovský kraj. Nachádza sa blízko pri poľských hraniciach.
Polohopis
V údolí, kde pramení rieka Topľa, v jej hornom toku, kde sa hlavné údolie končí a rozvetvuje sa na menšie údolia, v bezprostrednej blízkosti poľských hraníc, leží obec Snakov. Táto obec leží v najzápadnejšej časti Nízkych Beskýd, pod ich hlavným chrbtom, v nadmorskej výške 450 metrov. Nachádza sa 18 kilometrov na západ od okresného mesta Bardejov vedľa hlavnej cesty, ktorá vedie smerom na Starú Ľubovňu.
Administratívne patrí do okresu Bardejov v Prešovskom kraji. Obec susedí na východe s Hrabským, na severe a severovýchode vedie štátna hranica s Poľskom a na juhu a juhozápade s dedinou Malcov. Cez malebnú dedinku preteká pomerne malý potôčik Vesna, ktorý vyviera v blízkosti hraníc s Poľskom. Vesna sa na rázcestí (na „Mlyniskách“) vlieva do rieky Topľa. Rozloha obce je okolo 1 460 hektárov. Je roztiahnutá v dĺžke 2 kilometrov.
Chotár obce je kopcovitý, nerovný. Od severu a severozápadu chráni obec pásmo kopcov, ktoré sú zalesnené listnatými a zmiešanými lesmi. Miestami sú aj horské lúky, ktoré v minulosti slúžili na pasenie dobytka. V lesoch rastú hlavne buky, brezy a vo vyšších polohách aj smreky, jedle, borovice a červené smreky. V lesoch chotára sa zdržiavajú vtáci a divá zver ako srna, zajac, líška, jeleň, diviak a niekedy sem zablúdi aj vlk. Pôda je pomerne chudobná, väčšinou je piesočnatá a štrkovitá.
Podnebie
Podnebie obce Snakov je mierne. V lete sa tu vyskytujú teploty niekedy až nad 30º C a v zime až -25º C. V lete bývajú skoro každý rok búrky s mnohými zásahmi bleskov a v zime tu zvyčajne napadne veľa snehu. náhľad|Zima v Snakove.
Minerálne pramene
V chotári obce Snakov sú tri minerálne pramene, a to uhličitý, železnatý a sírno-uhličitý. Koncom 18. storočia jestvovali pri minerálnych prameňoch kúpele, ktoré využívalo obyvateľstvo stolice. Dnes tieto pramene využívajú ľudia z obce a blízkeho okolia na pitné účely hlavne v letných mesiacoch. náhľad|Jeden z minerálnych prameňov v obci.
Charakteristika obce
Do obce vedie štátna vyasfaltovaná cesta až po materskú školu. Z nej možno prejsť betónovým mostom na druhú stranu obce, kde vedie obecná cesta, ktorá je už tiež asfaltová. Obec má vybudovaný obecný vodovod, kultúrny dom, v ktorom sídli obecný úrad a obecná knižnica, požiarnu zbrojnicu, obecný rozhlas, základnú a materskú školu, novú faru a najnovšie „Dom Nádeje“ skolaudovaný v novembri 2005. Od roku 1959 je celá obec elektrifikovaná.
V súčasnom období v 140 rodinných domoch žije v Snakove 661 obyvateľov, z toho 343 žien a 318 mužov. Súčasťou dediny je aj rómska komunita, v ktorej žije z celkového počtu obyvateľov 190 rómskych spoluobčanov. Tak, ako v ostatných okolitých dedinách, aj v tejto je veľká nezamestnanosť. Ľudia odchádzajú za prácou do zahraničia, hlavne do Česka. Hovorovou rečou väčšiny občanov je rusínsky jazyk, vierovyznanie – gréckokatolícke.
Prvá písomná zmienka
Podľa najnovších výskumov F. Uličného počiatky obce Snakov siahajú už pred 13. storočie. Podľa ľudových povestí ľudia tu žili už v časoch tatárskych vpádov ako prisťahovalci tých usadlostí, ktoré ležali na miestach živej komunikácie viac vystavených vpádom nepriateľských bánd. V prvej polovici 15. storočia môžeme nájsť o Snakove už i prvú písomnú zmienku, a to, že istý Peter zo Snakova sa v polovici 15. storočia pridal k bratríkom. Je to presvedčivý doklad o existencii obce už v prvej polovici 15. storočia. Najstaršia písomná správa priamo o obci je až z roku 1543. F. Uličný konštatuje tiež, že na konci 16. storočia bol Snakov už veľkou dedinou.
Predpokladá sa, že obec dostala názov podľa mena alebo priezviska vplyvnej osobnosti. Podľa F. Uličného obec založili usadlíci podľa zákupného práva. Dôkazom toho je, že ešte v prvej polovici 16. storočia tu existovalo šoltýstvo.
Na prelome 15. a 16. storočia Snakov patril zemanom z Korytného na Spiši, neskôr Bonemisovcom z Poľanoviec. Okolo roku 1524 tu mal majetok a kúriu zeman Peter Baran. Koncom 16. storočia obec patrila najmä zemanom Tökeovcom. V roku 1600 obec mala vyše 30 obývaných poddanských domov. Obyvateľstvo bolo poddanské slovenského a rusínskeho pôvodu. Zaoberalo sa poľnohospodárstvom a obchodovaním s drevom. Na les musel byť chotár v minulosti bohatý, pretože aj prvý zistený znak obce symbolizuje lesné hospodárstvo.
Ďalším vlastníkom obce bol panovník Desseffy. Okolo roku 1870 občania odkúpili od tohto panovníka väčšiu časť majetku („nižná majetnist“) a druhú časť majetku („vyšná majetnist“) odkúpil tunajší Žid Lorbert. V roku 1887 Lorbert odpredal obci svoj majetok a založil krčmu.
Významné osobnosti
náhľad|Emil Kubek Emil Kubek bol kňaz, básnik, spisovateľ, jazykovedec. Pôsobil v Snakove v rokoch 1885 – 1904 ako kňaz. Okrem svojho kňazského povolania sa venoval i rozsiahlej kultúrno-osvetovej práci. Učil ľudí hospodáriť na poli i v domácností. Za jeho pôsobenia sa v obci postavila škola, nová fara i prístupová cesta do obce. Bol známy najmä svojou literárnou činnosťou. Napísal román Marko Šoltýs, ktorého námet čerpal zo života snakovských ľudí. Písal básne, poviedky a príbehy. Bol to významný rusínsky dejateľ.
Bobrovecký potok
Bobrovecký potok môže byť:
Trzciano (Pomoranské vojvodstvo)
Trzciano je dedina v Poľsku, nachádzajúca sa v Pomoranskom vojvodstve. Má 440 obyvateľov (2005).
Dejiny
Obec vznikla v 14. storočí na území vtedajšieho križiackeho panstva. Križiaci v rokoch 13271366 zakladali množstvo takýchto osád a motivovali osadníkov tým, že im poskytovali výsady, či dokonca šľachtické tituly.
Prvá zmienka pochádza z polovice 14. storočia pod nemeckým názvom Hönigfeld (Medové pole). V neskorších rokoch sa v názve vymenilo jedno písmeno – Königfeld, čo značí Kráľovo pole.
V rokoch 19181945 patrilo do nemeckého Východného Pruska, po skončení Druhej svetovej vojny bolo pripojené k Poľsku.
Zaujímavosti
Iné projekty
Mitchell Feigenbaum
Mitchell Jay Feigenbaum (* 19. december 1944, Philadelphia, Pensylvánia, USA † 30. jún 2019, New York, New York ) bol americký matematický fyzik.
Je známy najmä vďaka svojej práci v teórii chaosu, ktorá viedla k objavu tzv. Feigenbaumových konštánt. Je nositeľom Wolfovej ceny za fyziku za rok 1986.
American Airlines
American Airlines, Inc. (AA) sú hlavným leteckým dopravcom Spojených štátov so sídlom vo Fort Worth v štáte Texas. Ide o najväčšiu leteckú spoločnosť na svete z hľadiska veľkosti flotily, príjmov, prepravených cestujúcich na pravidelných linkách, nalietaných osobokilometrov v pravidelnej preprave cestujúcich a počtu obsluhovaných destinácií. Spolu so svojimi regionálnymi partnermi prevádzkuje rozsiahlu medzinárodnú a vnútroštátnu sieť liniek s takmer 6 800 letmi denne do 350 destinácií vo viac ako 50 krajinách. American Airlines sú zakladajúcim členom aliancie leteckých spoločností, Oneworld, tretej najväčšej na svete. Regionálne linky prevádzkujú nezávislé a dcérske spoločnosti pod obchodnou značkou American Eagle.
American Airlines a American Eagle operujú z 10 základní, pričom najväčšou z nich je Medzinárodné letisko Dallas/Fort Worth. Hlavná základňa technickej údržby American Airlines sa na medzinárodnom letisku v Tulse. American má okrem stanovíšť technickej údržby na svojich základniach zriadenú za týmto účelom aj hlavnú základňu, ktorá sa nachádza na medzinárodnom letisku v Tulse. V roku 2019 spoločnosť zamestnávala takmer 130 000 ľudí.
História
thumb|left|[[Douglas DC-3 „Flagship“ American Airlines počas natáčania vojnového filmu, 1943]]
American Airlines sa sformovali v priebehu roku 1930 postupným zlúčením 82 malých leteckých spoločností pod názvom American Airways, Inc., ktoré boli spočiatku spoločnou značkou viacerých nezávislých dopravcov. Patril k nim Southern Air Transport v Texase, Southwest Air Fast Express na západe Spojených štátov, Universal Aviation Corporation na Stredozápade (ktorý v roku 1929 prevádzkoval transkontinentálnu leteckú/železničnú linku), Thompson Aeronautical Services (ktoré začiatkom roka 1929 prevádzkovali linku Detroit – Cleveland) a Colonial Air Transport na Severovýchode. Podobne ako viacero prvotných leteckých dopravcov aj American Airways sa zaoberali prepravou pošty v USA. Do roku 1933 spoločnosť prevádzkovala sieť transkontinentálnych liniek obsluhujúcich 72 miest, väčšinou v severovýchodných, stredozápadných a juhozápadných Spojených štátoch.
V roku 1934 American Airways získal Errett Lobban Cord, ktorý spoločnosť premenoval na American Airlines. Cord zamestnal texaského podnikateľa Cyrusa Rowletta Smitha, aby sa stal výkonným riaditeľom spoločnosti. Smith spolupracoval s Donaldom Douglasom na vývoji lietadla DC-3, pričom American Airlines sa 25. júna 1936 stali prvým dopravcom na svete, ktorý tento typ nasadil do prevádzky na pravidelných linkách. Výkony lietadla DC-3 spôsobili v tom čase revolúciu v leteckej doprave.
Ďalší výrazný rozvoj spoločnosti nastal v období rokov 1970 až 2000, kedy sa American Airlines stali medzinárodným dopravcom. V roku 2001 American Airlines kúpili spoločnosť Trans World Airlines. Začiatkom 21. storočia si American Airlines prešli z dôvodu zvyšujúcej sa finančnej náročnosti leteckého priemyslu obdobím zásadnej reštrukturalizácie vrátane redukcie liniek, zníženia sedadlovej kapacity v lietadlách, prepúšťania zamestnancov a znižovania počtu pracovných miest. V roku 2008 sa American Airlines stali prvou leteckou spoločnosťou ponúkajúcou úplný prístup na internet počas letu v USA v lietadlách Boeing 767-200.
V novembri 2011 spoločnosť vyhlásila bankrot a požiadala o súdnu ochranu pred veriteľmi. Činnosť American Airlines sa tým však neskončila, ale začalo sa s vnútornou rekonštrukciou dopravcu. V októbri 2015 American Airlines odkúpili spoločnosť US Airways, s ktorou sa zlúčili. Predseda predstavenstva a generálny riaditeľ Gerard Arpey odstúpil a nahradil ho prezident spoločnosti Thomas W. Horton. Súčasným prezidentom American Airlines je Robert Isom.
Destinácie
thumb|Základne American Airlines thumb|Lietadlá American Airlines na [[Medzinárodné letisko Phoenix-Sky Harbor|Medzinárodnom letisku Phoenix-Sky Harbor, na ktorom má spoločnosť jednu zo svojich základní]]
V decembri 2019 American Airlines lietali do 95 vnútroštátnych a 95 medzinárodných destinácií v 55 krajinách v Severnej a Južnej Amerike, Európe, Ázii a Austrálii.
Codeshare
American Airlines majú tzv. codeshare dohodu a v súčasnosti prevádzkujú spoločné lety so spoločnosťami:
Joint ventures
Okrem vyššie uvedených spoločností sa American Airlines zaviazali spolupracovať s nasledujúcimi dopravcami:
Flotila
thumb|Trieda Main Cabin na palube [[Airbus A320#A319|Airbusu A319-100 spoločnosti American Airlines]] thumb|Trieda Business/Flagship Business v [[Airbus A320#A321|Airbuse A321-200 v konfigurácii pre transkontinentálne linky]] thumb|Trieda First/Flagship First v [[Boeing 777|Boeingu 777-300ER]] thumb|Občerstvenie podávané v triede Main Cabin počas letu Paríž-Charles de Gaulle – New York-JFK
Súčasná flotila
Flotila American Airlines pozostávala v novembri 2019 z nasledujúcich lietadiel:
Grand Rapids Griffins
Grand Rapids Griffins je profesionálny hokejový klub hrajúci v AHL. Sídli v meste Grand Rapids v štáte Michigan. Klub je farmou NHL tímu Detroit Red Wings. Klub bol založený v roku 1996. Dvakrát v histórií vyhral Calder Cup.
Externé odkazy
Oficiálna webstránka
Champfleury (Aube)
Champfleury je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 155 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Třemešné
Třemešné je obec v Česku v okrese Tachov v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 385 obyvateľov, z toho 194 mužov a 191 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,9 roka (muži 39,6 roka, ženy 42,3 roka).
Vielleségure
Vielleségure je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Intel Atom
Intel Atom je značka procesorov firmy Intel patriaca do rodiny x86 a x86-64. Sú navrhnuté špeciálne pre zariadenia vyžadujúce veľmi nízky odber energie (subnotebooky hlavne netbooky, tablety, hybridné tablety, PDA, smartphony alebo ultra-mobilné PC). Procesor je vyrábaný 45 nm technológiou. Spotreba sa pohybuje podľa verzie jadra medzi 0,65 ~ 2 W, 2 ~ 2,4 W s hyper-threading u (Silverthorne) a 2,5 W, 4 W s HT u (Diamondville).
Vývoj procesora bol oznámený 18. apríla 2007 na INTEL DEVELOPER FORUM v Pekingu. Atómy s jadrom Silverthorne boli pustené do predaja 2. apríla 2008, tie s jadrom Diamondville 3. júna. V decembri 2009 potom Intel oznámil novú generáciu procesorov Intel Atom N450 a D510 bežiacich na 1,66 GHz, ktoré budú ešte úspornejšie než predchádzajúce modely.
Intel Atom je použitý napríklad v netbooku ASUS Eee PC, alebo u netbooku Acer Aspire One. V netbookoch je v tejto dobe najčastejšie využívaný práve Intel Atom kvôli nízkej spotrebe a prijateľnému výkonu na základnú prácu. Netbooky boli takmer módny trend do príchodu hybridných tabletov.
Frekvencia sa pohybuje od 800 MHz do 2 GHz s 512 kB L2 cache pamäťou. Intel Smart Cache (L3 Cache) mu chýba.
Jozef Grandtner
Jozef Grandtner (* 4. marec 1897† 13. október 1982 Slovensko) bol kníhtlačiar.
Kaštieľ v Radoli
Od roku 1983 slúži ako miesto pre stále expozície Kysuckého múzea. Slúži aj ako miesto pre výstavy a prednášky.
Jozef Grandtner
Životopis
Spolunájomca tlačiarne Slovan v Banskej Bystrici (1929-1935) a jej spoluvlastník (1935-1939). Tlačili prevažne slov. knihy, noviny a časopisy (Pohronský hlásnik, Kúpele a letoviská na Slovensku a i.).
Kaštieľ v Radoli
Radoľa
Obec Radoľa sa nachádza neďaleko Kysuckého Nového Mesta, na dolnom toku rieky Kysuca. Prvá písomná zmienka o obci pochádza z rokov 1332 – 1337, keď na území Slovenska vyberali pápežskí legáti cirkevné desiatky. V Radoli sa v tom čase nachádzala jediná kysucká fara, za ktorú farár Peter odviedol 6 grošov. Obec v tom čase patrila do panstva Varín, v 14. storočí sa stala súčasťou budatínskeho panstva. V 15. až 18. storočí vlastnili budatínske panstvo Suňogovci z Jasenice a Budatína. Menšie majetky mali v obci aj niekoľkí zemania.
Majitelia kaštieľa
Majiteľom budatínskeho panstva sa v roku 1487 stal Gašpar I. Suňog (Szunyogh). Jeho potomkovia dali v obci postaviť renesančný kaštieľ ako sídlo miestnej správy, a tiež príležitostnú rezidenciu zemepána. Prvá zmienka o kaštieli pochádza z roku 1575, kedy Juraj Suňog zvolal svedkov in domum curialem suam nobilitariam in possessione sua Radola habitam, čiže do svojho šľachtického kuriálneho domu v Radoli. Radoľa s kúriou sa znovu spomína v roku 1580. Ďalšie kúrie vlastnili Suňogovci v Rudine a Rudinke, ktoré odkúpili od miestnych zemianskych rodov. Kysucké kúrie po rozdelení budatínskeho panstva zostali v majetku uhorskej vetvy rodu Suňog.
thumb|Kaštieľ pred rekonštrukciou. V 17.storočí bol kaštieľ v Radoli centrom majera a tiež prechodným sídlom Gašpara III. Suňoga, ktorý ho dal prestavať. Nechal postaviť aj kamenný pivovar, ľadovňu, rybníky, majerský dom s maštaľami a stodolami, a tiež stajne pri kaštieli. Kaštieľ mal aj obrannú funkciu, o čom svedčia dodnes zachované kľúčové strieľne. V čase veľkého nebezpečenstva sa však Suňog a niektorí okolití zemania uchyľovali na bezpečnejší Budatínsky hrad. V roku 1712 si Gašpar III. Suňog so synom Ladislavom podelili budatínske majetky, pričom kaštieľ v Radoli aj s majerom pripadol Gašparovi. Ten žil v kaštieli až do svojej smrti v roku 1727. V tomto roku zomrel aj Ladislav Suňog a jeho vdova Terézia Šimoničová-Horvátová a dcéra Eva Suňogová viedli o majetky po ňom spor s Antonom Suňogom zo sliezskej vetvy rodu. V roku 1732 im musel Anton ako náhradu vyplatiť 60 000 zlatých. Anton Suňog sa v kaštieli pravdepodobne nezdržiaval. Kaplnka bola zrušená a jej zariadenie bolo prevezené do kostola v Kysuckom Novom Meste. Na konci 18. storočia rod Suňogovcov po meči vymrel, dedičkou budatínskeho panstva aj s kaštieľom v Radoli sa stala Jozefa Suňogová, ktorá ho sobášom s Antonom II. Čákim preniesla na rod Čákiovcov.
Čákiovci v Radoli nesídlili, na bývanie využívali hrad a kaštiele v Budatíne. Po prvej svetovej vojne posledný majiteľ budatínskeho panstva, Gejza Čáki, predal pozemky aj budovy obyvateľom Radole. Od roku 1926 kaštieľ slúžil na obytné účely, a to až do 70. rokov 20. storočia, kedy bol reštaurovaný a prešiel do správy Kysuckého múzea v Čadci.
Architektonický vývoj kaštieľa
thumb|Expozícia meštianskeho bývania na Kysuciach v kaštieli. Kaštieľ vo svojej najstaršej fáze mal podobu vežovitej stavby so štvorcovým pôdorysom, s dvoma podlažiami a pivnicou. Na každom podlaží bola len jedna miestnosť, v prízemnej sa zachovala renesančná krížová klenba s lunetami a štukovou výzdobou, na poschodí bol drevený trámový strop. Prístup do miestnosti na poschodí bol cez vonkajšie schodisko a drevenú pavlač, prízemná miestnosť a pivnica mali vlastný vstup. Dolnú miestnosť osvetľovali malé štrbinové okná, zachované dodnes. Fasáda stavby bola omietnutá kvalitnou renesančnou omietkou s maľovanou výzdobou. Okná lemovali červeno maľované rámy s trojuholníkovým frontónom a motívom rozviliny, bohatú výzdobu mal aj vstupný otvor. Nárožia zdobilo iluzívne kvádrovanie v sivej farbe doplnenej červenou linkou. Časť tejto výzdoby sa zachovala dodnes, bola však sňatá pri architektonickom a umeleckohistorickom výskume v 70. rokoch 20. storočia.
V roku 1658 bol kaštieľ prestavaný – k pôvodnej vežovitej stavbe bolo pristavaná časť s veľkou sieňou na oboch podlažiach a s niekoľkými obytnými miestnosťami radenými za sebou, bočný trakt s ďalšími miestnosťami, a k najstaršej časti bol pristavaný arkier murovaný z tehál. Niektoré okná boli zväčšené, iné zamurované, maľovanú výzdobu nahradili šambrány a rímsy vymurované z tehál, celú fasádu napokon zjednotili do jedného tónu v okrovej farebnosti. Okná na prízemí boli neskôr výrazne zväčšené, vo viacerých sa zachovali pôvodné drevené rámy s kovanými prevliekanými mrežami. Zvláštnosťou sú malé kľúčové strieľne na poschodí – zvonku mierne vystupujú z hmoty múrov, zvnútra majú malý výklenok, pravdepodobne pre strelcov. Strieľne dokladajú, že si kaštieľ stále uchovával obranný charakter, ktorý pravdepodobne dopĺňalo aj vonkajšie opevnenie, ktoré sa však nezachovalo. Z čias ranobarokovej prestavby pochádzajú aj maľované slnečné hodiny na juhovýchodnom priečelí.
Koncom 18. storočia boli v kaštieli urobené drobné úpravy (delenie niektorých miestností), ktoré pravdepodobne súviseli s jeho využívaním ako sídla pre úradníkov.
Ani ďalšie úpravy v 19. storočí nezasiahli výraznejšie do podoby kaštieľa.
Provodovice
Provodovice je obec ležiaca v okrese Přerov. Jej katastrálne územie má rozlohu a žije tu  obyvateľov ().
Kaštieľ v Radoli
Architektonický vývoj kaštieľa
Na začiatku 20. storočia zhorela strecha kaštieľa, pri obnove boli v miestnostiach horného podlažia urobené nové trámové stropy.
Zaujímavosti
Pri stavbe kaštieľa boli použité aj kamene z neskororománskeho kostola na Koscelisku v Radoli. Kostol sa nachádzal na terase nad kaštieľom, postavili ho niekedy po roku 1240 a zanikol zrejme v prvej polovici 15. storočia, pravdepodobne ho vypálili husiti. Ruiny kostola však boli viditeľné ešte v polovici 20. storočia. Je zrejmé, že po zániku kostola miestni obyvatelia využívali ruiny ako zdroj stavebného materiálu.
Brôdok
Brôdok môže byť:
Châtillon-sur-Broué
Châtillon-sur-Broué je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Poliansky potok
Poliansky potok môže byť:
Ludwig Franz Benedict Biermann
Ludwig Franz Benedict Biermann (* 13. marec 1907, Hamm, Nemecko – † 12. január 1986, Mníchov,) bol nemecký astronóm, ktorý sa zaoberal štúdiom vnútornej stavby hviezd a fyzikou kozmickej plazmy, slnečnej chromosféry a koróny. Predpovedal existenciu slnečného vetra.
V roku 1967 získal Bruce Medal a v roku 1974 Zlatú medailu Kráľovskej astronomickej spoločnosti. Je po ňom pomenovaná planétka 73640 Biermann.
Chorvátska futbalová federácia
Chorvátska futbalová federácia (HNS) (chorvátsky: Hrvatski nogometni savez) je hlavná futbalová organizácia v Chorvátsku. Sídli v meste Záhreb.
Organiyuje nasledovné futbalové ligy:
Organizuje tiež Chorvátske národné futbalové mužstvo a Chorvátske národné futbalové mužstvo do 21 rokov.
Prezidentom je Vlatko Marković.
Majstrovstvá Ázie v halovom pozemnom hokeji žien 2012
Majstrovstvá Ázie v halovom pozemnom hokeji žien 2012 boli 2. majstrovstvá Ázie v halovej forme pozemného hokeja žien, ktoré organizuje Ázijská federácia pozemného hokeja (ASHF). Konali sa od 2.7. októbra 2012 v Bangkoku, v Thajsku, za účasti 7 tímov. Nováčikmi turnaja boli Kambodža a Taiwan, pre ktoré to boli vôbec prvé zápasy v histórii. Zvíťazili hráčky Kazachstanu pred domácim družstvom a obhajkyňami z Malajzie.
Majstrovstvá Ázie tiež slúžili ako kvalifikácia na Majstrovstvá sveta 2015, ktoré sa uskutočnia v Nemecku.
Účastníci
Pozn: V zátvorke je uvedené umiestnenie vo svetovom ELO rebríčku k 30. septembru 2012.
Konečné poradie tímov
https://web.archive.org/web/20121016070447/http://asiahockey.org/kazakhstan-retain-indoor-title/
Bystriansky potok
Bystriansky potok môže byť:
Milan Hnilička
Klubový hokej
Milan Hnilička s hokejom začínal v česko-slovenskej hokejovej lige, kde chytal za HC Kladno. V sezóne 1992/93 odišiel do zámoria, keď ho ako 70. v poradí draftoval tím New York Islanders. Tri sezóny pôsobil v nižších severoamerických súťažiach. V sezóne 1995/96 sa vrátil do Česka a chytal dve sezóny za Kladno a ďalšie dve za HC Spartu Praha. V rokoch 1997 a 1998 sa dostal do výberu All-stars extraligy. V sezóne 1999/00 znovu odišiel do zámoria, tentoraz už do NHL. V tejto sezóne odohral síce iba dva zápasy za New York Rangers, ale ďalšie tri sezóny úspešne pôsobil v Atlante Thrashers. V sezóne 2003/04 prestúpil do Los Angeles Kings, ale odohral tam iba dva zápasy, viac zápasov odchytal na farme. V sezóne 2004/05 chytal za Bílí Tygři Liberec v českej hokejovej extralige a bol vyhlásený za najlepšieho brankára extraligy. Od sezóny 2005/06 pôsobil v Liberci. Sezónu 2009/10 začal v klube HC Slavia Praha, kde odohral len 3 zápasy. V roku 2010 ukončil aktívnu hokejovú kariéru.
Reprezentácia
Milan Hnilička reprezentoval Česko trikrát na ZOH (1998, 2002, 2006) a raz na Kanadskom pohári v roku 1991. Zo ZOH 1998 si priviezol zlatú medailu, aj keď na tej aj predchádzajúcej olympiáde bol iba v pozícii náhradného brankára a počas turnajov sa nedostal na ľad. Viac si zachytal na majstrovstvách sveta. Reprezentoval Česko-Slovensko a Česko celkovo na ôsmich svetových šampionátoch, v rokoch 1991, 1992 (bronzová medaila), 1997 (bronzová medaila), 1998 (bronzová medaila), 1999 (zlatá medaila), 2001 (zlatá medaila), 2002 a naposledy získal zlatú medailu na majstrovstvách sveta v roku 2005 vo Viedni. Dostal sa aj do reprezentačného výberu Česka na zimné olympijské hry 2006 v Turíne, kde získal bronzovú medailu.
Zimné olympijské hry 2006
Česko získalo na Zimných olympijských hrách 2006 bronzové medaily. Úvod olympiády českej reprezentácii nevyšiel, keď v základnej skupine skončila až na štvrtom, poslednom postupovom mieste, po prehrách so Švajčiarskom 2:3, Fínskom 2:4 a Kanadou 2:3. Vo štvrťfinále Česko vyradilo Slovensko. V semifinále ich vyradili neskorší zlatí medailisti Švédi a v boji o bronzové medaily porazili Rusko 3:0. Milan Hnilička nastupoval na olympiádu v pozícii tretieho brankára. Po zranení Dominika Hašeka a kolísavých výkonoch Tomáša Vokouna dostal príležitosť až v troch zápasoch. Prvýkrát vymenil po prvej tretine brankára Vokouna v zápase s Kanadou, ktorý nakoniec Česko prehralo 2:3, ale Milan Hnilička za 40 minút hry nedostal ani gól. Nastúpil aj vo štvrťfinálovom zápase so Slovenskom, kedy po skvelom výkone dostal iba gól a pomohol tak svojmu mužstvu k postupu. Nasledujúci semifinálový zápas so Švédskom, ktorý bol zároveň jeho posledným zápasom na olympiáde, sa mu však vôbec nevydaril a po piatich inkasovaných góloch ho v druhej tretine vystriedal Tomáš Vokoun.
Česko-slovenská hokejová liga 1979/1980
Hokejová sezóna 1979/1980 bola 37. ročníkom Česko-slovenskej hokejovej ligy, ktorá sa hrala pod názvom I.liga. Štartovalo v nej 12 účastníkov, hralo sa štvorkolovo, každý tím teda odohral 44 zápasov. Titul získalo družstvo Poldi SONP Kladno. Vypadlo družstvo Zetor Brno. Nováčikom pre nasledujúcu sezónu sa stalo družstvo TJ Gottwaldov.
Nightmare Anatomy
Nightmare Anatomy je druhý štúdiový album americkej rockovej kapely Aiden. Je to prvý album skupiny, ktorý bol vydaný vydavateľstvom Victory Records a zároveň ich komerčne najúspešnejší. Producentom bol Steve Carter.
Album obsahuje tri single: „Knife Blood Nightmare“, „The Last Sunrise“ a „Die Romantic“.
Únehle
Únehle je obec v Česku v okrese Tachov v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 124 obyvateľov, z toho 63 mužov a 61 žien, pričom priemerný vek v obci bol 35,6 roka (muži 32,3 roka, ženy 39,1 roka).
Vignes (Pyrénées-Atlantiques)
Vignes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Supermarine Spitfire
Supermarine Spitfire bolo britské jednomiestne stíhacie lietadlo používané RAF a letectvami ďalších spojeneckých armád počas druhej svetovej vojny. Lietadlo tvorilo spolu s Hawker Hurricane základ britského stíhacieho letectva počas bitky o Britániu.
Vignes (Pyrénées-Atlantiques)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Supermarine Spitfire
Vznik a vývoj
Supermarine začalo vývoj svojej prvej stíhačky ako odpoveď na špecifikáciu F.7/30 vydanú britským ministerstvom letectva v roku 1931. Tá požadovala lietadlo modernej koncepcie poháňané motorom Rolls-Royce Goshawk II. Súťaž o typ špecifikovaný v F.7/30 obsadili všetky významné letecké spoločnosti v Británii a taktiež malá firma Supermarine (od roku 1928 však vlastnená koncernom Vickers). Tá mala skúsenosti s vývojom rýchlostných špeciálov, ktoré dosiahli výrazné úspechy v súťaži plavákových lietadiel Schneider Trophy s typmi Supermarine S.5 a S.6 (rýchlostný plavákový typ S.6B konštruovaný Reginaldom J. Mitchellom dosiahol 29. septembra 1931 svetový rýchlostný rekord výkonom /h).
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2002
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2002 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 2002, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 3.30. augusta 2001 formou troch turnajov a zúčastnilo sa jej 12 družstiev. Tie súťažili o 5 postupových miest na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Argentíne. Jediným nováčikom ázijskej kvalifikácie na MS bolo družstvo 🇶🇦.
Supermarine Spitfire
Vznik a vývoj
thumb|left|Spitfire Mk.I [[19. peruť RAF|19. perute RAF, 1938]]
V roku 1935 britské ministerstvo letectva objednalo vo firme Supermarine špecifikáciu F.37/34 prvé celokovové stíhacie lietadlo pre potreby RAF. Prototyp Supermarine Type 300 bol dokončený 18. februára 1936, konštruktérom bol opäť Reginald J. Mitchell. Prototyp so sériovým číslom K5054 prvýkrát vzlietol 5. marca 1936 (niekedy sa udáva aj 6. marca) poháňaný motorom Rolls-Royce Merlin C a dvojlistovou drevenou vrtuľou. Okrem celokovovej konštrukcie mal krytú kabínu a podvozok, ktorý sa dal vysúvať. Po menších úpravách prototypu bola v júni 1936 objednaná prvá séria 310 kusov pod názvom Spitfire. Kvôli dosiahnutiu vyšších výkonov čoskoro vo výrobe nahradila dvojlistovú vrtuľu trojlistová. Technologická náročnosť typu (najmä výroby moderného eliptického krídla) spôsobila omeškania vo výrobe a prvé stroje prišli k jednotkám až koncom roku 1938.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2002
Skupina C
🇰🇿 Alma-Ata
Supermarine Spitfire
Vznik a vývoj
Celkovo vzniklo 24 variant s mnohými podvariantmi líšiacich sa motormi, výzbrojou, či výstrojom. Výzbroj pri prvých verziách spočiatku pozostávala výlučne z guľometov (kvôli problémom so zástavbou kanónov do krídla). Verzia Mk.IA niesla osem guľometov kalibru v krídle. Keďže sa neskôr ukázalo, že guľomety majú aj napriek svojej koncentrácii malý účinok, siahli podobne ako Nemci po kanónoch. Ich inštalácia do tenkého krídla Spitfiru bola spočiatku problematická. Ďalšia verzia Mk.III, bola založená na inštalácii motoru Rolls-Royce Griffon, ktorý mal výkon viac než 1 500 k (1 100 kW). Toto zvýšenie výkonu nemalo za následok zvýšenie maximálnej rýchlosti stroja, ale umožnilo inštaláciu silnejšej výzbroje. Verzia Mk.IV vyzerala tak sľubne, že čoskoro zatienila verziu Mk.III. Ale úspech na fronte sa nedostavil tak rýchlo a prvá verzia s motormi Griffon, ktorá sa dočkala bojového nasadenia bol Mk.XII. Prvou veľkosériovou verziou ktorá niesla dva kanóny bola verzia Mk.VB a C. Táto verzia bola poháňaná motorom Rolls-Royce Merlin 45 a začala sa vyrábať v lete roku 1941.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2002
Skupina D
🇶🇦 Dauha
Supermarine Spitfire
Vznik a vývoj
thumb|Dvojica stíhačiek Spitfire Mk.IX [[241. peruť RAF|241. perute RAF počas letu nad Talianskom, január 1944]]
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2002
Skupina E
🇲🇴 Macao
Supermarine Spitfire
Vznik a vývoj
Verzia Mk.VI, bola reakciou na nasadenie výškových Ju 86. Líšila sa najmä väčšou nosnou plochou, štvorlistou vrtuľou a pretlakovou kabínou. Ale nespĺňala všetky požiadavky kladené na výškové stíhačky, keďže podľa slov pilotov nebola vo veľkých výškach dobre ovládateľná. Nasledovala ju preto ďalšia výšková verzia Mk. VII, ktorá mala silnejší motor Merlin 61 (prípadne 71, u neskôr vyrobených strojov), zväčšené trupové nádrže paliva a špicaté krídla. Naproti tomu mala mierne zmenšenú smerovku. Dosahovala dostup okolo. Upravenou verziou Mk.VII, bez pretlakovej kabíny a špicatých krídel mala byť verzia Mk.VIII. Dostala tiež väčšiu smerovku, podobnú akú mali stroje s motorom Griffon a zmenšené výškovky.
V roku 1942 však v dôsledku nasadenia nemeckých Fw 190A vznikla potreba výroby stíhačiek s výkonnejšími motormi. Keďže verzie Mk.VI až VIII ešte nedozreli do výroby, padlo rozhodnutie montovať motory Merlin 61 priamo do drakov verzie Mk.V. Tak vznikla v tej dobe uvažovaná ako dočasná verzia Mk.IX, ktorá sa neskôr stala najvyrábanejšou. Tá sa od verzie Mk.V okrem detailov, líšila najmä motorom Rolls-Royce Merlin 61 a neskôr 63, 66, či 70 a štvorlistou vrtuľou. Do služby bola nasadená v júli 1942. Čoskoro sa osvedčila a v jej výrobe sa pokračovalo. Pribudol tiež výzbrojový variant E, ktorý okrem kanónov používal aj dva guľomety namiesto štyroch  guľometov. Najväčšou zmenou vo výzore bola úprava prekrytu kabíny zlepšujúca výhľad (tzv. Malcolm hood) a ku koncu vojny rozšírenie variant poháňaných motorom rady Rolls-Royce Griffon. Bolo postavených viac než 20 300 kusov všetkých verzii a Spitfire ostal v službe až do päťdesiatych rokov 20. storočia. Stroje boli vyrábané v továrňach v Castle Bromwich neďaleko Birminghamu a v Southamptone.
Námorná verzia
thumb|[[Supermarine Seafire|Seafire Mk.IIC 885. námornej leteckej perute Fleet Air Arm na palube lietadlovej lode HMS Formidable v Stredozemnom mori, december 1942]]
Existovala aj námorná verzia pod názvom Seafire určená pre operácie z lietadlových lodí. Mala záchytný hák (kvôli brzdeniu lietadla pri pristávaní na lietadlovej lodi), sklápacie krídla a ďalšiu výstroj potrebnú pre prevádzku na lietadlových lodiach. Napriek solídnym výkonom nebola táto modifikácia úplne vhodná pre takúto prevádzku (obťažné pristávanie, spôsobené malým rozchodom kolies, spôsobilo množstvo nehôd, typ taktiež neoplýval dlhým doletom potrebným nad morom) a tak sa Seafire nestal v britskom námornom letectve taký dominantný ako na pevnine.
Celkovo bolo vyrobených 2 646 strojov rôznych verzií lietadla Supermarine Seafire. Posledná verzia, Seafire Mk.47, bola nasadená v kórejskej vojne. K vyradeniu Seafire zo služby došlo v roku 1952.
Konštrukcia
Spitfire bol od začiatku koncipovaný ako celokovový dolnoplošník so zaťahovateľným predným podvozkom a pevnou ostrohou.
Na tú dobu zaujímavé bolo skrútenie krídel, tzv. washout, t. j. uhol nábehu pri koreni krídla bol +2° a ku špičkám krídel sa postupne stáčal až na -1/2°. Toto pomáhalo v manévrovacom boji, tzv. vzdušnom súboji, hlavne v prudkých zatáčkach (bočný náklon cca 90°) kedy bol Spitfire plne manévrovateľný, zatiaľ čo iné lietadlá by už strácali vztlak a padali " po krídle ".
Slabinou Spitfirov bol karburátor, ktorý pri ostrých zatáčkách a manévroch kvôli odstredivej sile nakrátko prestal dodávať palivo do motora, zatiaľ čo jeho hlavný súper Messerschmitt Bf 109E mal priame vstrekovanie paliva do valcov. Messerschmitty mali navyše aj prídavné spaľovanie, čiže vstrekovanie zmesi metanolu a vody do motoru, čo dokázalo v kritických momentoch (kvôli riziku poškodenia motoru len krátkodobo) zvýšiť jeho výkon dvojnásobne. A keďže vo vzdušných súbojoch rozhodujú sekundy bolo to nebezpečná výhoda Messerschmittov. Prejavovala sa najmä v strmhlavom lete, v ktorom boli schopné uniknúť Spitfirom. Tie mali naopak lepšiu stúpavosť, a tak často unikali nepriateľovi prudkým stúpaním.
Nasadenie v RAF
thumb|left|Spitfire Mk.IA 19. perute RAF vzlieta zo základne [[RAF Fowlmere|Fowlmere]] thumb|right|[[Squadron leader Donald Finlay pri lietadle Spitfire Mk.IIA 41. perute RAF na základni Hornchurch, január 1941]] thumb|right|Spitfire Mk.VB vyzbrojený dvoma 113,4 kg bombami sa pripravuje na vzlet z letiska v severnej Afrike
Spitfire sa časom stal, aj vďaka úspešnej propagande, legendou bitky o Britániu. Spitfire bol určite jedným z najlepších stíhacích strojov svojich čias. Počas roku 1940 mal svoju nezastupiteľnú úlohu pri ochrane britského vzdušného priestoru a ochranu ustupujúcich britských a francúzskych vojsk pri Dunkerque. V čase bitky o Britániu neboli však ešte perute RAF vybavené dostatočnými počtami tohoto typu. Keďže nebol celkom univerzálnym strojom (ako prakticky každý typ) delil sa o úspechy so svojim kolegom od firmy Hawker. RAF totiž v tomto čase disponovala dostatočným počtom robustnej stíhačky Hawker Hurricane, ktorá sa ukázala byť vhodnejšou pre ničenie bombardérov, ale naopak kvôli nižším výkonom bola slabšia v porovnaní s nemeckou najrozšírenejšou stíhačkou Messerschmitt Bf 109E.
Tento stav viedol k tomu, že po relatívne dlhý čas mali obe stíhačky pri nemeckých náletoch úlohy rozdelené (pokiaľ bolo možné). Výkonnejšie a obratnejšie Supermarine Spitfire zamestnávali stíhačky nepriateľa a odolné Hawker Hurricane rozbíjali zväzy bombardérov. Oba typy boli v tomto období pre Britov určite nenahraditeľné.
Spitfire a Hurricane mali oproti nemeckým strojom výhodu v navigácii. Tú im zabezpečoval vtedajší pomerne nový vynález – radar. Hlavné bolo však to, že ho Briti vedeli veľmi účinne použiť a skvele navigovať svoje hliadkujúce stroje k nepriateľovi. Nezanedbateľným faktorom bola i blízkosť vlastných letísk a tým pádom i nižšia spotreba paliva, ktoré nahrávali letcom RAF. Nemci neboli schopní poskytnúť svojim bombardovacím zväzom stíhaciu ochranu po celú dobu letu. Obzvlášť do hĺbky anglického vnútrozemia.
Verzie Mk.I a II boli bojovo nasadené v Európe do konca roku 1941, kedy ich začali nahradzovať verziou Mk.V.
Lietadlová loď HMS Eagle doniesla niekoľko týchto strojov i na Maltu, na ktorej obrane sa v roku 1942 vo veľkej miere podielalo v konečnom počte okolo 275 strojov. Vybavené veľkým prachovým filtrom boli verzie Mk.V a Mk.VIII nasadené aj v bojoch v severnej Afrike aj v rámci amerického letectva. Čoskoro nasledovali spojenecké vojská ako vzdušné krytie na Sicílii a v Taliansku. Ich slabý dolet ich však predurčoval iba na eskortovanie bombardérov na krátke vzdialenosti, či akcie typu „sweep“ nad letiskami v okupovanom Francúzsku. Diaľkový sprievod amerických bombardérov mali zaisťovať americké P-47 Thunderbolt, Lockheed P-38 Lightning a neskôr i North American P-51 Mustang.
Na pacifickom bojisku boli nasadené Spitfiry najprv v Austrálii. Najprv hlavne ako prieskumné stroje, neskôr aj ako stíhačky. Koncom roku 1942 lietali na strojoch Mk.V v severoaustrálskom Darwine už dve perute. Prvé stroje Mk.V boli v bojoch v Barme nasadené v septembri 1943. Letcov čoskoro veľmi zaskočilo, že ani Spitfire nevymanévruje vo vzdušnom súboji japonské stíhačky A6M Zero.
Ostatní používatelia
náhľad|vpravo|Spitfire LF Mk.IXE [[310. (česko-slovenská) peruť RAF|310. (česko-slovenskej) perute RAF v leteckom múzeu v Kbeloch]]
Okrem RAF, lietadlá Spitfire slúžili vo väčšine spojeneckých letectiev. Obzvlášť významné boli pre kanadské (Royal Canadian Air Force), austrálske (Royal Australian Air Force), juhoafrické (South African Air Force) a novozélandské (Royal New Zealand Air Force) letectvo. Patrili tiež medzi málo druhov zahraničných lietadiel, ktoré slúžili v americkom letectve (United States Army Air Forces). Stíhačky Supermarine Spitfire používali tiež niektoré jednotky cudzích krajín spadajúce pod britské RAF: boli to najmä Francúzi, Nóri, Poliaci a Čechoslováci. V bojoch proti Japonsku nasadilo tieto lietadlá aj Indické kráľovské letectvo. Ukoristené ich použila v niekoľkých prípadoch aj nemecká Luftwaffe.
Menej známy je fakt, že Spitfiry Mk.V boli nasadené aj na východnom fronte počas bojov na Kubáni v prvej polovici roku 1943. Dva pluky 57. GIAP a 821. IAP však mali problémy s opakovanou paľbou vlastných jednotiek pre podobnosť strojov s nemeckými Bf 109. Stroje boli preto z frontu stiahnuté.
Po druhej svetovej vojne používalo Spitfiry: Švédsko, Taliansko, Sýria, Dánsko, Nórsko, Turecko, Kanada, Holandsko, Francúzsko, Portugalsko, Česko-Slovensko, Španielsko, Poľsko, Rhodézia, Juhoslávia, Hongkong, Barma a Spojené kráľovstvo. Zúčastnili sa gréckej občianskej vojny aj arabsko-izraelských konfliktov.
Špecifikácie
thumb|Výrezový diagram lietadla Spitfire thumb|Kokpit lietadla Spitfire LF Mk.IXE
Vlajka Guyany
right|thumb|250px|Vlajka Guyany
Vlajka Guyany – základná farba listu je zelená (symbolizuje poľnohospodárstvo a lesy štátu), na nej leží štylizovaný „zlatý hrot šípu“ po vonkajšej strane bielo lemovaný, smerujúci k vlajúcemu okraju (nerastné bohatstvo a zlatá budúcnosť krajiny), a v ňom pri žrdi červený trojuholník (nadšenie a činorodá sila dynamiky budovania národa) s čiernym lemovaním. Biela lemovka znamená vody a riečny potenciál, čierna vytrvalosť na ceste vpred a skúsenosť, ktorá nesie žltý šíp naproti budúcnosti.
Zelená farba tejto zložitej vlajky, ktorú roku 1966 navrhol popredný americký vexilológ W. Smith, pokrýva práve 50% jej plochy, žltá 24%, červená 16%, biela 6% a čierna 4%.
Champignol-lez-Mondeville
Champignol-lez-Mondeville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 346 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Viseu
Viseu môže byť:
Châtillon-sur-Marne (obec)
Châtillon-sur-Marne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Ulica Sama Chalupku
Ulica Sama Chalupku je ulica:
Châtillon-sur-Marne (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Přestavlky (okres Přerov)
Přestavlky sú obec ležiaca v okrese Přerov 8 km juhovýchodne od Přerova. Jej katastrálne územie má rozlohu a žije tu  obyvateľov ().
Apollo 4
Ciele misie
left|thumb|170px|Štart Apolla 4, 9. november 1967