cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Náboženstvo v Byzantskej ríši
Križiacke výpravy a Byzancia (Komnénovci a Angelovci)
náhľad|[[Enrico Dandolo, benátsky dóža, jeden z hlavných aktérov štvrtej križiackej výpravy]] náhľad|Situácia po štvrtej križiackej výprave|vľavo V poradí štvrtá križiacka výprava zvolaná Inocentom III. koncom 12. storočia bola organizovaná Benátkami, na ktorých čele stál dóža Enrico Dandolo. Už jej počiatok však ukázal, že výprava bude mať iný charakter ako predošlé. Po tom, čo križiaci neboli schopní Benátkam zaplatiť svoj dlh za prepravu, bolo odloženie jeho splatnosti podmienené križiackou pomocou pri dobývaní Zadaru. Zadar však bolo kresťanské mesto, ktoré navyše patrilo katolíckemu Uhorsku. Po jeho dobytí (1202) sa križiackej porade v Zadare na návrh Filipa Švábskeho výprava zmenila smerovanie z moslimských zemí na Konštantínopol, kde mala na trón dosadiť Alexia IV. Angela. Byzantský princ križiakom za pomoc sľúbil obrovskú odmenu a pomoc v ďalšej výprave. V roku 1203 križiaci doplávali ku Konštantínopolu a cisár Alexios III. im sľúbil pomoc vo výprave. Rázne sa však odmietol vzdať trónu a situácia skončila križiackym útokom na mesto. Alexios III. utiekol a vládcami sa stali Alexios IV. a jeho dovtedy väznený otec Izák II. Noví panovníci však nedokázali sľuby dané križiakom splniť. Aby získali peniaze vypísali nové dane a odňali majetok cirkvi. Pobúrený ľud proti nim povstal a cisárom prehlásil Nikolaa Kanaba. Aby si Alexios IV. uchoval moc, obrátil sa so žiadosťou o pomoc na stále pod Konštantínopolom sídliacich križiakov. To proti nemu poštvalo miestnu šľachtu, ktorá za cisára prehlásila Alexia V. Duku. Križiaci medzitým stratili s Byzantíncami trpezlivosť. Na porade sa dohodli, že ríšu rozvrátia a podelia si ju. Delenie malo prebehnúť podľa dohody zvanej Partitio Romaniae alebo Partitio terrarum Imperii Romaniae. 13. apríla 1204 Konštantínopol dobyli a vyplienili ho. Z mesta bolo do Európy prenesené ohromné bohatstvo vrátane vzácnych relikvií a náboženských diel. Následne križiaci započali sériu výprav po európskej časti ríše, kde na vydobytom území zakladali križiacke panstvá. Grécki a ortodoxní panovníci zostali vládnuť len oblastiach, ktoré sa križiakom nevzdali, a to v Epire (Epirský despotát) a v Malej Ázii (Nicejské cisárstvo a Trapezuntské cisárstvo).
Náboženská situácia po štvrtej križiackej výprave
Rozvrátenie Byzantskej ríše, vznik Latinského cisárstva a latinského patriarchátu v Konštantínopole znamenali vznik vážnej trhliny medzi Východnou a Západnou cirkvou. Úradným jazykom v novom cisárstve sa stala latinčina, ktorá už dávno nebola na Východe preferovaná a poznala ju len časť vzdelancov. Na dobytom území navyše svoju autoritu znovu začala presadzovať pápežská kúria. Novým latinským patriarchom v Konštantínopole sa stal Benátčan Tomasso Morosini a grécky pravoslávny klér začal byť vytláčaný do nižších pozícií. Rozkol a nepriateľtvo medzi cirkvami sa nepodarilo preklenúť ani jednomu zo šiestich latinských patriarchov, ktorí pochádzali buď z radov Benátčanov alebo Frankov. Nad byzantským klérom bol ustanovený latinský cirkevný súd, ktorý bol ale v roku 1222 zrušený. Cirkevný majetok bol rozdelený do lén a bola obmedzená moc kláštorov a arcibiskupstiev. Do krajiny začali prenikať západné cirkevné rády (dominikáni, cisterciáni a františkáni). Západný vplyv sa prejavil aj v náboženskom umení (pozri byzantské umenie v exilovom a palaiologovskom období)
Iná situácia panovala v hlavnom byzantskom exilovom centre, v Nicejskom cisárstve, kde sa moci ujali Laskarovci a Theodoros I. Do Nikaie taktiež presídlil ortodoxný patriarcha, ktorým bol v tom čase Ján X. Kamatéros. Konštantínopolský patriarchát však prišiel o všetky majetky v Malej Ázii, ktoré boli pridelené kláštorom. Kláštory a maloázijská cirkevná sieť tvorila v porovnaní s predošlým stavom menšiu, no stále kvalitnú vzdelanostnú a kultúrnu základňu. Pravoslávie sa tiež udržalo v Epire, kde na čele cirkvi stál naupaktský metropolita a v Trapezuntskom cisárstve, ktoré však bolo dočasne spojencom latinov a neskôr jeho moc poklesla. Pravoslávne krajiny Srbsko a Bulharsko síce dočasne uznali pápežskú autoritu (srbský Štefan Nemanjić a buharský Kalojan), no nakoniec sa znovu priklonili k pravosláviu.
Náboženstvo v palaiologovskom období
Po páde Latinského cisárstva sa bývalý cisár Balduin II. dostal na Západ, kde začal agitovať v prospech novej križiackej výpravy proti Byzancii. Ďalším ambicióznym šľachticom, ktorý proti Byzancii vystupoval nepriateľsky bol Karol z Anjou, ktorý sa stal sicílskym a neapolským kráľom. V roku 1267 sa Karol spojil s pápežom Klementom IV. a Balduinom a uzavreli vo Viterbe priateľskú mluvu. K nim sa pridali ďalší vyhnaní križiacki velitelia a v roku 1273 aj Bulhari a Srbi. Aby Michal VIII. rozbil západnú koalíciu, hľadal spojencov v Uhorsku, Zlatej Horde a v talianskych republikách. Hrozba ale bola stále veľká a cisár sa preto rozhodol rokovať s pápežom, ktorého antipatia voči Byzancii nevyvierala z osobného nepriateľstva, ale len z náboženských príčin. Započali sa rokovania o cirkevnej únii, ktoré následne charakterizovali náboženský vývoj Byzancie až do jej zániku.
Cirkevná únia z Lyonského koncilu
Rokovania o únii boli zložité a prebiehali vo viacerých fázach počas pontifikátov Urbana IV., Klementa IV. a Gregora X. Prvý krok cisár uskutočnil v roku 1263, keď k pápežovi Urbanovi vyslal krotónskeho biskupa Mikuláša. V liste naznačil možnosť cirkevnej únie, ktorá však bola podmienená upustením od novej výpravy na Konštantínopol. Z hľadiska Byzancie a východného kresťanstva únia (a uznanie pápežského primátu, ako i západného chápania kresťanských doktrín) mohli nastať len na cirkevnom koncile. Ten však už Urban IV. zvolať nestihol, pretože v roku 1264 zomrel. Ďalší pápež Klement IV. zvolanie koncilu zásadne odmietal, pretože nepochyboval o správnosti západného učenia. Cisárovi priamo poslal vyznanie viery, ktorého uznaním podmienil ďalší progres v rokovaniach. V roku 1268 Klement zomrel a ďalšie rokovania boli opätovne prerušené z dôvodu upráznenia pápežského stolca. Stav pre nezhody medzi kardinálmi pretrval až do roku 1271, keď bol zvolený nový pápež Gregor X. Šlo o najdlhšie interregnum a konkláve v histórii pápežstva. Výsledok konkláve Gregora zastihol v Palestíne, kde sa práve účastnil križiackej výpravy. Výprava do Svätej zeme urobila na pápeža veľký dojem a jeho veľkou túžbou sa stalo oslobodenie Jeruzalema. K tomu avšak križiaci potrebovali pomoc Byzancie, takže sa pápež snažil dospieť k zmieru. Práve za pontifikátu Gregora X. bola dohoda o únii dosiahnutá.
Kým zahraničná situácia Byzancie sa pre rokovania o únii zlepšila, situácia v ríši sa pre cisára výrazne skomplikovala. Proti únii sa výrazne ohradil grécky klér na čele s patriarchom Arseniom. Konštantínopolský patriarcha mal proti cisárovi Michalovi výhrady i pre jeho spávanie sa k legitímnemu cisárovi Jánovi IV., ktorého odstavil od moci. Proti cisárovi sa výrazne ohradil, označil ho za uzurpátora a exkomunikoval. Michal VIII. následne patriarchu v roku 1266 z úradu zosadil a na jeho miesto dosadil Jozefa I. Tým však v byzantskej cirkvi vyvolal schizmu, pretože Arsenios a jeho prívrženci Jozefovu investitúru odmietli a rozhodli sa o nezávislosť byzantskej cirkvi bojovať. Nevýrazný patriarcha Jozef svojich oponentov prinútiť k zmieru a následne ani k uznaniu cirkevnej únie nedokázal a bol cisárom v roku 1275 nahradený Jánom XI. Bekkom. Schizmu sa však odstrániť nepodarilo ani po tom a k zmieru došlo až v roku 1310 za patriarchátu Nifóna I.
Keďže Byzancia a Východ uznával ako najvyššiu cirkevnú autoritu koncil, v oficiálnom zahraničnopolitickom meradle sa o únii malo rokovať na cirkevnom koncile v Lyone (1274). Cisára naň v liste pozval samotný pápež. Byzantínci na koncil vyslali delegáciu, ktorá so sebou niesla pripravené znenie budúcej únie. Jeho autormi boli Geórgios Akropolites a nicejský metropolita Theofanes. Pápežovo meno malo byť podľa nej spomínané pri bohoslužbách a pápež mal mať zvrchovanú moc a jurisdikčnú právomoc v kánonnických otázkach (i filioque). Byzantská cirkev si mala zachovať svoj rítus. Hlavným rečníkom za Byzanciu bol Geórgios Akropolites, za latiníkov scholastik Bonaventura. Vedúca postava vtedajšej západnej teológie Tomáš Akvinský sa mal koncilu zúčastniť, no práve v tom čase zomrel. Byzantská delegácia bola na koncile priateľsky prijatá pápežom a konala sa dokonca bilingválna grécko-latinská omša. Únia bola formálne uzavretá 6. júla 1274. Jej skutočný účinok bol mizivý, pretože byzantská spoločnosť pápežský primát neuznala. K spojeniu s latiníkmi sa prikláňal len úzky krúžok vzdelancov, ktorí boli nazývaní politikoi. Naopak masívne boli rady arsenitov a zelótov, ktorí boli nekompromisne proti únii a spolčovaniu sa s latiníkmi. Úniu odmietali aj nezávislé grécke štáty Epirus a Trapezunt.
Boje medzi Michalom VIII. a Karolom z Anjou pokračovali i napriek uzavretiu únie. Gregor X. v roku 1276 zomrel a noví pápeži Inocent V., Hadrián V. a Ján XXI. vládli len krátko, takže veľký pokrok vo vzťahoch nenastal. Až v roku 1277 zvolili kardináli Mikuláša III., ktorý sa ukázal byť rozhodným odporcom neapolského kráľa. Mikuláš zakázal Karolovi útočiť na Konštantínopol, no zároveň sa obrátil na byzantského cisára s viacerými kategorickými požiadavkami, ktoré mali dokázať skutočnosť cirkevnej únie. Trval na zjednotení liturgických rítov a chcel taktiež do Konštantínopola vyslať ako trvalého pápežského legáta svojho kardinála. Z pápežových plánov sa však moc nesplnilo. Spory medzi Byzanciou a Sicíliou neustali a v náboženskom plnení požiadavok Konštantínopol mlčal. V auguste 1280 Mikuláš zomrel a nový francúzsky pápež Martin IV. sa netajil svojou antipatiou k Byzancii a spojenectvom s Neapolom. 18. októbra 1281 dokonca Michala VIII. exkomunikoval a proti Byzancii opätovne vznikla koalícia obdobná predošlej, tento raz i s podporou Benátok. Byzancia opäť hľadala spojencov v Uhorsku, medzi Mongolmi, v Egypte a okrem toho aj Aragónskom kráľovstve. Chystaná križiacka výprava proti Byzancii sa však neuskutočnila, pretože v roku 1282 sa na Karolovej Sicílii uskutočnilo povstanie známe ako Sicílske nešpory. I vďaka byzantskej finančnej pomoci sa moci nad Sicíliou ujalo Aragónsko a koalícia proti Byzancii sa rozpadla. V tom istom roku však zomrel cisár Michal VIII. a krátko na to patriarcha Gregor II. úniu na miestnej synode odvolal.
Hésychazmus
náhľad|[[Gregor Palamas, popredný predstaviteľ hésychazmu, freska z Monastieru Vatopedi, Athos]] Michalov syn Andronikos II. nedokázal zabrániť úpadku ríše. Definitívne sa rozbila obrana Byzancie v Malej Ázii, ktorú postupne obsadili Osmani. V roku 1321 v krajine navyše vypukla občianska vojna známa ako vojna dvoch Andronikov, ktorá znamenala ďalší mocenský úpadok krajiny a nástup Andronika III. na trón. V roku 1334 vznikla proti Byzancii v Avignone nová liga. Vojensky síce nazasiahla, no aby oslabená krajina udržala svoje pozície, snažila sa hľadať kompromisy s Turkami v Malej Ázii, čím definitívne odsúdila k zániku svoju pozíciu v Anatólii. Po smrti Andronika III. na trón nastúpil maloletý Ján V. Proti jeho regentskej rade sa však postavil Ján VI. Kantakuzénos a v Byzancii vypukla nová občianska vojna. Tento raz bola vojna iná i preto, že spor dostal výrazne náboženský podtón po tom, čo Kantakuzéna podporil athoský mystik Gregor Palamas presadzujúci učenie hésychazmu.
Hésychazmus síce nebol byzantský výtvor, avšak získal si výraznej obľuby u mníchov na hore Athos. Kontemplatívny a iracionálny spôsob cesty k Bohu odmietajúci logické argumenty bol zameraný na dosiahnutie spojenia s Bohom prostredníctvom pozerania sa do svetla a pomocných techník - napr. omfaloskopie. Boha považoval za rozumom úplne nepochopiteľné bytie, ktoré sa s človekom mohlo spojiť len prostredníctvom mystického nazerania, a to ako energia odlišná od jeho božskej podstaty.
Proti hésychasmu sa v teologickej rovine výrazne postavil kalábrijský mních Barlaam, ktorý argumentoval proti deliteľnosti Boha a jeho prejavov. Svoje argumenty proti hnutiu staval na princípoch logiky a západnej scholastiky, podľa ktorej sa človek k Bohu mohol priblížiť nie prostredníctvom obyčajného nazerania, ale prostredníctvom aktívneho poznávania. Jeho hlavným odporcom bol Gregor Palamas. Palamas z hésychazmu učinil politickú otázku, ktorú musela cisárska vláda riešiť. V roku 1341 bola preto do Konštantínopola zvolaná synoda, na ktorej Barlaam Palamovo učenie spochybnil. Hésychazmus bol zavrhnutý, no situácia sa nevyriešila. V roku 1345 sa uskutočnila nová synoda, ktorá výsledky predošlej schválila. Zmena nastala po páde Jána V. a nástupe Kantakuzéna na trón. Už v roku 1347 bola zvolaná ďalšia synoda, ktorá učenie rehabilitovala, Barlaama prekliala a zosadila patriarchu Jána Kaleku. Novým patriarchom sa stal Izidor a samotný Gregor Palamas sa o dva roky neskôr stal arcibiskupom v Solúne. V roku 1351 bol hésychazmus na ďalšej konštantínopolskej synode prehlásený za oficiálnu doktrínu Pravoslávnej cirkvi. V nasledujúcom období hnutie našlo významnú podporu v ortodoxnom svete a obzvlášť medzi Slovanmi. Svojimi myšlienkami definoval a dodnes definuje mnohé črty Východnej cirkvi.
Kantakuzénova vláda nebola trvalá a v roku 1354 sa na trón opäť dostal Ján V. Vnútorná situácia sa po občianskej vojne aspoň čiastočne stabilizovala, no ríša bola bojmi a Čiernou smrťou výrazne oslabená. Cisári nedokázali zabrániť prenikaniu osmanskej moci do Európy a opätovne sa obnovil dialóg o únii so Západom. Ján V. si uvedomoval, že grécky klér neprinúti prijať latinskú vieru a preto zvolil cestu individuálnej konverzie na katolicizmus. Následne dlhé roky hľadal na Západe pomoc proti Osmanom a osobne navštívil Uhorsko, Rím i Benátky. Okrem sľubov sa mu však výraznej podpory nedostalo. Byzancia sa stala vazalským štátom Osmanov a sultán Murad I. aktívne zasahoval do diania v nej. Byzancia postupne strácala ďalšie územia a ani diplomatické cesty ďalšieho cisára Manuela II. nedokázali zvrátiť jej postupný úpadok.
náhľad|Kaplnka troch kráľov, freska [[Benozzo Gozzoli|Benozza Gozzoliho. Postava prostredného kráľa zobrazuje cisára Jána VIII., ktorý sa zúčastnil Florentského koncilu|vľavo]] náhľad|[[Markos Eugenikos, efezský biskup, veľký odporca cirkevnej únie so Západom, Pravoslávnou cirkvou je považovaný za svätého]] náhľad|Dvojjazyčná bula cirkevnej únie z roku 1439|vľavo
Cirkevná únia z Florentského koncilu
Za vlády Jána VIII., syna Manuela II. sa Byzancia znovu uchýlila k jednaniu o únii. Spočiatku sa cisár sa opäť vybral na diplomatické misie po blízkych katolíckych krajinách, no pomoc nezískal. Následne sa obrátil so žiadosťou o pomoc a s prísľubom jednania o únii na pápeža Eugena IV. Západ síce ponuku na jednanie prijal, no okrem byzantskej otázky ho ťažili vlastné problémy ako spor s husitmi, či práve prekonaná pápežská schizma. Byzantská otázka nebola primárna.
Vtedajšie problémy kresťanského sveta mal vyriešiť koncil v Bazileji, ktorého sa zúčastnili i Byzantínci. Druhá fáza koncilu sa konala v roku 1438 vo Ferrare a tretia o rok neskôr vo Florencii. Koncilu sa zúčastnil aj cisár Ján VIII. a patriarcha Jozef II., prostredníctvom vyslancov aj východní patriarchovia. Podobne ako pri predošlých pokusoch aj tento raz bola byzantská spoločnosť rozpoltená. Na jednej strane stáli priaznivci únie zvaní filenotikoi, na strane druhej protivníci únie zvaní anthenotikoi.
Vášnivé diskusie na konile prebiehali najmä na otázku filioque a pôvod Ducha svätého. Problematickou bola pre Východ aj otázka očistca, ktorý uznával Západ. Jednotlivé strany na koncile vypravocali svoje stanoviská obsiahnuté v spisoch Proti omylom Latinov (Contra errores Latinorum) a Proti omylom Grékov (Contra errores Graecorum). V otázke Ducha Svätého bolo nakoniec prijaté kompromisné stanovisko, podľa ktorého Duch Svätý vychádza z Otca „skrz Syna“, pričom sa pripúšťala aj ekvivalentná (katolícka) formulácia „zo Syna“. V dekréte o únii (Laetentur Caeli: Bulla Unionis Graecorum), ktorý bol prijatý sa zdôraznila podriadenosť Východnej cirkvi pápežovi. Dohoda bola podpísaná 6. júla 1439 a z byzantského kléru ju na koncile odmietol podpísať iba efezský biskup Markos Eugenikos (aj Marek Efezský). Nasledovný vývoj však ukázal, že to, čo sa vo Florencii dohodlo neplatilo v Byzancii a už vôbec nie v ďalších ortodoxných obciach.
Po návrate byzantskej delegácie domov boli vyhlásené výsledky rokovaní a reakcia odporcov únie na seba nenechala dlho čakať. Vodcom jej tábora sa stal efezský biskup Marek a hlasným odporcom boli hésychastickí mnísi. Odpor voči latiníkom bol obrovský a možno ho charakterizovať citátom, ktorý niektorí historici pripisovali poslednému byzantskému ministrovi Lukasovi Notaratovi: „Radšej sultánsky turban, než kardinálsky klobúk.“ Podobne ostatné východné patriarcháty odmietli výsledky koncilu a hoci ruský metropolita Izidor dekrét o únii prijal, cár Vasiľ III. myšlienku zavrhol a Izodora zajal. Ruská cirkev sa následne na byzantskú začala pozerať skepticky a začali silnieť požiadavky o jej osamostatnenie - autokefalitu. Významní východní klerici, ktorí sa pôvodne priklonili k únii začali byť na Východe nepohodlní a hľadali uplatnenie na Západe. Kardinálmi sa tak stali napr. Bessarion, ktorý počas koncilu prečítal grécky text dekrétu, a kyjevský metropolita Izidor. Výsledkom koncilu bola reakcia Západu na požiadavky vojenského ťaženia proti Osmanom, ktorá však bola pomalá a nedostatočná. Iniciatívu prevzali najmä stredoeurópske krajiny Uhorsko a Poľsko. Všetky významné pokusy ale ukončila potupná porážka kresťanských síl pri Varne v roku 1444.
náhľad|Východné [[Stredomorie (Stredozemné more)|Stredomorie v roku 1450 na sklonku existencie Byzancie|vľavo]] náhľad|[[Gennadios II. (Genadios Scholarios) a Mehmed II. na mozaike z 20. storočia. Mehmed II. udeľuje Genadiovi patriarchálne privilégiá]]
Posledné roky Byzancie
V Byzancii si porážku kresťanov ortodoxné kruhy vykladali ako Boží trest za zradu ortodoxie a silnela nenávisť k Západu. Zároveň však v duchu fatalistického hésychazmu silnela pesimita a krajina sa postupne blížila k svojmu zániku. V roku 1448 zomrel Ján VIII. a na trón nastúpil posledný byzantský cisár Konštantín XI.
Konštantín opätovne prostredníctvom bývalého kyjevského metropolitu Izidora prehlásil cirkevnú úniu a požiadal Západ o pomoc. Ani táto únia však nebola prijatá a hlavným odporcom bol tentoraz neskorší patriarcha Gennadios Scholarios. Gennadios pôvodne s latinskými učencami z politických dôvodov (kata oikonomian) sympatizoval, no nakoniec sa stal zásadným odporcom únie. V roku 1452 do Konštantínopola prišlo husitské posolstvo vedené Konštantínom Platrisom, ktoré hľadalo pomoc proti Rímu. Byzancia, ktorej však hrozil skorý útok Osmanov bola zaneprázdnená svojimi problémami a posolstvo nevyvolalo silný ohlas. Predstavitelia ortodoxie, ktorí boli proti únii aspoň k Čechom poslali povzbudzujúci list.
V roku 1453 bola Byzancia už len malá krajina obkľúčená Osmanskou ríšou. Sultánovi Mehmedovi II. zostávalo už len dobyť Konštantínopol, k čomu sa nakoniec odhodlal. I napriek odporu obrancov a drobnej podpore Západu mesto nedokázalo odolať a 29. mája 1453 padlo. Myšlienka cirkevnej únie tak upadla do zabudnutia a pokiaľ reálna únia niekedy v skutočnosti existovala, tak len posledné dni pred pádom Konštantínopola, keď sa ortodoxné a katolícke obyvateľstvo zúčastnilo veľkej procesie po meste. Novým patriarchom po páde mesta sa stal Gennadios Scholarios, ktorému Mehmed II. potvrdil patriarchálne výsady. Rímski pápeži síce následne vyvýjali niekoľko snáh o križiacke ťaženie proti Osmanom, no úspešní neboli. Konštantínopol a miestna grécka cirkev zostali v područí Osmanskej ríše až do jej zániku. Tvorila však významný kultúrny činiteľ v historickom vývoji gréckeho národa a udržovala v osmanskom podučí jeho súdržnosť.
Vzťah cirkvi a štátu
náhľad|Jedným z najvýznamnejších cisárov bol [[Justinián I., ktorý sa snažil riešiť náboženské otázky a dokonca z toho dôvodu internoval pápeža Vigilia. Justinián bol prívržencom ortodoxného kresťanstva, no prinajmenšom spočiatku pomerne prívetivo vystupoval aj proti miafyzitom, ktorých zástancom bola cisárovná Theodora.]] Na vyjadrenie vzťahu medzi štátom a kresťanskou cirkvou býval najmä v minulosti často uvádzaný pojem cézaropapizmus - t. j. splynutie najvyššej svetskej štátnej moci (regnum/basileia) s najvyššou cirkevnou duchovnou mocou (sacerdotium/hierosyné) v jednej osobe. Tento pojem býva vysvetľovaný rozlične a dnešná veda ho už na popísanie skutočnej situácie v Byzancii neprijíma, hoci iný pojem zavedený nebol.
Materiálne existoval pravý cézaropapizmus skôr v pohanskom Rímskom cisárstve, kde bol cisár zároveň najvyšším kňazom (pontifex maximus). Narozdiel od západných kresťanských štátov nemali byť svetská a cirkevná moc v Byzancii striktne oddelené a medzi panovníkom a patriarchom mala prevládať harmónia. Počiatky vzniku byzantského cézaropapizmu možno badať u cisárskych ideológov 4. storočia, ktorí sa cisárovo postavenie snažili odôvodniť z hľadiska kresťanstva (napr. Eusébius z Cézarey). Takto vznikla teória, podľa ktorej bol cisár zástupcom Boha na zemi a podľa ktorej sa vtedajší cisár Konštantín I. považoval za „biskupa vonkajších cirkevných záležitostí“ (episkopos ton ektos, episcopus ab extra), či ochrancu Cirkvi a pravej viery (defensor Ecclesiae externus).
Kristus síce podľa byzantskej štátnej teórie odovzdal cisárovi svetskú moc a apoštolom moc duchovnú, ríša však zároveň bola vnímaná ako obraz Božej ríše na Zemi. Z tohto titulu bol cisár vnímaný ako Kristov zástupca na zemi a toto postavenie nemalo len čisto svetský charakter, ale dodávalo úradu cisára aj značne sakrálny nádych. Cisár naďalej zotrvával laikom a nemohol vykonávať liturgické funkcie. Predpokladalo sa tiež, že cisár bude dodržiavať nielen dogmy, ale aj cirkevné zákony, hoci podľa niektorých teoretikov nepodliehal cisár žiadnemu pozitívnemu právu, pretože on sám bol živým zákonom (nomos empsychos).
Medzi cisárove právomoci patrilo zasahovanie do administratívno-právnych otázok cirkvi, zvolávanie koncilov, predsedanie koncilom, vyhlasovanie uzáverov koncilov za zákony (cirkevné právne predpisy nadobudli platnosť až po cisárovom schválení - hiera prostaxis). V neposlednom rade mohol cisár menovať a vymieňať patriarchov, čo však bolo obmedzené jeho mocenským postavením. K zasahovaniu cisára do cirkevných záležitostí dochádzalo často. Záležalo však skôr na mocenských ambíciách a sile daných jednotlivcov a hlbšie zásahy si do cirkevných dogmatických záležitostí si mohli dovoliť len mocní panovníci ako napr. Konštantín I., Theodosius I., Justinián I., Lev V. a iní. Najmä v ranejšej dobe byzantských dejín sa cisári snažili pretlačiť svoje chápanie ortodoxie (t. j. pravej viery) i proti patriarchom, koncilom, či základným článkom viery. História však následne ukázala, že z dlhodobého hľadiska sa ich výsledky neosvedčili a ich náboženské presvedčenia boli odsúdené (napr. arianizmus, monofyzitizmus, či obrazoborectvo). Slabosť cisárovho postavenia v náboženskej oblasti sa vyslovene prejavila v období jednaní o cirkevnej únii so Západom, keď sa názory cisárov rozchádzali s názormi patriarchov i pospolitého ľudu a boli viac, či menej odsúdené na porážku. Isté výhody mal cisár napriek tomu, že bol laikom aj v liturgickej rovine. Mohol udeľovať požehnania, pristupovať k oltárom a prijímať Božie telo podobne ako kňazi.
Cirkevná hierarchia a biskupi
Zvláštne postavenie mali tzv. vidiecki biskupi (chórbiskupi, chórepiskopoi), ktorí vykonávali pastoračné úlohy na vidieku a neviazali sa k diecéze. Tradične sa vyskytovali vo veľkých diecézach ako Cézarea v Kapadócii. Títo biskupi boli pomerne autonómni a nezávislí od biskupov, ktorí ich vysielali. To viedlo k tomu, že sa postupne objavili snahy o obmedzovanie ich práv a ich elimináciu, takže do 8. storočia na Východe vymizli a boli nahradení kňazmi. Na Západe sa funkcia chórepiskopa vyskytovala v súvislosti s misijnou činnosťou až do 10. storočia (napr. Karantánia).
Dominantný primát na Západe mal rímsky biskup, ktorý svoju autoritu čerpal z pozície biskupa hlavného mesta i z personálnej apoštolskej postupnosti, ktorú odvodzoval od apoštola Petra. Na Východe mali význačné postavenie biskupi z Alexandrie a Antiochie. K nim sa neskôr pridal aj biskup nového hlavného mesta Konštantínopola (Prvý konštantínopolský koncil). Čestné miesto bolo Chalcedónskym koncilom udelené aj biskupovi v Jeruzaleme, hoci jeho moc bola minimálna. Čoskoro sa tieto biskupstvá začali nazývať patriarchátmi a spolu tvorili tzv. pentarchiu. Významnejšie postavenie mali pôvodne aj exarchovia (exarcháty), ktoré však boli neskôr podriadené Konštantínopolu a od Chalcedónskeho koncilu získal zváštne postavenie autonómnej cirkvi Cyprus.
náhľad|Patriarcha [[Ján IV. (konštantínopolský patriarcha)|Ján IV. Neustét, prvý konštantínopolský patriarcha, ktorý používal titul ekumenický. Východnou cirkvou je považovaný za svätého. Iluminácia z menológia Bazila II.]] Konštantínopolu bol metropolitný status prisúdený až v roku 381 na Prvom konštantínopolskom koncile. Význam miestneho biskupa postupne vzrastal, začal sa sám titulovať ako patriarcha a Chalcedónsky koncil (451) jeho postavenie potvrdil. Jeho význam vzrastal najmä z politického hľadiska, pretože mesto sa stalo hlavným mestom Byzantskej ríše a miestni biskupi biskupmi „Nového Ríma“. Niekedy v 4. storočí bola vytvorená legenda o apoštolskom pôvode konštantínopolského biskupstva, ktoré mal založiť apoštol Ondrej. Zánik Západorímskej ríše síce postavenie Konštantínopolu a jeho patriarchu umocnil, zároveň však znamenal aj posilnenie postavenia rímskych pápežov, ktorí sa stali nositeľmi rímskej tradície na Západe. Ján IV. v roku 588 prijal titul ekumenický patriarcha. Nutno dodať, že i keď bolo patriarchátom priznané zvláštne postavenie, Východ vždy uznával charizmatickú rovnosť biskupov a z tohto titulu odmietal napr. pápežský primát.
náhľad|Cirkevné usporiadanie (patriarcháty a diecézy) po [[Chalcedónsky koncil|Chalcedónskom koncile v roku 451]] Štruktúru cirkvi i v neskoršom období naďalej tvorili úrady patriarchov, metropolitov, autokefálnych biskupov a biskupov spolu s menšími klerikmi (kňazmi, diakonmi, poddiakonmi, presbytermi (starejšími), anagnostmi (lektormi) a ďalšími). K jednému chrámu mohlo prislúchať neraz obrovské množstvo kléru, Hagia Sofia v Konštantínopole mala v 7. storočí k dispozícii viac ako 600 klerikov. Práve v Hagii Sofii a pri úrade patriarchu existovali aj mnohé ďalšie cirkevné úrady.
Počet biskupov a metropolitov v ríši sa neustále menil, čo bolo spôsobované politickými a územnými zmenami. Neustále nájazdy nepriateľov v odľahlých (najmä východných) oblastiach znamenali pohyb tamojšieho obyvateľstva a duchovenstva do bezpečnejších regiónov. Na rozdiel od štátu cirkev avšak nevyvíjala novú administratívu a jednotlivé biskupstvá zanikali, alebo znovu vznikali. Často sa pritom menili sídla biskupov, no názvy diecéz sa zachovávali. Presný stav v jednotlivých obdobiach je ťažké zadefinovať, situáciu však vykresľuje napríklad účasť na ekumenických konciloch. V časoch pomernej stability sa koncilo, či synod zúčastnilo viac reprezentantov, než na konciloch v časoch vojen a nepokojov. Kým v 7. storočí sa koncilov zúčastnilo okolo 200 biskupov (nie však všetci), v 8. až 9. storočí počet biskupov lavíroval medzi 300 až 400. Koncilov sa naďalej i napriek tomu, že spadali pod moslimské štáty zúčastňovali aj vyslanci z troch obsadených patriarchátov (Alexandria, Antiochia, Jeruzalem), ktorí zároveň spravovali svoju vlastnú kresťanskú štruktúru. Vo východných oblastiach ríše navyše existovala fragmentovaná cirkevná štruktúra, pretože tam v priebehu historického vývoja vzniklo niekoľko samostatných cirkví (napr. nestoriánska Cirkev Východu). V neskoršom období sa situácia ešte viac skomplikovala pre vznik latinských patriarchátov.
Úloha biskupa bola trojaká: hľadať a bojovať proti herézam, zabezpečiť, aby medzi veriacimi prevládalo pravoslávie (ortodoxia) a uplatňovať cirkevné právo. V rámci svojich miest boli biskupi zodpovední za organizovanie charitatívnych aktivít, najmä v prospech chudobných. Stavali a zakladali xenodochiá, chrámy a iné dobročinné inštitúcie. Takéto činnosti avšak prirodzene záviseli od angažovanosti jednotlivcov, takže v celej ríši neexistovala jednotná prax a mnohí biskupi zaiste pre komunitu žiadne veľké služby nerobili, ba priam svoje povinnosti zanedbávali. Spolu so znižovanm sekulárnych štruktúr sa biskupi v období mocenského úpadku stále častejšie podieľali na fungovaní ríše. Ako významní vlastníci pôdy sa biskupi podieľali na menovaní a monitorovaní civilných úradníkov, vykonávaní nariadení (napríklad o budovách), na ochrane spoločenstiev pred cisárskymi úradníkmi a na financovaní verejných prác. Na mnohých miestach sa biskupi stali de facto vodcami komunity vo všetkých oblastiach. Zvyčajne sa biskupské činnosti zhodovali s cisárskymi záujmami, ale neraz došlo i ku konfliktom.
Biskupi tvorili rôznorodú skupinu. Niektorí pochádzali z mníšskeho prostredia (túto variantu spočiatku preferovala napr. Sýrska jakobitská cirkev a jej zakladateľ Jakub Baradai), iní mali za sebou časť života v kňazskej službe. Neraz sa ale biskupmi, či dokonca patriarchami stávali aj laici (napr. cisárski úadníci). Od biskupov bol vyžadovaný aspoň istý stupeň vzdelania, mali byť schopní čítať a rozumieť cirkevným kánonom, Písmu a učeniu cirkevných otcov. Mali byť tiež schopní sa naučiť naspamäť žaltár. Úroveň vzdelania medzi klerikmi však zrejme upadala a v neskoršom období bolo požadované, aby biskupi aspoň vystupovali v zhode s tradičnou teológiou. Od 4. storočia bol od biskupov očakávaný celibát (formálne sa zákaz potvrdil až v 6. storočí). Pokiaľ boli noví biskupi ženatí, mohli sa od manželiek oddeliť a pripraviť manželkám život v kláštore.
Spočiatku sa klerici výzorom nelíšili od laikov a nosili oblečenie, ktoré si mohli dovoliť. V 6. storočí sa však staré rímske kultúrne trendy začali meniť a tógy, či chlamysy nahrádzali nové typy oblečenia. Klér odmietol nasledovať nové trendy a postupne vyvíjal vlastný štýl cirkevného oblečenia. Vývoj trval niekoľko desaťročí. Kým v 6. storočí sú klerici na mozaikách v Ravenne oblečení do bieleho oblečenia podobného tóge, o čosi neskôr sa objavili vyvinutejšie róby s doplnkami. Biskupi nosili zdobené rúcho nazývané sticharion podobné albe a odev zvaný epitrachélion. Patriarchovia a neskôr aj iní klerici odev zvaný sakkos, diakoni nosili orarion. Typickým znakom biskupského kostýmu sa stal omoforion - dlhý pruh látky podobný šálu obsahujúci vyšívané kríže. Ďalšími novými prvkami boli epigonation - nabederník štvorcového tvaru, berla a guľatá mitra. Mohli tiež nosiť prívesky enkolpiá.
náhľad|Cirkevná organizácia v Byzantskej ríši (11. storočie) Biskupi a ostatní klerici sa spočiatku sporadicky, neskôr i pravidelne, stretávali na synodách, či konciloch, kde sa ujednocovali v otázkach viery a disciplíny. Najvýznamnejšie boli ekumenické koncily, spočiatku zvolávané cisárom, neskôr pápežom (tieto však Východ ako ekumenické neuznal/-náva). Ekumenický koncil bol na Východe najväčšou autoritou, na Západe naopak bola jeho autorita postupne zatienená autoritou pápeža, bez ktorého schválenia katolíci koncil, resp. jeho výsledky neuznávajú. Následne existovali synody, či koncily nad-metropolitné neekumenické a aspoň dvakrát (neskôr aspoň raz) do roka boli zvolávané metropolitné synody. Miestne synody riešili praktické i cirkevné otázky. Okrem toho v Konštantínopole zasadala stála synoda (synodos endemusa), ktorej súčasťou boli pôvodne všetci biskupi žijúci, či práve sa nachádzajúci v Konštantínopole. Postupne sa do 9./10. storočia členstvo biskupov v synode obmedzilo a jej členmi boli len metropoliti, či autokefálni arcibiskupi a piati patriarchovi úradníci - veľkí diakoni (megas oikonomos, megas skeuofylax, megas sakellarios, megas chartofylax, prótekdikos). To viedlo k tomu, že vplyv v Konštantínopolskej cirkvi získala úzka skupina biskupov, ktorá sídlila v blízkosti hlavného mesta. Neskôr sa počet členov opäť zvýšil.
Cirkevné právo
Prvotné právo cirkvi vychádzalo z cirkevnoprávnej obyčaje a pseudo-apoštolských zbierok. Neskôr sa k týmto prameńom pridali rozhodnutia synod a koncilov, ako i z pravidlá cirkevných otcov (podľa 2. pravidla Trulánskeho koncilu). Zhromažďované bolo z dôvodu lepšej dostupnosti v súkromných cirkevnoprávnych zbierkach danej doby. Ich autorita vychádzala z autority zákonodarcov. Najmä od 6. storočia, no i skôr, sa ako samostantá kategória objavili tzv. nomokánony (napr. Nomokánon Jána III.). Okrem cirkevných pravidiel (kánonov) zahŕňali aj cisárske právne predpisy (nomoi). Šlo o nutný následok spojenia svetskej a cirkevnej moci v Byzancii. Z raného obdobia Byzantskej ríše pochádzali napr. zbierky: Korpus východných kánonov, Zbierka o 50 tituloch, Zbierka o 87 kapitolách, či Zbierka Trulánskeho koncilu. Z neskorších období pochádzali prevažne zbierky štátno-cirkevného charakteru ako: Procheiron, Nomokánon konštantínopolského patriarchu Fotia a Baziliky. Mnohé vtedajšie usporiadania platia pre východný kresťanský svet dodnes.
Monasticizmus
náhľad|[[Monastier Iviron na Vrchu Athos]] náhľad|[[Atanáz Athoský, zakladateľ mníšskeho života na hore Athos|vľavo]] [[Monastier Dionysiou (starogr.) / Dionysiu (novogr.) na Vrchu Athos|náhľad]] Hoci mníšstvo vzniklo v Egypte (pozri Raný monasticizmus), pomerne rýchlo sa rozšírilo aj do Palestíny, Sýrie, Anatólie (obzvlášť Kapadócie) a neskôr aj do Grécka. V historickom vývoji Byzancie zohralo významnú úlohu napríklad počas sporov o obrazoborectvo a hésychazmus.
Mníšstvo malo v Byzancii najmä podobu pustovníctva (napr. styliti) alebo života v spoločenstve. Narozdiel od Západu však na Východe neexistovali rehoľné rády, takže každý kláštor mal vlastné pravidlá určené spravidla jeho zakladateľom (tzv. typikon). Isté vzťahy medzi kláštormi však existovali a niektoré kláštory boli závislé od väčších, materských kláštorov (tzv. metochiony). Najviac kláštorov (monastierov) sa nachádzalo v hlavnom meste Konštantínopole (prvý bol Monastier Dalmatou/Dalmatu) a na svätých horách (Olympos, Athos, Meteora).
Byzantské kláštory bolo možné klasifikovať do viacerých skupín ako kláštory cisárske, patriarchálne (stavropegiálne), biskupské a súkromné. Mnísi žijúci v kláštore nemuseli žiť priamo spolu (cenobitský spôsob), ale často žili v tzv. kéliach (celách), kde existovali vlastným (idiorytmickým) spôsobom života (pôvodné kláštory typu lavra).
Kláštory mali rozličný počet mníchov. Minimum sa postupne menilo z pôvodných troch na neskorších ôsmich či desiatich. Obrovské kláštory mali aj stovky mníchov. Zvláštnou formou mníšskeho života bolo potulné mníšstvo, ktoré sa však synody snažili obmedzovať, pretože bolo nekontrolovateľné a neraz šlo o radikálnych stúpencov (napr. mesaliáni).
náhľad|[[Monastier Meteora v dnešnom Grécku]] Do kláštorov mohli muži slobodne vstúpiť ako osemnásťroční, ženy ako šestnásťročné. Bežný bol vstup do kláštora po ovdovení, alebo v prípade staroby, či choroby (čo neraz robili aj cisári a cisárovné). Existovali však aj obmedzenia pre vstup, ktoré mali zamedziť vstupu pochybných osôb. Už v justiniánskom období bola zákonne ustanovená povinnosť igumenov skúmať, či uchádzača o vstup nelákajú nízke pohnútky.
V kláštoroch existovalo sociálne rozvrstvenie na vzdelaných mníchov a nevzdelaných mníchov, ktoré sa prejavovalo na oblečení, strave, bežnej činnosti i mieste posledného odpočinku. V kláštornom živote sa tiež prejavovali pôvodné sociálne rozdiely. Okrem idiorytmických kláštorov mal každý monastier svojho predstaveného igumena (hegumenos), hospodára (oikonomos) a správcu cirkevných majetkov (eklesiarches). V prípade definitívneho odchodu z kláštora bol tradične žiadaný súhlas miestneho biskupa, v opačnom prípade odídencovi hrozila exkomunikácia. Spoločné kláštory dvoch spolu žijúcich komunít žien a mužov boli už za Justiniánovej vlády zakázané, avšak i napriek tomu sa takéto prípady vyskytovali. Zoskupenie spoločného dvojitého kláštora bolo odsúdené aj Druhým nicejským koncilom a patriarcha Nikeforos I. nechal všetky takéto kláštory zatvoriť. V palaiologovskom období došlo k ich obnoveniu a opätovnému vzniku polemík o ich existencii.
Istú výnimku tvoril napr. Monastier Studios a Monastier Hodegon v Konštantínopole, ktoré mali knižnice a venovali sa prepisovaniu (aj svetských) kníh v dielňach. Kláštorné knižnice sa orientovali najmä na náboženskú literatúru a prevažne na biblické texty. V mnohých kláštoroch boli skriptóriá, v ktorých vzdelaní mnísi tvorili literárne diela, najmä hymny, legendy, teologické spisy. Niektoré kláštory uskutočňovali filantropickú činnosť. Pôsobili ako nemocnice, útulky pre starých ľudí (gerokomeia), sirotince, či ako domy pre pútnikov (xenodocheia). Primárnou úlohou byzantských mníchov však bola modlitba, ktorou mali zabezpečiť prosperitu krajine. Toto špecifické postavenie ale využívali mnohí špekulanti a mníšske hnutie bolo preto neraz kritizované. Obraz prísne asketických fanatických mníchov v Byzancii mierni taktiež fakt, že vzdelanie neraz získavali čítaním antických diel, a že do apokryfných diel a životopisov svätých neraz prenikali aj motívy zo starogréckych erotických diel.
Kritizovaným javom sa v Byzancii stalo vlastnenie majetkov kláštormi, pretože tieto inštitúcie postupne donáciami alebo dedením získali obrovské množstvo pozemkov, ktoré následne neboli schopné obrábať. Pôdu navyše nemohli scudziť, pretože majetok, ktorý bol raz zasvätený Bohu nemohol byť znovu jednoduchým spôsobom scudzený. Takéto majetky preto kláštory buď prenajímali (napr. emfyteuticky), alebo na nich zakladali metochiony (podriadené kláštorné jednotky). Proti nadmernému nárastu cirkevných majetkov sa v 10. storočí zákonne snažil zakročiť cisár Nikeforos II., avšak po jeho smrti boli jeho zákony odvolané Jánom Tzimiskom. V 11. storočí vznikol ako inštitút tzv. charistikariát - podmienečné prepožičanie cirkevného majetku feudálom, ktoré však pre odpor konštantínopolského patriarchu neuspelo. K veľkým vlastníkom pôdy patrili kláštory aj neskoršom období (napr. kláštory na hore Athos, či na ostrove Patmos). Cisári ako napr. Izák I., ktorí pôdu potrebovali, ju od kláštorov občas aj konfiškovali. K rastu kláštorného bohatstva dopomáhali aj výnimky z platenia daní a peňažné, či vecné dary. Hoci nie je úplne dokázané, že by mnísi patrili k umeleckým remeselníkom, vlastnili obrovské množstvo ikon a iných umeleckých diel. V ich kláštoroch našli uplatnenie početní umelci a architekti z celej ríše.
Byzantský rítus
náhľad|Svätý Bazil Veľký počas slávenia svätej božskej liturgie. [[Freska z katedrálneho chrámu Svätej Múdrosti v Ochride]] Spočiatku sa v Konštantínopole používali staroveké liturgie a zvlášť antiochijský rítus, ktorý sa stal základom neskoršieho byzantského rítu. V 6. a 7. storočí ho ovplyvnili rituály justiniánskeho cisárskeho dvora a samotný byzantský rítus sa objavuje v justiniánskom chráme Hagia Sofia. Vyznačoval sa slávnostnosťou, ktorú reprezentovali procesie a lite. K tomu bola prispôsobená aj konštrukcia chrámov, ktorá umožňovala dlhý sprievod. Vznikli nové cirkevné hymnusy a cirkevné sviatky obsiahnuté Dodekaortiom. Obraz významu byzantskej liturgie podáva Maxim Vyznávač. Pripodobňovaná je k nebeskému rádu kde sa ľud podieľa na Kristovej obeti Bohu. Významné reformy prebehli v 8. a 9. storočí i pod vplyvom kláštora Studios. Patriarcha Germanos I. navyše pozmenil interpretáciu liturgie, hoci naďalej sa používal i model Maxima Homologéta. Eucharistická liturgia po reforme znázorňovala a symbolizovala Kristov život a jej časti boli symbolom oikonómie spásy. Zmenilo sa aj usporiadanie chrámov, vznikol nový ustálený typ umiestnenia ikonických foriem (napr. Pantokrator v kupole).
V 10. storočí už mal rítus vytvorenú cirkevnú tradíciu vyjadrenú v typiku Veľkého Chrámu, no vyvíjal sa aj typikon mníšsky a najmä studitský. Mnísi prijali niektoré palestínske prvky. Studitský typikon nakoniec prevážil nad typikom Veľkého chrámu a v 10./11. storočí byzantský rítus prevážil nad rítmi východných oblastí, ktoré boli oslabené monofyzitizmom a križiackymi výpravami. Skrátil sa úvodný sprievod, čo viedlo k zmene cirkevnej architektúry a interierovej výzdoby. Postupne sa znížil počet čítaní Svätého Písma, homílie sformálneli a kázania boli celkovo vypustené. Vznikol rítus prothesis - príprava k eucharistickej liturgii. Po štvrtej križiackej výprave postupne zaniká typikon Veľkého Chrámu, typikon studitský sa zachoval v odľahlejších častiach (Itália, Rus). Na Athose sa plne vyvinul typikon svätého Sábu, ktorý sa postupne rozšíril na Balkáne a v 14./15. storočí aj na Rusi. Správy o ríte v posledných storočiach pochádzajú napr. z pera hésychastu Nikolaa Chamaeta Kabasila a Symeona, solúnskeho arcibiskupa.
Kresťanskí laici
Medzi laikov sa radila tá časť kresťanskej populácie, ktorá nebola súčasťou klerickej alebo mníšskej podmnožiny kresťanského spoločenstva (t. j. i cisári). Miera prepojenie každodenného života s náboženskou vierou závisela od osobnosti a náboženského cítenia každého jednotlivca. Súdiac však podľa počtu zachovaných sakrálnych stavieb, inštitúcií a predmetov zohrávala viera významnú úlohu. Tradičnými prejavmi, či prvkami viery bolo liturgické slávenie, slávenie náboženských sviatkov a účasť na procesiách, púťach, ako i úcta k svätým a k ikonám. Laici boli tiež vyzývaní k dodržiavaniu náboženskej morálky a disciplíny (napr. pôst či pomoc núdznym). Najosobnejší kontakt medzi laikmi a klérikmi sa uskutočňoval vo sviatostiach podávaných v priebehu života jednotlivca. Spravidla zahŕňali krst a myropomazanie, sviatosť smierenia (spoveď), prijímanie eucharistie, sviatosť manželstva a pomazanie chorých.
Najmä bohatí laici mali tiež často vplyv na fungovanie cirkevných inštitúcií (napr. kláštory), ktoré zakladali a dotovali. Podľa Jána Zlatoústeho, ktorý pôsobil v 4./5. storočí sa bohatí kresťania tiež častejšie zúčastňovali bohoslužieb. Chudobnejšia remeselnícka trieda sa bohoslužieb zúčastňovala podľa toho, ako jej to dovolili pracované povinnosti. Najchudobnejšia vrstva a chorí zostávali vonku pred chrámom, kde sa pred a po bohoslužbe vykonávali charitatívne činnosti. Je možné, že podobný model fungoval i v neskoršom období, no historické pramene sa touto oblasťou príliš nezaoberajú a teda chýbajú priame dôkazy.
Púte
náhľad|Pútnická ampula zo svätyne svätého Sergia v Sýrii, 6. storočie Hoci tradícia púti (gr. proskynésis) k svätým miestam (locus sanctus, hagios topos) nemala podklad v Biblii, ani v učení raných cirkevných otcov, zohrávala už od počiatkov kresťanstva významnú úlohu. Zvlášť obľúbeným fenoménom, ktorý pretrval až do arabskej invázie boli púte od 4. storočia. Významnou priekopníčkou v tejto oblasti bola matka cisára Konštantína Helena, ktorá osobne navštívila Svätú zem. Medzi cielové destinácie púti patrili miesta rozličného charakteru. Početné boli starozákonné miesta (napr. Sinaj), no významné boli najmä miesta spájané so životom Ježiša Krista. Na týchto miestach postupne vznikali chrámy dedikované udalostiam, ktoré sa na ich mieste stali, napr. Bazilika Božieho hrobu, či Chrám Narodenia Pána. Počas púti sa na miestach konali rôzne procesie, či trhy, kde si pútnici mohli kúpiť suveníry (pútnické žetóny, medailóny, či ampuly. Púte však nesmerovali len do Svätej zeme.
Medzi ďalšie významné locus sanctus patrili významné chrámy (napr. v Konštantínopole či Solúne), miesta spojené s pôsobením pustovníkov a svätcov (napr. Kalʿat Simʿan), miesta uchovávajúce zázračné relikvie a posvätné pramene. V niektorých prípadoch pútnictvo k nim nadviazalo na staršie pohanské kulty. S púťami bola spojená aj tvorba pútnických manuálov a denníkov pútnikov, ktoré tvoria cenné historické pramene pre topografiu, sociálne a ekonomické dejiny antiky a stredoveku. Pútnici putovali buď peši, na somároch alebo loďami. Ubytovanie zabezpečovali hostince alebo xenodochiá. Značnú výhodu mali pútnici, ktorí mali sprievodné listiny a povolenia (diplomy), na základe ktorých im bolo umožnené používanie štátneho systému dopravy nazývané cursus publicus či dromos.
Relikvie
náhľad|[[Limburská staurotéka, byzantský relikviár]] Významnej úcte sa v Byzancii tešili relikvie spájané so životom Krista a svätých. Spočiatku boli uctievané len relikvie mučeníkov. V 4. storočí sa kult rozšíril aj na relikvie svätých vyznávačov (confessorov - prenasledovaných, no nepopravených kresťanov), biskupov a asketikov. Kým spočiatku šlo najmä o pozostatky svätých a ich „primárne relikvie“, neskôr sa uctievanými stali aj „sekundárne relikvie“. Patrili medzi ne napr. nástroje, ktorými boli svätci umučení, ich oblečenie či iné predmety. Relikviám boli pripisované zázračné a liečivé schopnosti. Teologicky bolo uctievanie vysvetlené tým, že kým primárne relikvie boli symboly víťazstva Kristovej obete, resp. obete opakovanej svätcami, sekundárne boli inštrumenty, ktorými Boh uskutočnil svoje plány. Najvýznamnejšie boli relikvie spojené s Kristom a boli získané vo Svätej zemi, Šlo o relikvie primárne, konkrétne napríklad o časti Svätého kríža, pilier, na ktorom bol Kristus bičovaný, tŕňovú korunu, posvätnú kopiju, či špongiu z ktorej Kristus pil ocot na kríži. Veľké množstvo relikvií sa uchovávalo v Konštantínopole, no mnohé boli rozosiate aj v chrámoch mimo hlavného mesta. Uskladnené bývali v relikviároch. Od 12. storočia sa relikvie stávali aj súčasťou ikon (t. j. ikona plnila úlohu relikviára).
Bežný bol prenos relikvií - translácia. Táto udalosť viedla k vzniku nového žánru literatúry - kázniam o prenose relikvií a k vzniku nových sviatkov, ktoré boli následne spojené s ročnými procesiami (lite). Vzťah obrazoborcov k relikviám je predmetom diskusií, je však možné, že boli proti ich uctievaniu (minimálne z toho boli obviňovaní). Negatívnym javom bolo kupčenie s relikviami a krádeže relikvií. Medzi najznámejšie patria krádeže pozostatkov apoštola Mareka z Alexandrie Benátkami (827) a krádež pozostatkov svätého Mikuláša z Myry do Bari (1087). Veľká časť relikvií sa z Byzancie po roku 1204 dostala na Západ. Boli ukradnuté v rámci plienenia Konštantínopola križiakmi. Ich zoznam sa zachoval vďaka kronikárovi Robertovi de Clari.
Kresťanské herézy
náhľad|Perzekúcie paulikánov po smrti posledného obrazoboreckého cisára [[Teofil (Byzantská ríša)|Theofila v roku 842, Skylitzova kronika]] Herézami bývali v kresťanskej Byzancii označované akékoľvek neordodoxné (t.j. od všeobecného kresťanského, koncilového náboženského rúdu odlišné, resp. protichodné) náuky. Nešlo teda len o kresťanské prúdy ale napríklad aj manicheizmus či judaizmus. Prevažne však šlo o náuky, ktoré vznikli v rámci kresťanskej cirkvi, pričom pojem bol relatívny, pretože obe strany považovali za heretickú druhú stranu.