cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tancarville
Tancarville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obertilliach
Obertilliach je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Lienz.
Žije tu obyvateľov.
Krištof 04
Krištof 04 alebo Krištof 4 (pôvodne Krištof 08) je volací znak a všeobecne rozšírené označenie vrtuľníka a základne vrtuľníkovej záchrannej zdravotnej služby v Košiciach.
História a súčasnosť
Záchranná služba v Košiciach sa etablovala delimitáciou z Krajského ústavu národného zdravia Košice. Vznikla 1.januára 1990 ako príspevková  organizácia Ministerstva zdravotníctva SR a bola financovaná z fondu regionálnej národnej poisťovne. Popri Centrálnom zdravotnom dispečingu a Rýchlej zdravotníckej pomoci v areáli  Univerzitnej nemocnice Louisa Pasteura v Košiciach vzniklo už 15.augusta 1989 stredisko Leteckej záchrannej služby, ktoré 1. augusta 1990 začalo nepretržitú činnosť. Od samotného vzniku technické zázemie (vrtuľník, pilota, obslužný personál) a zdravotnícky personál poskytovala spoločnosť Air Transport Europe Poprad. Na začiatku pomocou sovietskeho vrtuľníka Mil Mi-2. Od roku 1993 prenajímala stredisku košickej Leteckej záchrannej služby vrtuľník Aerospatiale AS 355 F2 Ecureuil. Vybavenie a organizačné zabezpečenie vykonávala ZS Košice. Od 1. januára 2006 popradská spoločnosť ATE prevzala do svojej správy celé stredisko. Košické stredisko zasahuje v okruhu 70 km. Nepretržitú pohotovosť na základni vrtuľníky Agusta A109K2 a vypomáha aj Aerospatiale AS 355 F2 Ecureuil. V roku 2011 bol dokončený nový hangár a sídlo stanice v areáli Univerzitnej nemocnice L. Pasteura v Košiciach.
Pôvodný volací znak základne pri jej vzniku v roku 1990 bol Krištof 08, no ten bol po rozdelení Česko-Slovenska a prevzatí služby spoločnosťou ATE zmenený na Krištof 04.
Lykourgos (kráľ Sparty)
Lykourgos (iné názvy: Lykurgos, Lykúrgos, Lykurg, gr. Lykourgos/iný prepis:Lykúrgos) bol kráľ Sparty zvolený v kráľovskej línii Eurypontovcov. Vládol od roku 219 pred Kr. do roku cca 210 pred Kr. Jeho spolukráľom z kráľovského rodu Agiovcov bol Agesipolis III. (vládol 219 – cca 215 pred Kr.)
Lykurgos bol eformi zvolený za kráľa v nepokojných časoch histórie Sparty. Jeho predchodca Eukleidas zomrel v roku 222 pred Kr. pri obrane Sparty v bitke pri Sellasii, kde Sparťania utrpeli drvivú porážku. Macedónsky kráľ Antigonos Dósón a vodca achájskeho spolku Arátos vstúpili ako prví dobyvatelia na jej pôdu a Spartu donútili vstúpiť do helénskeho spolku.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Motyčky
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Motyčky v okrese Banská Bystrica.
Lykourgos (kráľ Sparty)
Smrť Antigona Dósóna v roku 221 pred Kr. však obnovila nádej Sparty na samostatnosť a spolu s aitólskym spolkom a Elidou napadli macedónskeho spojenca achájsky spolok. Počas nasledujúcej spojeneckej vojny, ktorá trvala od roku 220 do 217 pred Kr. v roku 219 pred Kr. novozvolení efori v Sparte zvolili za kráľov Lykurga v kráľovskej línii Eurypontovcov a Agesipola z kráľovskéj rodiny Agiovcov.
Nie je známe prečo bol eformi Lykurgos vybraný za panovníka miesto ďalších členov rodiny Eurypontovcov. V tejto rodine Eudamidov syn Archidamos zanechal dvoch synov, ktorých mu porodila Hippomedontova dcéra a tento Hippomedón, syn Agésilaa, vnuk Eudamida, ežte žil. Boli tu aj ďalší členovia tejto rozvetvenej rodiny, ale boli ponechaní stranou. Preto podľa antických historikov Lykurgos nemal nárok na korunu. Titus Livius píše, že podplatil eforov, keď každému z nich zaplatil jeden talent a čoskoro bol vyhlásený za potomka Herakla a tým sa stal aj jeho právoplatným dedičom trónu.
V roku 217 pred Kr. macedónsky kráľ Filip V. vo vojne zvíťazil. Messéniu pripojil k helénskemu spolku, Elidu si podrobil a s Aitóliou uzavrel mier. Dôvodom rýchleho ukončenia vojny bola snaha Filipa posilniť severné hranice s Ilýriou a rozšíriť macedónsky vplyv na jej územie. Sparta si tým zachovala samostatnosť.
Lykurgos si v Sparte v tomto období upevnil moc a okolo roku 215 pred Kr. po nejasných udalostiach zosadil svojho mladého spolukráľa Agesipola a ujal sa samostatnej vlády. Podľa historikov vládol tvrdo a zaradil sa medzi tyranov na spartskom tróne posledného obdobia dejín monarchie v Sparte. Následníkom Lykurga sa stal okolo roku 210 pred Kr. jeho syn Pelops.
Saint-Parize-le-Châtel
Saint-Parize-le-Châtel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-Connec
Saint-Connec je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pont Matadi
Pont Matadi (v minulosti Pont Maréchal) je visutý most nad riekou Kongo pri meste Matadi v provincii Bas-Congo v Konžskej demokratickej republike. Most je dlhý 722 metrov a hlavná dĺžka medzi piliermi má 520 metrov. Je to jediný most v dolnej časti rieky, ďalší most nad riekou je železný most ďalej na hornom toku rieky v meste Kongolo v provincii Katanga. Bývalý názov Pont Maréchal bol na počesť prezidenta Mobutua.
Thérouldeville
Thérouldeville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obsteig
Obsteig je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Imst.
Cesta I. triedy 19 (Slovensko)
Cesta I. triedy 19 (I/19) je cesta I. triedy vedúca v trase Košice - Michalovce - Vyšné Nemecké, št. hr. UA (-Užhorod). Cesta vznikla rozdelením (dnes už zaniknutej) cesty I/50 na tri samostatné cesty.
Mesto Košice
V Košiciach cesta začína križovatkou s rýchlostným privádzačom PR3, ďalej sa križuje s II/552 a III/3410, vychádza z Košíc a prechádza do okresu Košice-okolie.
Okres Košice-okolie (východná časť)
V okrese Košice-okolie sa najskôr križuje s III/3324, III/3325 v Košických Oľšanoch, s III/3327 v obci Ďurďošík, ďalej sa križuje s III/3332 a II/576.
Okres Trebišov
I/19 ďalej prechádza do trebišovského okresu. Najskôr sa križuje s III/3650 v Dargove, potom s III/3651, v Sečovciach s III/3654, III/3652 a III/3653 a v Hriadkach s I/79.
Okres Michalovce
V nasledujúcom okrese Michalovce sa križuje najskôr s III/3736 a III/3737, v Trhovišti s II/554, v obci Pozdišovce s III/3738, Michalovciach s III/3739, I/18, III/3744 a II/555, mimo obce s III/3748 a v obci Závadka s III/3743.
Okres Sobrance
V okrese Sobrance sa križuje s III/3792, v Nižnej Rybnici s III/3797 a s III/3798, I/19 prechádza do Sobraniec, kde sa križuje s II/582 a III/3754, v Tibave s II/566 a III/3801, mimo obcí s III/3803 a s III/3791. I/19 končí a hraničnom priechode Vyšné Nemecké na Ukrajinu, kde pokračuje ako M08.
Fontainebleau (kantón)
Fontainebleau je francúzsky kantón v departemente Seine-et-Marne v regióne Île-de-France. Tvorí ho sedem obcí.
Krištof 05
Krištof 05 alebo Krištof 5 je volací znak a všeobecne rozšírené označenie vrtuľníka a základne vrtuľníkovej záchrannej zdravotnej služby v Nitre.
Chránená krajinná oblasť
vpravo|náhľad|[[Chránená krajinná oblasť Vihorlat|CHKO Vihorlat]]
Krištof 05
Leteckú záchrannú službu v južnej a východnej časti západného Slovenska zabezpečovala od októbra 1990 základňa Krištof 10 v Nových Zámkoch, ktorá však ukončila svoju činnosť v roku 1995. Tento stav vyriešilo spustenie nitrianskej základne 1. februára 2006, ktorú prevádzkuje spoločnosť Air - Transport Europe (ATE). Aj na tejto základni je využívaný dvojmotorový vrtuľník Agusta A109K2.
Chránená krajinná oblasť
Chránená krajinná oblasť (skratka CHKO) je na Slovensku a Česku jedna z kategórií chránených území – rozsiahlejšie územie, spravidla s výmerou nad, s rozptýlenými ekosystémami, významnými pre zachovanie biologickej rozmanitosti a ekologickej stability, s charakteristickým vzhľadom krajiny alebo so špecifickými formami historického osídlenia.
V chránenej krajinnej oblasti platí vo všeobecnosti II. stupeň ochrany.
Zvolenská župa (Česko-Slovensko, 1923 – 1928)
Zvolenská župa, paralelné pomenovanie Pohronská župa, úradný názov '''Župa XVIII. ' (neoficiálne označovaná veľžupa), '' bola jednotka územnej správy a samosprávy zavedená v prvorepublikovom Česko-Slovensku v rámci župného zriadenia roku 1920. Existovala v rokoch 1923 – 1928, mala rozlohu 9 356 km² a jej správnym centrom bolo mesto Zvolen.
Vznik a zrušenie župy
Po zániku Uhorska v roku 1918 bola pôvodná uhorská Zvolenská župa prevedená v nezmenenom územnom rozsahu do administratívneho systému Česko-slovenskej republiky. Toto provizórne postuhorské usporiadanie trvalo len do roku 1920. Vtedy malo byť zákonom o zriadení župných a okresných úradov v republike Československej, prijatým 29. februára 1920, rozdelené územie českých krajín a Slovenska do 21 žúp. Jednou z nich bola aj Zvolenská župa, teraz vymedzená v nových hraniciach ako jedna zo šiestich žúp zriadených na území Slovenska. V porovnaní s historickými (uhorskými) župami bol ich rozsah väčší a preto sa im na Slovensku prezývalo veľžupy. Zvolenská župa bola označená radovou rímskou číslicou XVIII. (formálnym označením župy bolo Župa XVIII). Zákon stanovil vznik župného úradu na čele s županom a župného zastupiteľstva ako samosprávneho zboru. Pri župnom zastupiteľstve mal zriadiť župný výbor, župnú finančnú komisiu a ďalšie komisie. Zvolenská župa mala byť súčasťou nadregionálneho župného zväzu v hraniciach celého Slovenska.
Župan
Županom Zvolenskej župy bol prv menovaný Juraj Slávik. Funkciu župana Zvolenskej župy vykonával do roku 1925, kedy prevzal post župana pre Košickú župu.
Územné vymedzenie župy
Zvolenská župa zahŕňala rozsiahle územia stredného a južného Slovenska, od masívu Nízkych Tatier, cez Banskú Bystricu a Zvolen až na juh k štátnej hranici s Maďarskom. Skladala sa z 13 okresov.
Administratívne členenie
Pri vzniku mala Zvolenská župa 13 okresov:
Agnolo Bronzino
Agnolo Bronzino, vlastným menom Angelo di Cosimo Allori (* 17. november 1503, Monticelli, Taliansko – † 23. november 1572, Florencia) bol taliansky maliar, jeden z najvýznamnejších florentských manieristov.
Jeho tvorbu ovplyvnili Michelangelo, Raffaello Sanzio a Sebastiano del Piombo. Venoval sa nástennej maľbe, portrétom, alegóriám a oltárnym obrazom. Jeho portréty sú charakteristické chladným koloritom a sú precízne v detailoch.
Patril k obľúbeným portrétistom florentských aristokratov, neskôr sa stal dvorným maliarom vojvodu Medicejského a jeho manželky Eleonóry z Toleda.
Galéria
Kliknite na obrázok pre jeho zväčšenie.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Pohronský Bukovec
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Pohronský Bukovec v okrese Banská Bystrica.
Iejasu Tokugawa
thumb| Znak (mon) [[Klan Tokugawa|klanu Tokugawa.]] Iejasu Tokugawa (* 31. január 1543 – † 1. jún 1616) bol zakladateľom a prvým šógunom Tokugawského šógunátu, ktorý Japonsko ovládal od bitky pri Sekigahare v roku 1600 do Reforiem Meidži v roku 1868. Iejasu uchopil moc v roku 1600, za šóguna bol vymenovaný v roku 1603, z úradu abdikoval v roku 1605, ale zostal pri moci do svojej smrti v roku 1616.
Detstvo (1543 – 1556)
Iejasu Tokugawa sa narodil 31. januára 1543 v provincii Mikawa. Pôvodne sa volal Takečijo Macudaira (松平竹千代), bol synom Hirotadu Macudairu (松平広忠, 1526–1549), pána provincie Mikawa a O-Dai-no-kata (於大の方), dcéry susedného samuraja pána Tadamasa Mizuno (水野忠政). Zaujímavosťou je, že jeho matka a otec boli nevlastní súrodenci. Mali iba 17 a 15 rokov keď sa narodil Iejasu. O dva roky neskôr, O-Dai-no-kata bola poslaná späť jej rodine a pár už nikdy nežil spolu. Obaja manželia mali ďalšie manželstvá, obaja mali deti a tak Iejasu mal nakoniec 11 nevlastných bratov a sestier.
Rodina Macudaira bola rozdelené: jedna časť sa chcela stať vazalmi klanu Imagawa, kým druhá preferovala rodinu Oda. Výsledkom bolo, že väčšinu detstva Iejasu strávil v nebezpečenstve počas bojov medzi klanmi Oda a Imagawa. Rodinný spor bol dôvodom vraždy Hirotadovho otca (Takečijiho starého otca), Kijojasu Macudaira (松平清康,1511–1536). Na rozdiel od svojho otca a väčšiny jeho rodinnej vetvy, Iejasov otec, Hirotada, preferoval klan Imagawa.
V roku 1548, keď klan Oda napadol provinciu Mikawa, Hirotada sa obrátil na Imagawa Jošimoto, vodcu klanu Imagawa, o pomoc zahnať votrelcov. Jošimoto súhlasil s pomocou pod podmienkou, že Hirotada pošle svojho syna Iejasu (Takečijo) do Sumpu ako rukojemníka. Hirotada súhlasil. Nobuhide Oda, vodca klanu Oda, sa dozvedel o dohode a Iejasu bol unesený na jeho ceste do Sumpu. Iejasu bol v tom čase iba 6-ročný.
Nobuhide hrozil popravou Iejasuho, ak jeho otec nepreruší všetky zväzky s klanom Imagawa. Hirotada odpovedal, že obetovaním vlastného syna ukáže závažnosť spojenectva s klanom Imagawa. Napriek Hirotadovmu rozhodnutiu, sa Nobuhide rozhodol nezabiť Iejasu a namiesto toho ho držal tri nasledujúce roky v chráme Manšodži v Nagoji.
V roku 1549, vo veku 24 rokov, zomrel Iejasov otec Hirotada prirodzenou smrťou. V tom istom čase zomrel Oda Nobuhide počas epidémie. Úmrtia zasadili ťažkú ranu klanu Oda. Armáda pod vedením Imagawa Sessai obkľúčila hrad, kde žil Oda Nobuhiro, Nobuhideho najstarší syn a nový vodca klanu Oda. Imagawa Sessai ponúkol Nobunagovi Oda (druhému synovi Nobuhideho Oda), že ukončí obliehanie, ak bude Iejasu odovzdaný klanu Imagawa. Nobunaga súhlasil a tak Iejasu (teraz už deväťročný) sa stal rukojemníkom v Sumpu. Tu žil celkom príjemný život ako rukojemník a potenciálny budúci spojenec klanu Imagawa do svojich 15 rokov.
Vzostup moci (1556 – 1584)
V roku 1556 Iejasu si podľa tradície mení meno na Džirōsaburō Motonobu Macudaira (松平次郎三郎元信). O rok neskôr sa ako 16-ročný oženil so svojou prvou ženou a opäť si zmenil meno na Kurandonosuke Motojasu Macudaira (松平蔵人佐元康). Môže sa vrátiť do svojej rodnej provincie Mikawa a z rozkazu Imagawa bojuje proti klanu Oda v sérii bitiek. Iejasu vyhral svoju prvú bitku pri obliehaní Terabe a neskoršie úspešne ubránil hraničnú pevnosť počas masívneho nočného útoku.
Po Jošimotovej smrti sa Iejasu rozhodol uzavrieť spojenectvo s klanom Oda. Tajná dohoda bola nutná pretože manželka Iejasuho a malý syn Hidejasu boli rukojemníkmi klanu Imagawa v Sunpu. V roku 1561 Iejasu otvorene ukončil spojenectvo s Imagawa a obsadil pevnosť Kaminodžo. Iejasu mohol vymeniť svoju manželku a syna, za manželku a dcéru vládcu hradu Kaminodžo.
Nasledujúcich pár rokov Iejasu reformoval klan Macudaira a umierňoval provinciu Mikawa. Tiež si k sebe silnejšie pripútaval svojich kľúčových vazalov darovaním zemí a hradov v provincii Mikawa. Boli to: Tadakacu Honda, Kazumasa Išikawa, Kijonaga Koriki, Tadacugu Sakai a Jasumasa Sakakibara.
V roku 1564 Iejasu porazil ozbrojené sily Monto Mikawa z provincie Mikawa. Monto boli skupina bojových mníchov, ktorí boli riadení z provincie Kaga a mali množstvo chrámov po celom Japonsku. Odmietli sa podrobiť príkazom Iejasu a tak viedol proti nim vojnu. Porazil ich oddiely a zrúcal ich chrámy. V jednej bitke bol Iejasu takmer zabitý, keď bol zasiahnutý guľkou, ktorá však neprerazila jeho brnenie. Obe vojská, Iejasove oddiely z Mikawa aj sily Monto, použili nové strelné zbrane, ktoré doviezli do Japonska Portugalci iba 20 rokov predtým.
V roku 1567 si Iejasu opäť zmenil meno a jeho nové priezvisko bolo Tokugawa a nové meno Iejasu. Týmto sa vyčlenil z klanu Minamoto. V skutočnosti však nebol nájdený žiaden dôkaz o jeho vyčlenení z klanu.
Iejasu pokračoval podľa dohody s Nobunaganom Odom a jeho vojaci z Mikawa boli súčasťou Nobunagovej armády, ktorá obsadila Kjóto v roku 1568. V tom istom čase rozširoval Iejasu svoje vlastné teritórium. Spolu s Šingenom Takedom, hlavou klanu Takeda z provincie Kai vytvorili alianciu na dobytie všetkých území Imagawa. V roku 1570 Iejasuové oddiely obsadili provinciu Tótómi, kým Šingenove oddiely obsadili provinciu Suruga (vrátane Sunpu – hlavného mesta klanu Imagawa).
Marcové zákony
Hlavné body ústavy
Hlavné body spomenuté v týchto zákonoch boli:
Iejasu Tokugawa
Vzostup moci (1556 – 1584)
Iejasu ukončil alianciu s Takedom a začal ochraňovať ich bývalých nepriateľov, Udžizaneho Imagawu; a tiež sa spojil s Kenšinom Uesugi z klanu Uesugi (nepriateľom klanu Takeda). Neskoršie v tomto roku, Iejasu nechal 5000 vlastných mužov na podporu Nobunagu v Bitke pri Anegawa proti klanom Asai a Asakura.
Marcové zákony
Hlavné body ústavy
Zákony nezaručovali práva žiadnym iným uhorským národom okrem maďarského, hoci Nemaďari v tom čase tvorili okolo 60% obyvateľstva. V marxistickom ponímaní ukončili v Uhorsku feudalizmus a začali obdobie kapitalizmu.
Iejasu Tokugawa
Vzostup moci (1556 – 1584)
V októbri 1571, Šingen Takeda, teraz spojenec klanu Hódžó, napadol Tokugawove územia v Totomi. Iejasu požiadal o pomoc Nobunagu, ktorý mu poslal 3000 vojakov. Začiatkom roku 1572 sa stretli dve armády v Bitke pri Mikata ga Hare. Nobunagove oddiely ušli veľmi rýchlo a Takedova armáda, pod velením Šingena, drvila ostávajúce Iejasuove oddiely kým neboli porazené. Iejasu unikol iba s piatimi mužmi do blízkeho hradu. Toto bola najväčšia porážka Iejasu, ale Šingen nebol schopný využiť svoje víťazstvo, pretože Iejasu rýchlo zozbieral novú armádu a odmietol bojovať proti Šingenovi na bojovom poli.
Marcové zákony
Predohra
Už od novembra roku 1847 prebiehal v Bratislave uhorský snem. Hlavnou požiadavkou bolo zrušenie poddanstva. Väčšina šľachty neprejavovala záujem o radikálnejšie reformy. 13. marca 1848 vypukla revolúcia vo Viedni. (11. marca boli sformulované požiadavky českých národovcov.) Cisár Ferdinand V. zo strachu okamžite odvolal knieža Metternicha (pozri Metternichov absolutizmus) z funkcie a prisľúbil ústavu. Správy o revolúcii vo Viedni a radikalizácii v Pešti vyústili do prijatia tzv. marcových zákonov. Ich navrhovateľom bol Ľudovít Košút.
Iejasu Tokugawa
Vzostup moci (1556 – 1584)
Šťastena sa usmiala na Iejasu o rok neskôr, keď Šingen Takeda zomrel pri obliehaní začiatkom roku 1573. Šingena nahradil jeho syn Kacujori Takeda. V roku 1575 Takedova armáda napadla hrad Nagašino v provincii Mikawa. Iejasu požiadal Nobunaga Odu o pomoc a výsledkom bolo, že Nobunaga prišiel osobne na čele svojej obrovskej armády (okolo 30000 vojakov). Spojené vojská Odu a Tokugawu o sile 38000 vojakov dosiahli veľké víťazstvo 28. júna 1575 v Bitke pri Nagašino. Napriek tomu Kacujori Takeda prežil bitku a ustúpil späť do provincie Kai.
Marcové zákony
Následky
So zákonmi bola nespokojná tak Viedeň, ako aj nemaďarské národnosti, ako aj osoby, na ktoré sa zrušenie poddanstva či nové volebné právo nevzťahovalo. Dôsledkom bola:
Iejasu Tokugawa
Vzostup moci (1556 – 1584)
Nasledujúcich sedem rokov vybojovali Iejasu a Kacujori sérium malých bitiek. Iejasuho oddiely zabezpečili vojenské obsadenie provincie Suruga, ktorú kontroloval klan Takeda.
V roku 1579, Iejasuho manželka a jej najstarší syn Nobujasu Macudaira boli obvinení zo sprisahania s Kacujorim Takedom s cieľom zavraždiť Nobunagu. Iejasuho manželka bola popravená a Hidejasu bol nútený spáchať seppuku. Iejasu potom menoval svojho tretieho a obľúbeného syna Hidetada Tokugawa za dediča, zatiaľ čo jeho druhý syn bol adoptovaný inou rastúcou mocou: Hidejošim Tojotomim budúcim vládcom celého Japonska.
Koniec vojny s klanom Takeda prišiel v roku 1582, keď spojené sily Oda a Tokugawa zaútočili a obsadili provinciu Kai. Kacujori Takeda, rovnako ako jeho najstarší syn Nobukacu Takeda, boli porazení v Bitke pri Temmokuzan a spáchali seppuku.
Koncom roku 1582, Iejasu bol neďaleko Ósaky, ďaleko od vlastného územia keď sa dozvedel, že Nobunaga Oda bol zavraždený Micuhidom Akečim. Iejasu zorganizoval nebezpečnú cestu späť do provincie Mikawa, vyhýbajúc sa cestou Micuhideho oddielom, ktoré sa ho pokúšali nájsť a zabiť. Týždeň na to, ako prišiel do provincie Mikawa, Iejasuova armáda vypochodovala pomstiť sa Micuhidemu. Bolo to ale príliš neskoro, Hidejoši porazil a zabil Micuhideho Akečiho v Bitke pri Jamazaki.
Smrť Nobunaga Odu znamenala, že niektoré provincie, ktorým vládli Nobunagovi vazali, boli zrelé na dobytie. Vodca provincie Kai urobili chybu, že zabil jedného z Iejasuových poradcov. Iejasu okamžite napadol provinciu Kai a získal nad ňou kontrolu. Udžimasa Hódžó, vodca klanu Hódžó odpovedal vyslaním svojej oveľa väčšej armády do provincie Šinano a potom do provincie Kai. Žiadna bitka však nebola vybojovaná medzi silami Iejasu a veľkými Hódžó armádami a po niekoľkých rokovaniach Iejasu a Hódžó uzavreli dohodu, ktorá ponechala Iejasuovi riadenie oboch provincií Kai a Šinano, kým Hódžó si ponechal provinciu Kazusa (ako aj niečo málo z oboch provincií Kai a Šinano).
V rovnakom čase v roku (1583) prebiehal boj o nadvládu nad Japonskom medzi Hidejošim Tojotomim a Kacuiem Šibatom. Iejasu sa nezapojil do tohto konfliktu na žiadnej strane, budoval si svoju vlastnú povesť opatrnosťou a múdrosťou. Hidejoši porazil Kacuieho v Bitke pri Šizugatake. Týmto víťazstvom sa stal Hidejoši najmocnejším daimjóm v Japonsku.
Iejasu a Hidejoši (1584 – 1598)
V roku 1584 sa Iejasu rozhodol podporovať Nobuo Oda, najstaršieho syna a dediča Nobunaga Oda, proti Hidejošimu. Bol to nebezpečný čin a mohol skončiť úplným zničením Tokugawu.
thumb|left|Hidejoši a Iejasu hrali go na tejto hracej doske. Tokugawove oddiely obsadili Owari – tradičnú pevnosť klanu Oda. Hidejoši odpovedal vyslaním armády do Owari. Vojenské ťaženie Komaki bolo iba obdobie veľkých zjednotiteľov Japonska bojujúcich proti sebe: Hidejoši proti Iejasu. V skutočnosti Iejasu vyhral iba nepodstatnú bitku tohto vojnového ťaženia Bitku pri Nagakute. Po mesiacoch bezcieľnych pochodov a úhybných manévroch Hidejoši ukončil vojnu dohodou. Najprv uzavrel mier s Nobuo Odom a potom ponúkol prímerie Iejasuovi. Vyjednávania boli ukončené koncom roka; súčasťou podmienok bolo, že Iejasuho druhý syn, O Gi Maru, bude adoptívnym synom Hidejošiho.
Iejasuho poradca, Kazumasa Išikawa, sa rozhodol pripojisť k prominentným daimjóm a tak sa presťahoval do Ósaky k Hidejošimu. Ale iba niekoľko ďalších Tokugawových služobníkov nasledovalo jeho príklad.
Hidejoši bol pochopiteľne nedôverčivý k Iejasuovi, keď päť predchádzajúcich rokov bojovali ako spojenci. Tokugawa sa nepodieľal na Hidejošiho úspešnej invázii na Šikoku a Kjúšu.
V roku 1590 Hidejoši napadol posledného nezávislého daimjó v Japonsku, Udžimasa Hódžó. Klan Hódžó vládol ôsmim provinciám oblasti Kantó na severovýchode Japonska. Hidejoši ho vyzval podriadiť sa mu, no on odmietol. Iejasu, hoci priateľ a príležitostný spojenec Udžimasu, pripojil svoje sily 30000 samurajov k Hidejošiho enormnej 160000 armáde. Hidejoši útočiaci na niekoľko hradov na hraniciach klanu Hódžó obkľúčil s väčšinou svojej armády hrad Odawara. Hidejošiho armáda obsadila Odawaru po šiestich mesiacoch (napriek pomerne dlhému obdobiu, boli straty na oboch stranách malé). Počas obliehania, Hidejoši ponúkol Iejasuovi radikálnu dohodu, osem provincií Kantó, ktoré patrili klanu Hódžó, namiesto piatich provincií, ktoré práve patrili Iejasuovi (včítane Iejasuovej domovskej provincie Mikawa). Iejasu jeho ponuku prijal. Hódžó uznal porážku pokorený ohromujúcou silou Tojotomiho armády a hlavní vodcovia klanu spáchali samovraždu. Iejasu vpochodoval a prevzal kontrolu nad novými provinciami a tak ukončil 450 rokov vlády klanu Hódžó.
Iejasu sa teraz vzdal piatich provincií (Mikawa, Totomi, Suruga, Šinano a Kai) a presunul všetkých svojich vojakov a vazalov do oblasti Kantó. On sám obsadil opevnené mesto Edo v provincii Kantó. Bol to pravdepodobne riskantný krok, ktorý Iejasu urobil – nechať svoju vlastnú provinciu a spoľahol sa na nespoľahlivú vernosť bývalých Hódžóvých samurajov v Kantó. V skutočnosti všetko pracovalo brilantne pre Iejasua. Zreformoval provincie Kantó, ovládol a spacifikoval samurajov Hódžó a pozdvihol nedostatočnú ekonomickú infraštruktúru zeme. A tiež, pretože Kantó bolo tak trochu izolované od zvyšku Japonska, Iejasu bol schopný si udržať určitú úroveň autonómie od Hidejošiho. Za pár rokov sa Iejasu stal druhým najmocnejším daimjóm v Japonsku. Existuje japonské príslovie, ktoré hovorí "Iejasu vyhral Ríšu ustupovaním." (A. L. Sadler, str. 164).
V roku 1592 Hidejoši napadol Kóreu. Bola to predpríprava na napadnutie Číny. Samuraji Tokugawu sa nezúčastnili tohto ťaženia. Začiatkom roku 1593, Iejasu bol predvolaný na Hidejošiho dvor v Nagoji, ako vojenský poradca. Ostal tu počas nasledujúcich päť rokov. Napriek jeho častým absenciám, Iejasuoví synovia, verní poddaní a vazali boli schopní vládnuť a zlepšiť Edo a ostatné nové Tokugawove zeme.
V roku 1593 sa Hidejošimu narodil syn a dedič Hidejori Tojotomi. V roku 1598 Hidejoši, so zlyhávajúcim zdravím, zvolal poradu, ktorá mala určiť Radu piatich starších, ktorí budú zodpovední za vládu, miesto jeho syna po Hidoješiho smrti. Piati, ktorí boli vybraní za regentov (tairo) pre Hidejoriho boli Tošiie Maeda, Terumoto Móri, Hideie Ukita, Kagekacu Uesugi, and Iejasu Tokugawa. Iejasu bol najmocnejší z týchto piatich.
Vojenské ťaženie Sekigahara (1598 – 1603)
Hidejoši zomrel 18. augusta 1598 po viac ako troch mesiacoch zhoršujúceho sa ochorenia. Na jeho miesto nastúpil jeho mladý syn Hidejori, ktorý mal ale iba päť rokov. Skutočná moc bola v rukách regentov. Počas nasledujúcich dvoch rokov Iejasu (Tokugawa) vytvoril alianciu s rôznymi daimjómi, zvlášť s tými, ktorí nemali radi Hidejošiho. Našťastie pre Iejasuho, najstarší a najrešpektovanejší z regentov zomrel len po roku od smrti Hidejošiho. Po smrti regenta Tošiie v roku 1599, Iejasu viedol armádu do Fušimi a obsadil hrad Osaka, rezidenciu Hidejoriho. Toto nahnevalo troch ostávajúcich regentov a začali vznikať vojnové plány na oboch stranách.
Opozícia proti Iejasuovi sa koncentrovala okolo Micunariho Išidu silného daimjó, ktorý však nebol regentom. Išida kul sprisahanie proti Iejasuvi a správy o sprisahaní sa dostali k niekoľkým Iejasuovým generálom. Títo sa pokúsili zabiť Išida, ale ten utiekol a získal ochranu samotného Iejasuho. Nie je jasné prečo Iejasu ochraňoval silného nepriateľa pred svojimi vlastnými mužmi, ale Iejasu bol majster stratégie a dospel k záveru, že bude pre neho lepšie s Išidom vedúcim nepriateľské armády, ako Išidom jedným z regentov, ktorý by mal viac legitimity (A. L. Sadler, str. 187).
Čoskoro sa všetci japonský daimjóvia a samuraji rozdelili do dvoch frakcií – "východný tábor" podporujúci Iejasuho a "západný tábor", ktorý podporoval Micunari Išida. Iejasuho spojenci boli klan Date, klan Mogami, klan Sataki a klan Maeda. Micunari sa spojil s ostatnými tromi regentmi: Hideie Ukita, Terumoto Móri a Kagekacu Uesugi, ako aj množstvom daimjóv z východného konca Honšú.
V provincii Šinano, Iejasu vyslal 36 000 Tokugawských mužov pod vedením Hidetada Tokugawa. Iejasu vedel, že klan Kobajakawa vedený Hideakim Kobajakawom, plánuje opustiť Išidovu stranu, a že klan Móri tiež zamýšľa pripojiť sa k jeho strane. Hidetadova armáda si bola istá, že tieto klany sa pridajú s Tokugawovi.
Ihneď po víťazstve pri Sekigahare, Iejasu rozdelil krajinu medzi vazalov, ktorí slúžili jemu. Iejasu nechal niekoľko západných daimjóv nepoškodených, ako napríklad klan Šimazu, ale ostatné klany boli úplne zničené. Hidejori Tojotomi (syn Hidejošiho) sa mohol stať bežným občanom a nasledujúcich 10 rokov žil tichý život na Ósackom hrade, kým Iejasu vládol Japonsku. V neskorších rokoch vazali, ktorí uzavreli spojenectvo s Iejasom pred Sekigahara sa stali známi ako fudai daimjóvia (dediční vazali Tokugawov). Tí, ktorí uzavreli spojenectvo s po bitke (inými slovami, keď jeho moc bola nesporná) boli známi ako tozama daimjóvia (vonkajšie kniežatá). Tozama daimjóvia boli považovaní za podriadených fudai daimjóv. Z radov fudai daimjóv boli vyberaní úradníci v šógunátnej vláde (boli považovaní za lojálnych) ale mali väčšinou iba malé léna. Daijmóvia tozama nemali plnú dôveru a nemali prístup k funkciám, ale patrili k nim bohaté klany z okrajových oblastí, čo ostro kontrastovalo s ich podriadeným postavením.
Šógun Tokugawa Iejasu (1603 – 1605)
thumb|250px|Tokugawa Iejasu ako šógun. V roku 1603 Iejasu Tokugawa dostal od cisára Go-Yozeia titul 'šógun'. Iejasu mal 60 rokov. Prekonal všetkých ostatných veľkých mužov tých časov: Nobunaga Oda, Hidejošiho, Šingena. Stal sa šógunom a využil ostávajúce roky na vytvorenia a upevnenie Tokugawského šógunátu, tretieho šógunátu (po Minamoto a Ašikaga). Tokugawský šógunát vládol Japonsku počas nasledujúcich 250 rokov.
Nasledujúc zaužívané japonské vzory, Iejasu abdikoval z oficiálnej pozície šóguna v roku 1605. Jeho nasledovníkom bol jeho syn a dedič Hidetada Tokugawa čím vyjadril, že titul šógun bude dedičný. Abdikácia Iejasu nemala dopad na jeho vládu; Japonsko riadil počas celého zvyšku svojho života.
Ogošo Iejasu (1605 – 1616)
Iejasu, ako rezignovaný šógun (Ogošo, 大御所) bol skutočný vládca Japonska a ostalo to tak až do jeho smrti. Iejasu odišiel na dôchodok do Sunpu, ale stále dohliadal na stavbu hradu v Edo, masívny stavebný projekt, ktorý mu vyplnil zvyšok života. Výsledkom bol najrozsiahlejší hrad v celom Japonsku. Náklady na stavbu hradu znášali všetci ostatní daimjóvia, kým Iejasu mal všetky výnosy z tejto stavby. Centrálna veža donjon alebo tenšu zhorela v roku 1657. Veľa z vonkajších častí hradu bolo zničených v roku 1868 počas Bošinskej vojny. Na mieste hradu stojí cisársky palác.
Iejasu tiež dohliadal na diplomatické záležitosti s Holandskom a Španielskom. Začiatkom roku 1609 sa rozhodol pre udržanie odstupu Japonska od cudziny, prostredníctvom udelenia exkluzívnych práv na obchodovanie s Japonskom pre Holanďanov. Od roku 1605 až do jeho smrti sa Iejasu radil s anglickým lodivodom v holandských službách Williamom Adamsom, ktorý zohral významnú úlohu pri formovaní šógunovej politiky voči Španielsku a rímskokatolíckej cirkvi.
V roku 1611, Iejasu na čele 50000 mužov navštívil Kjótó ako účastník korunovácie cisára Go-Mizunooa. V Kjóte Iejasu nariadil preusporiadať cisársky dvor a prinútil ostávajúcich západných daimjóv podpísať prísahu vernosti k nemu. V roku 1613 skoncipoval Kuge Šohatto – dokument, ktorý postavil dvor pod striktný dozor a prenechal im v podstate iba ceremoniálne postavenie. V roku 1614 podpísal Christian Expulsion Edict, ktorý zakázal kresťanstvo, vyhnal všetkých kresťanov a cudzincov a zakázal kresťanom praktizoval ich náboženstvo. Výsledkom bolo, že veľa japonských kresťanov utieklo do španielskych Filipín.
V roku 1615, pripravil Zákonník vojenskej šľachty (Buke Šohatto) – dokument, ktorý ustanovil budúcnosť Tokugawského režimu. Zaoberal sa nielen pokynmi pre správu území ale aj otázkami súkromného života a chovania šľachty. Pôvodný dokument mal trinásť článkov, neskoršie bol rozšírený tretím šógunom na dvadsaťjeden.
Obliehanie Osaky
thumb|right|Hrob Iejasu v [[Tošogu šrine]] Vyvrcholením Iejasuovho života bolo obliehanie Ósackého hradu (1614–1615). Posledná ostávajúca hrozba pre vládu Iejasu bol Hidejori, syn a právoplatný dedič Hidejošiho. Teraz to bol mladý muž žijúci v Ósackom hrade. Veľa samurajov, ktorí sa postavili proti Iejasuovi sa zhromaždili okolo Hidejoriho, trvajúc na ustanovení právoplatného vládcu Japonska. Iejasu využil menší bojový konflikt medzi Hidejoriho zástancami a svojimi samurajmi ako zámienku na zlikvidovanie zvyšku Hidejošiho rodiny. Na začiatku boli Tokugawove sily odrazené Hidejoriho prívržencami, ale Iejasu mal k dispozícii rozsiahle vojská čakajúce len na zavolanie. Klan Tokugawa s obrovskou armádou vedenou šógunom Hidetada obliehal Osacký hrad. Obliehanie trvalo viac ako rok. Nakoniec Tokugawa urobil ponuku na zastavenie bojov prostredníctvom Hidejoriho matky. Na základe dohody bola strhnutá časť hradieb a zasypané vodné priekopy. V nasledujúcom roku opäť zaútočili Iejasuové vojská na hrad. Koncom roku 1615 Osacký hrad padol a takmer všetci jeho obrancovia včítane Hidejoriho boli zabití, jeho matka (Hidejošiho vdova, Jodogimi) a jeho syn a dcéra. Jeho manželke, Senhime (vnučka Iejasu), bolo dovolené žiť. So zničení rodu Tojotomi boli odstránené všetky hrozby pre dominanciu rodu Tokugawa v Japonsku.
V roku 1616 Iejasu ochorel a zomrel vo svojej posteli vo veku 73 rokov. Bol pochovaný v Nikko Tošo-gu.
Iejasu ako osoba
thumb|right|Otlačok ruky Iejasu v Kunozan Tošogu Pán Iejasu mal množstvo kvalít, ktoré mu umožnili vyrásť do veľkosti. Bol opatrný aj odvážny – v správnom čase a na správnom mieste. Bol vypočítavý a nevyspytateľný, niekoľkokrát menil spojencov, keď si myslel, že bude mať zo zmeny prospech. Spojil sa s Šingenom Takedom, potom sa pripojil k aliancii a bol zodpovedný za smrť Šingena aj jeho syna. Spojil sa s klanom Hódžó a potom sa pripojil k Hidejošiho armáde, ktorá zničila klan Hódžó a sám si zobral jeho zeme. V tomto bol ako ostatní japonskí feudálni páni tých čias. Bolo to obdobie násilia, rýchlej smrti a zrady. Nebol veľmi obľúbený a ani ako osoba populárny, ale bol obávaný a rešpektovaný pre jeho vodcovstvo a prefíkanosť. Napríklad múdro neposlal svojich vojakov do Hidejošiho nešťastnej vojny v Kórei.
Bol schopný veľkej lojality; raz sa spojil s Nobunagom Odom a nikdy nešiel proti Nobunagovi a obaja vodcovia profitovali z ich dlhého spojenectva. Bol známy svojou lojalitou k osobným priateľom a vazalom, ktorých odmeňoval. Ale tiež si pamätal, kto voči nemu pochybil. Hovorí sa, že Iejasu popravil muža, ktorý sa dostal do jeho moci, pretože ho udrel, keď bol Iejasu mladý.
Iejasu ochraňoval veľa bývalých služobníkov Takeda pred hnevom Nobunaga Oda, ktorý bol známy nežičlivosťou voči Takedovi. Úspešne získal veľa služobníkov klanov Takeda, Hódžó a Imagawa, ktorých porazil alebo pomohol poraziť a spravil z nich lojálnych nasledovníkov.
Iejasu bol známy svojou krutosťou. Osobne prikázal svojim ľudom popraviť Hidejoriho malého syna Kunimacu. Nariadil popraviť každého vojaka, ktorého zajali a podieľal sa na obrane Ósackého hradu. Desiatky tisíc samurajov bolo na jeho príkaz zabitých a ich hlavy boli napichnuté na koly, ktoré lemovali cestu z Kjóta do Fušimi. Jeho nedostatok súcitu nebol v tom čase neznámy a môže byť prisudzovaný jeho výchove uprostred vojen, zabíjania a neustáleho násilia. Motto Iejasu, ako bolo zobrazené vo filme Rikju, môže približne vystihnúť jeho pohľad na život: "Život znamená, že môžem žiť, aby som videl zajtrajšok."
V jeho osobných vzťahoch Iejasu preukazoval rovnako extrémny temperament ako aj voči cudzím. Mal 19 manželiek a konkubín, s ktorými mal 11 synov a 5 dcér. Jedenásti synovia boli Nobujasu Macudaira (松平信康), Hidejasu Jūki (結城秀康), Hidetada Tokugawa (徳川秀忠), Tadajoši Macudaira (松平忠吉), Nobujoši Takeda (武田信吉), Tadateru Macudaira (松平忠輝), Macuchijo (松千代), Senčijo (仙千代), Jošinao Tokugawa (徳川義直), Jorinobu Tokugawa (徳川頼宣), and Jorifusa Tokugawa (徳川頼房). [V tomto zozname sú dvaja synovia bez priezviska, ktorí zomreli pred dosiahnutím dospelosti.]. Jeho dcéry boli Kame hime (亀姫), Toku hime (徳姫), Furi hime (振姫), Macu hime (松姫), Eišōin hime (_姫), and Iči hime (市姫). Postaral sa o svoje deti a vnúčatá, zvlášť o tri z nich, Jorinobu, Jošinao, and Jorifusa, ktorých ustanovil pánmi provincií Kii, Owari a Mito. V tom istom čase vedel byť k nim neľútostný, keď ho nahnevali: nariadil popravu svojej prvej manželky a svojho najstaršieho syna.
Iejasuova obľúbená zábava bolo sokoliarstvo. Odporúčal ho ako výborný tréning pre bojovníka. "Keď ideš loviť so sokolom, naučíš sa porozumieť vojenskému duchu a tiež ťažkému životu dolných tried. Cvičíš si svaly a trénuješ svoje údy. Môžeš ísť, bežať a stať sa ľahostajný k teplu a chladu a si trochu ako postihnutý nejakou chorobou.“ (A. L. Sadler, str. 344). Iejasu často plával; v neskoršom veku rozprával ako plával vo vodnej priekope hradu Edo.
V neskorších dobách sa zaoberal štúdiom, náboženstvom a podporou slávnych učencov ako bol Hajaši Razan.
V niektorých zdrojoch je Iejasu známy svojím zlozvykom hrýzť si nechty keď bol nervózny, hlavne pred alebo počas bitky.
Zaujímal sa o kendžucu, bol patrónom školy Jagju Šinkage-rju a z tejto školy mal aj osobných inštruktorov.
Iejasu a zábavný priemysel
Iejasu sa objavuje v mnohých knihách, hrách, filmoch, animovaných filmoch a videohrách.
European Bowl v korfbale 2007
European Bowl v korfbale 2007 bol v poradí 2. European Bowl v korfbale, ktorý organizovala Medzinárodná korfbalová federácia (IKF). Konal sa od 12. mája9. novembra 2007 v 2 európskych regiónoch v Srbsku a v Luxembursku, za účasti 11 tímov. Nováčikmi turnaja bolo všetkých 11 zúčastnených družstiev, pričom pre Írsko, Škótsko a Wales to bolo prvé vystúpenie na oficiálnom turnaji a pre Švédsko dokonca medzinárodný debut. Víťazi oboch regionálnych turnajov sa neskôr stretli v Brne, v Českuv dejisku Majstrovstiev sveta 2007, aby odohrali finálový zápas o European Bowl jeden deň pred finálovými zápasmi na MS. Víťazom zápasu a celkove aj turnaja sa stalo 🇸🇰.
Turnaj tentokrát neslúžil ako kvalifikácia na žiadne podujatie. Išlo o neoficiálne majstrovstvá Európy "B", turnaj družstiev, ktoré sa nekvalifikovali na MS 2007.
Región Západ
🇱🇺 Luxemburg, 12.13. máj
Región Východ
🇷🇸 Aranđelovac, 16.17. jún
Pozn: Tento turnaj slúžil zároveň aj ako Balkánske majstrovstvá, v ktorých Srbsko obhájilo titul z minulého roka v Grécku.
Finále
🇨🇿 Brno, 9. november
Oetz
Oetz je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Imst.
Hraško (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Hraško.
Oetz
Žije tu 2 254 obyvateľov (1. 1. 2010).
Patsch
Patsch je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Innsbruck-vidiek.
Žije tu 1012 obyvateľov (1. 1. 2010).
Lagny-sur-Marne (kantón)
Lagny-sur-Marne je francúzsky kantón v departemente Seine-et-Marne v regióne Île-de-France. Tvoria ho štyri obce.
Uppony
Uppony môže byť:
Dennis Sullivan
Dennis Parnell Sullivan (* 12. február 1941, Port Huron, Michigan, USA) je americký matematik, ktorý sa zaoberá predovšetkým topológiou (algebrickou, ako aj geometrickou) a dynamickými systémami. Je nositeľom viacerých vedeckých ocenení, v roku 2010 dostal Wolfovu cenu za matematiku a v roku 2022 Abelovu cenu.
Pettnau
Pettnau je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Innsbruck-vidiek.
Saint-Père (Nièvre)
Saint-Père je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Pettnau
Žije tu 899 obyvateľov (1. 1. 2010).
Saint-Père (Nièvre)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lizy-sur-Ourcq (kantón)
Lizy-sur-Ourcq je francúzsky kantón v departemente Seine-et-Marne v regióne Île-de-France. Tvorí ho 22 obcí.
Saint-Denoual
Saint-Denoual je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Theuville-aux-Maillots
Theuville-aux-Maillots je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vlajka štátu New York
thumb|Vlajka štátu [[New York (štát USA)|New York]] Vlajka štátu New York bola v súčasnej podobe prijatá v roku 1901.
Opis
thumb|Detail znaku Vlajka štátu New York má modrý obdĺžnikový list, v ktorého strednej časti je štátny znak štátu New York zo štátnou pečaťou. Štátny znak má zlato lemovaný štít, ktorý zobrazuje dve lode plávajúce po Hudson River pod pohorím Hudson Highland, nad ktorým vychádza zlaté slnko. Nad štítom je žlto-modrá točenica, z nej vystupuje Zemeguľa ukazujúca Atlantický oceán. Nad Zemeguľou je symbol Spojených štátov – Orliak bielohlavý. Štítonosičmi sú dve ženy, heraldicky vpravo je to Bohyňa slobody, držiac kopiju s čiapkou slobody a šľapajúca na vrchol britskej kráľovskej koruny, ktorá symbolizuje slobodu po Americkej vojne za nezávislosť. Druhý štítonos (heraldicky vľavo) je Bohyňa spravodlivosti, ktorá má oči previazané šatkou a v ruke drží váhy spravodlivosti. Obe postavy stoja na bielej stuhe s latinským heslom: EXCELSIOR (slovensky Stále nahor), čo je motto štátu New York.
Atlas (súbor máp)
Atlas je súbor máp s rovnakým účelom, tematikou, mierkou, generalizáciou a ďalšími systémovými hľadiskami. Je spracovaný koncepčne ako kartografické a polygrafické jednotné dielo. Práve jednotnosťou diela sa odlišuje od jednoduchého súboru máp.
Súčasnosť
V dnešnej dobe sa tvorbou atlasov zaoberajú prakticky všetky významné kartografické vydavateľstvá. Asi najčastejším produktom je autoatlas. Veľký rozvoj zažívajú digitálne atlasy, ktoré v polovici 90. rokoch 20. storočia boli publikované najprv na CD-ROM, neskôr aj DVD. V dnešnej dobe túto úlohu prevzal predovšetkým internet.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Poniky
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Poniky v okrese Banská Bystrica.
Bilbord
right|thumb|Bilboardy vedľa prístavného mosta v Bratislave
Najčastejšie sa vyskytuje na frekventovaných miestach alebo pri rušných cestách. Bilbord oslovuje okoloidúcich chodcov a vodičov. Na veľkej ploche prezentuje slovne jednoduché slogany spolu s výrazným obrazovým sprievodom, pretože na uvedomenie si ich obsahu má prechádzajúci vodič len pár sekúnd.
Dejiny
Prvýkrát sa tento spôsob reklamy stal populárny v Spojených štátoch v roku 1920. Od roku 1925 do roku 1963 bola za jednu z najprominentnejších bilbordových reklamných agentúr považovaná firma Burma-Shave. Bilbordy sa využívali na reklamu tabakových výrobkov, ktorých propagácia sa v roku 1997 stala nezákonná.
Chránený areál
Chránený areál (skratka CHA) je kategória chránených území. Je to lokalita spravidla s výmerou do 1 000 ha, na ktorej sú biotopy európskeho významu alebo biotopy národného významu alebo ktorá je biotopom druhu európskeho významu alebo biotopom druhu národného významu a kde priaznivý stav týchto biotopov záleží na obhospodarovaní človekom.
V chránenom areáli platí vo všeobecnosti II. stupeň ochrany, III. stupeň ochrany, IV. stupeň ochrany alebo V. stupeň ochrany.
Pettneu am Arlberg
Pettneu am Arlberg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Landeck.
Žije tu 1 488 obyvateľov (1. 1. 2010).
Lorrez-le-Bocage-Préaux (kantón)
Lorrez-le-Bocage-Préaux je francúzsky kantón v departemente Seine-et-Marne v regióne Île-de-France. Tvorí ho 16 obcí.
Saint-Donan
Saint-Donan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nemesis (hviezda)
Nemesis je názov hypotetickej hviezdy (prípadne planéty), červeného alebo hnedého trpaslíka, obiehajúcej Slnko vo vzdialenosti 50 000 až 100 000 AU, za Oortovým mračnom. Ako podklad pre túto hypotézu slúži vymieranie biologických druhov na zemeguli, ktoré by mohol spôsobiť gravitačný vplyv tejto hviezdy na Oortov oblak, pri relatívne pravidelnom priblížení sa k Slnku. Tento vplyv by sa mohol prejaviť vychýlením množstva komét z ich vzdialených dráh a ich presmerovanie do centra slnečnej sústavy. Táto hypotéza vo vedeckej komunite nemá veľkú podporu.
Prípadná Nemesis by sa najzreteľnejšie gravitačne prejavila na stáčaní perihélia Marsu. Pri súčasných znalostiach polôh Marsu môžeme teda vylúčiť existenciu telesa minimálne s hmotnosťou Jupitera do vzdialenosti 1 200 AU od Slnka, telesa minimálne s hmotnosťou 80 hmotností Jupitera do vzdialenosti 5 170 AU, telesa minimálne s hmotnosťou 0,5 hmotností Slnka do vzdialenosti 9 500 AU a telesa s hmotnosťou Slnka do vzdialenosti 12 000 AU. Pre porovanie: Pluto obieha Slnko vo vzdialenosti približne 40 AU.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Povrazník
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Povrazník v okrese Banská Bystrica.
Missouri (štát USA)
Missouri je 24. štát Spojených štátov amerických, ku ktorým sa pripojil 10. augusta 1821. Leží v centrálnej časti USA, má asi 6 miliónov obyvateľov a rozlohu 180 693 km². Je pomenovaný podľa rieky Missouri, ktorá ním preteká. Na severe susedí s Iowou, na východe s Illinois, na juhovýchode s Kentucky a Tennessee, na juhu s Arkansasom, na juhozápade s Oklahomou, na západe s Kansasom a na severozápade s Nebraskou. Hlavným mestom je Jefferson City, najväčším mestom je Kansas City.
Obyvateľstvo
V roku 2010 tu žilo 5 988 927 obyvateľov, podľa odhadu k 1. júlu 2017 tu žilo 6 113 532 obyvateľov. Najjužnejšia časť štátu a okolo rieky Mississippi patrí do klimaticky subtropickej oblasti a preto tu existovali veľké plantáže a dodnes na vidieku žije najviac černochov. Tí sú početní aj v St. Louis a Kansas City. V strednej časti štátu sa hlavne v 19. storočí usadzovali pôvodom nemeckí osadníci, ktorí ovplyvňovali tunajšiu kultúru. V pomyselnom severnom a južnom páse prevažujú osadníci anglického a všeobecne britského pôvodu, ktorí si predovšetkým v Ozark Mountains udržiavali svojbytnú kultúru, ktorá sa preliala nielen do hudobného štýlu country, typického pre americký "Southern Upland". Existujú aj ostrovčeky obyvateľov prevažne francúzskeho pôvodu, čo je pamiatka na traperov a pôvodne francúzsku Louisianu, zaberajúcu celú dnešnú strednú časť USA, ktorú federácii trinástich kolónií predal cisár Napoleon Bonaparte.
Lila Tretikovová
Lila Tretikovová alebo Ľaľa Tretiakovová (, ; * 1978, Moskva, Sovietsky zväz) je americká softvérová vývojárka ruského pôvodu. Po emigrácii do Spojených štátov v tínedžerských rokoch začala pracovať ako inžinierka v Kalifornii v roku 1999, založila spoločnosť, získala viacero softvérových patentov a stala sa chief information officer a viceprezidentkou pre inžinierstvo v SugarCRM, Inc.
V máji 2014 nahradila Sue Gardnerovú vo funkcii výkonnej riaditeľky Wikimedia Foundation. Novú funkciu prebrala k 1. júnu 2014.