cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brundtlandská správa
Zdôrazňuje 3 hlavné komponenty udržateľného rozvoja: ochranu životného prostredia, ekonomický rast a sociálnu rovnosť. Prostredie by malo byť zachované a neobnoviteľné prírodné zdroje užívané s rozvahou, využitie obnoviteľných zdrojov energie by malo narastať. Rozvojové krajiny by mali byť podporované, aby mohli byť upokojené základné potreby ich obyvateľov: potreba obživy, energie, zdravotného ošetrenia a zamestnania. Ekonomický rast by mal byť oživený a rozvojové krajiny by sa mali rozvíjať v rovnováhe k rozvinutým krajinám.
Urbánne výzvy (Urban chalange, s. 243)
Správa sa zaoberá rôznymi oblasťami udržateľného rozvoja jednotlivo, medzi inými aj problémom urbanizmu. Hlavný problém dnešných miest je koncentrácia obyvateľstva do miest, ktorým následne hrozí kolaps. Z tohoto dôvodu je dôležité vytvárať sekundárne mestá a siete miest. Podpora decentralizácie je vhodná v čase, keď sa znižujú výhody centralizácie. V sekundárnych mestách je potreba podporovať ekonomickú silu, tvorbu pracovných miest, decentralizovať štátnu administratívu. Ďalším bodom urbánnej výzvy je tvorba tzv. low cost housing - bývania pre sociálne slabšich, aby sa predišlo vzniku slumov a okrajových štvrtí s vysokou kriminalitou. Je dôležité zapájať obyvateľov, predovšetkým sociálne slabších, do tvorby ich životného prostredia, aby sa vytvárala spoluzodpovednosť.
Externé odkazy
Report of Brundtland Comission, Our common Future, Oxford University Press, 1987, plný text:
Cover verzia
Cover verzia alebo remake je nová verzia (hudobného prevedenia alebo technológiou nahrávania) predtým nahratej skladby.
Definície
Zároveň tento termín vlastne zdôrazňuje, že iba jedna verzia nahrávky môže byť originálna a autentická v tej podobe ako vznikla, ostatné sú iba jej menšími konkurentmi, alternatívami alebo tej originálnej vzdávajú akúsi poctu bez ohľadu na to, ktorá verzia je v konečnom dôsledku najpopulárnejšia.
Podmienky, dôvody vzniku cover verzií
Súčasný prehľad o populárnej hudbe (na rozdiel od klasickej) vzniká počúvaním nahrávok, nie interpretovaním napísaných nôt. Tieto nahrávky vznikajú v interpretácii umelcov doby svojho vzniku, poetika prezentácie je daná ich originálnym prejavom a pochopením témy. Zmenami hudobných vplyvov, zoskupení členov hudobných formácií, či dokonca generácií hudobníkov sa mení pohľad na pôvodnú prezentáciu skladieb. Niektorí umelci cítia potrebu vylepšiť či prezentovať osvedčené diela, prípadne aktualizovať/ upozorniť na niektoré nadčasové myšlienky, či hudobné kvality starších skladieb (napr. množstvo verzií skladby „Knockin’ on Heaven’s Door“ od Boba Dylana, či pieseň „V slovenských dolinách“ od Karola Duchoňa v podaní skupiny Desmod atď.).
Iné cover verzie vznikajú z potreby populárnych umelcov prezentovať hudobné nápady z repertoáru nezávislých interpretov klubových scén, či potreby prezentácie svojich hudobných vzorov.
Česko-Slovensko
Iným príkladom cover verzií známych skladieb je aj repertoár spevákov populárnej hudby bývalého Česko-Slovenska konca 60. rokov a hlavne 70. rokov 20. storočia. V tomto období bolo bežnou praxou otextovanie originálnych verzií skladieb populárnej hudby zahraničných umelcov tohto žánru slovenskými/českými textármi.
Vznikali tak v rádiách hrané hity, ktoré sa do povedomia verejnosti za „železnou oponou“ dostávali ako pôvodné hity česko-slovenského interpreta. Niektoré príklady cover verzií zahraničných skladieb v českej a slovenskej verzii:
Raketno-kosmičeskaja korporacija Energija imeni S. P. Koroľova
'''Otkrytoje akcionernoje obščestvo Raketno-kosmičeskaja korporacija Energija im. S. P. Koroľova (doslova: Verejná akciová spoločnosť Raketovo-kozmická korporácia Enegia S. P. Koroľova; ), skrátene (OAO) RKK Energija''', je jeden z popredných podnikov kozmického priemyslu Ruska. Jeho sídlo je v Koroľove neďaleko Moskvy, pobočku má na kozmodróme Bajkonur.
Dejiny
Vedecko-výskumný ústav číslo 88 vznikol po vojne z delostreleckej továrne v Podlipkách - Kaliningrade na južnom okraji Moskvy. Roku 1947 tu bol za hlavného konštruktéra vymenovaný Sergej Koroľov. Sem boli privezení aj nemeckí raketoví odborníci. Ku skúškam rakiet dostali možnosť používať novú strelnicu pri dedinke Kapustin Jar neďaleko Stalingradu, kde je dnes rovnomenný kozmodróm. . Pracovníci Energija skonštruovali a postavili prvú umelú družicu Zeme – Sputnik 1, prvé sovietske kozmické sondy Mesiacu, Marsu a Venuši, pilotované kozmické lode a orbitálne stanice. V rokoch 1956 – 1957 bola v Energiji skonštruovaná raketa R-7, pomocou ktorej boli vynesené prvé sovietske umelé družice Zeme. Od polovice 60. rokov organizácia vyvíjala ťažkú raketu N-1. V rokoch 1976 – 1983 stála spoločnosť Energija na čele prác na rakete Energija.
Od roku 1960 spoločnosť priebežne rozpracováva koncepciu letu na Mars.
Vývoj organizačnej štruktúry spoločnosti
V roku 1946 bol založený Vedecko-výskumný inštitút č. 88 (NII 88), 3. oddelenie jeho Špeciálnej konštrukčnej kancelárie (Otdrl 3 SKB) dostalo za úlohu skonštruovať medzikontinentálnu balistickú raketu. V apríli 1950 prebehla v NII 88 reorganizácia, SKB bola rozdelená na OKB-1 pracujúca na medzikontinentálnej rakete a OKB-2 pracujúca na protilietadlových raketách. V auguste 1956 bolo OKB-1 aj so závodom č. 88 vydelené z NII 88. Bol tak vytvorený samostatný konštrukčno-výrobný celok, priamy predchodca dnešnej RKK Energija. V roku 1959 boli založené pobočky v Kujbyševe (Filiálka č. 3) a Krasnojarsku (Filiálka č. 2, od 1961 OKB-10).
Roku 1966 bolo OKB-1 premenované na Ústrednú konštrukčnú kanceláriu experimentálneho strojárstva (CKBEM), prebehla aj vnútorná reorganizácia a premenovávanie - Závod č. 88 na Závod experimentálneho strojárstvo, Filiálka č. 3 na Kujbyševskú filiálku). O rok neskôr sa Krasnojarská OKB-10 osamostatnila ako KB prikladnoj mechaniky. V roku 1974 sa Kujbyševská filiálka osamostatnila ako CKSB Progress. Súčasne boli spojené CKBEM a Energomaš pod vedením Valentina Gluška, novovzniknutý celok bol nazvaný Vedeckovýrobné združenie Energija (NPO Energija).
V rokoch 1981 – 1988 k spoločnosti patrilo KB Saľut. , koncom 80. rokov bola k Energiji pripojená aj pobočka v Donecku (OKB Luč). Ďalšie zmeny a reorganizácie prebehli v rokoch 1990 – 1991. Pribudli filiálky Primorská a Volžská.
Súčasný názov a štruktúru získala Energija roku 1994.
Oddiel kozmonautov spoločnosti
Čoskoro po začatí kozmických letov začalo vedenie spoločnosti presadzovať účasť civilných kozmonautov (rozumej svojich zamestnancov) v kozmických letoch. Po prekonaní odporu ministerstva obrany bol v máji 1968 oficiálne (v máji 1966 fakticky) v spoločnosti založený vlastný oddiel kozmonautov. Oddiel kozmonautov CKBEM/NPO Energija/RKK Energija sa stal druhým najvýznamnejším oddielom v Sovietskom zväze, resp. Rusku. Kozmonauti sa, s výnimkou vojenského programu Almaz, zapojili do všetkých sovietskych a ruských programov pilotovaných kozmických letov.
Súčasnosť
Prostredníctvom Roskosmosu sa RKK Energija podieľa na zabezpečení stanice ISS materiálnymi prostriedkami. Doprava na ISS je zabezpečovaná pilotovanými kozmickými loďami Sojuz a od Sojuzov odvodenými nákladnými loďami Progress, po ukončení letov raketoplánov v roku 2011 budú niekoľko ďalších rokov lode RKK Energija jedinými pilotovanými dopravnými prostriedkami pre ISS. Členovia oddielu kozmonautov Energije obsadzujú polovicu ruských miest v posádkach ISS. Spoločnosť vyrába spojovacie družice série Jamal. Zúčastňuje sa výrobe európskej kozmickej nákladné lode ATV, zúčastňuje sa programu Sea Launch. Vyrába urýchľovacie bloky DM-SL pre rakety Proton a Zenit.
Obrat spoločnosti v roku 2006 bol 8,7 miliárd rubľov (roku 2005 – 6,3 miliárd rubľov), zisk - 509 miliónov rubľov (159 miliónov rubľov).
Hlavnými vlastníkmi akcií spoločnosti sú Rosimuščestvo (38,22 %, ruská federálna agentúra spravujúca štátny majetok), spoločnosť Lider (7 %) a Investičná spoločnosť Rozvoj (17,25 %), ktorej stopercentným vlastníkom je Energija. Koncom júla 2007 bol na mimoriadnom valnom zhromaždení akcionárov do čela RKK Energija miesto Nikolaja Sevastianova zvolený Vitalij Lopota.
Gunduličova ulica
Gunduličova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto. Je pomenovaná podľa Ivana Gundulića (1589 – 1638), chorvátskeho básnika a dramatika.
Tiahne sa od Štefánikovej po Somolického, križuje Moyzesovu. Ulica Mateja Bela a Sládkovičova sú na ňu kolmé.
Národné kultúrne pamiatky
Na Gunduličovej 2 sa nachádza eklektický nájomný dom, postavený v rokoch 1895 – 1908. Dom na Gunduličovej 3 bol postavený po roku 1930 v štýle klasicizujúcej moderny.
Na Gunduličovej 4 stojí secesný nájomný dom z roku 1911. Eklektický nájomný dom Gunduličovej 6 bol postavený v roku 1905.
V rovnakom slohu je postavená vila na Gunduličovej 14 z obdobia po roku 1906. Národnou kultúrnou pamiatku je aj jej záhrada a oplotenie.
Amiens-4 (Est)
Amiens-4 (Est) je francúzsky kantón v departemente Somme v regióne Pikardia. Skladá sa z troch obcí.
James Bagian
James Philip Bagian (22. február 1952, Philadelphia, Pensylvánia, USA) je americký lekár a astronaut, ktorý absolvoval v raketopláne dva lety do vesmíru. V NASA bol od 7. júla 1980 do augusta 1995 a stal sa 214. človekom letiacim do vesmíru. Vo vesmíre strávil niečo viac ako 14 dní.
Životopis
Vysokoškolské vzdelanie získal na univerzitách Drexel a Thomas Jefferson a v roku 1977 tak získal titul doktora medicíny. V roku 1976 nastúpil do služieb armády Spojených štátov, kde absolvoval leteckú školu USAF Flight Surgeons School v San Antoniu. Oženil sa. V roku 1978 nastúpil do NASA v Houstone, potom bol 2 roky na univerzite v Pensylvánii. V roku 1980 sa do Houstonu k NASA vrátil a absolvoval tu výcvik astronautov. V rokoch 1981 až 1995 bol vedený v NASA ako astronaut.
Lety do kozmu
V roku 1989 absolvoval päťdňový let STS-29 (registrovaný v COSPAR ako 1989-021A). Letel ako letový špecialista spolu s ďalšími štyrmi astronautmi v raketopláne Discovery, ich misia začala štartom na Myse Canaveral (USA, štát Florida) a skončila úspešne pristátím na základni Edwards v Kalifornii, ležiacej v Mohavskej púšti).
O dva roky neskôr absolvoval deväťdňový let STS-40 (1991-040A). Posádka bola sedemčlenná, leteli v raketopláne Columbia, štart aj pristátie boli na rovnakých základniach, ako predchádzajúci let.
Po letoch
V období rokov 1994 - 1995 bol lekárom - výskumníkom vo William Beaumont Hospital, Royal Oak. Potom nastúpil do Environmental Protection Agency, National Vehicle and Fuel Emissions Lab. v Ann Arbor.
Wiesing
Wiesing je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Schwaz.
Žije tu obyvateľov.
Trpasličí pinč
Trpasličí pinč je plemeno psa pôvodom z Nemecka, uznané v FCI v skupine 2 pod číslom 185. Pôvodne bola šľachtená na stráženie a lov škodcov, špeciálne na potkany. Slovenský názov je doslovným prekladom nemeckého pomenovania tejto rasy - Zwergpinscher.
Vzhľad
Trpasličí pinč je zmenšenina nemeckého pinča, pričom sa neprejavujú nepriaznivé stránky vyplývajúce zo zakrpateného vzhľadu (napr. veľké očné buľvy oproti veľkosti hlavy). Elegantný štvorcový rámec podčiarkuje krátka, priliehavá, hladká a lesklá srsť. Má dlhú lebku zakončenú čiernym nosom. Vysoko posadené uši sú sklopené do tvaru V. Rovné predné a svalnaté zadné končatiny umožňujú tomuto plemenu elegantný a plynulý pohyb, pričom najprirodzenejší je preň klus. Pes môže mať viac ako 20 cm a aj sučka môže mať viac ako 17 cm.
Temperament
Napriek svojej povesti bojazlivého malého psíka je trpasličí pinč húževnatý, temperamentný pes vyžadujúci fyzickú aj psychickú aktivitu. Nedostatok pohybu a zamestnania vedie k problémom v správaní. Jeho temperamentu vyhovujú rôzne kynologické športy ako sú agility či dogdancing. Je prirodzene nebojácny, pri správnej motivácii je ľahko cvičiteľný. K cudzím ľuďom sa správa s primeranou nedôverou a pri správnom vedení sa dobre znáša aj s inými domácimi zvieratami. Ako pinč zvykne viac prilipnúť k jednej osobe.
Zdravie
Trpasličí pinč je jedno z malých plemien, ktoré netrpí na žiadne špecifické dedičné ochorenie. Vyhýba sa mu aj pre iné malé plemená typycká luxácia pately.
Amiens-5 (Sud-Est)
Amiens-5 (Sud-Est) je francúzsky kantón v departemente Somme v regióne Pikardia. Skladá sa z dvoch obcí.
Villers-Écalles
Villers-Écalles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hendrik Kloosterman
Hendrik Douwe Kloosterman (* 9. apríl 1900, Rottevalle, Holandsko - † 6. máj 1968, Leiden) bol holandský matematik. Je známy najmä vďaka svojej práci v teórii čísel, predovšetkým ako autor tzv. Kloostermanových súm, s ktorými prišiel v článku z roku 1926.
Bol profesorom na univerzite v Leidene a od roku 1950 členom Holandskej kráľovskej akadémie vied.
Science
Science je vedecký časopis, ktorý vydáva Americká asociácia pre rozvoj vedy. Patrí medzi popredné svetové vedecké časopisy. Časopis sa vydáva v angličtine od roku 1880. Jeho články sú kontrolované spôsobom peer review, čo je pre vedecké časopisy štandardný postup. Znamená to, že každý článok, ktorý je vydaný v časopise musel najprv prejsť recenziou od viacerých odborných recenzentov a autori čánku musia ich výhrady v článku zohľadniť. Vychádza týždenne v tlačenom náklade cca 130 000 kusov a je publikovaný aj online. Odhadovaný počet čitateľov je jeden milión. Impact factor časopisu za rok 2014 bol 33,611.
Tréfumel
Tréfumel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Urzy
Urzy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
New Scientist
Časopis vydáva spoločnosť Reed Business Information so sídlom v Londýne. Články nepodliehajú kontrole peer review.
Kasárne
thumb|Kasárne vo Švédsku
História
Kasárne v minulosti, ako sú napríklad kasárne rímskej Prétoriánskej gardy, boli postavené na udržanie elitných jednotiek. Existuje celá rada pozostatkov kasární rímskej armády v pohraničných pevnostiach, ako Vercovicium a Vindolanda. Z týchto zdrojov a zo súdobých rímskych zdrojov môžeme vidieť, že základy života vo vojenskom tábore zostali rovnaké po tisícky rokov.
Veľké, trvácne kasárne boli postavené až v 18. storočí vo Francúzsku a Španielsku. Anglický preklad slova barrack pochádza zo španielskeho slova barraca, čo označuje dočasný prístrešok postavený vojakmi. V Anglicku sa kasárne začali stavať až okolo roku 1790, tesne pred napoleonskými vojnami. Predtým sa nestavali hlavne kvôli hrozbe revolty proti kráľovstvu.
Prvotné stavby kasární boli viac účelové bloky skladov, často zoskupené do štvorstena okolo nádvoria alebo cvičiska. Pekným príkladom sú kasárne v meste Ravensdowne, ktoré boli medzi prvými účelovými stavbami a začali sa projektovať už v roku 1717 význačným architektom Nicholas-om Howksmoore-om. V priebehu 19. storočia sa zvýšila úroveň vojenského života, čo viedlo k oddeleniu bývania pre jednotlivé hodnosti (dôstojníci mali odjakživa väčšie miestnosti). Tiež sa začali stavať špecializované priestory, ako sú jedálne a kuchyne, kúpeľne, školy, nemocnice, zbrojnice, telocvične, jazdiarne a stajne. Pavilónový dizajn prebratý z nemocníc bol najvplyvnejší v plánování kasární po Krymskej vojne.
Prvé veľké tréningové tábory boli postavené vo Francúzku a Nemecku začiatkom 19. storočia. Britská armáda postavila tábor Aldershot v roku 1854. Od prvej svetovej vojny, regimenty pechoty, artilérie a jazdy mali oddelené kasárne. Prvé námorné kasárne boli vezenské loďe, staré drevenné plavidlá, ale toto nehygienické ubytovanie bolo časom nahradené veľkými námornými kasárňami pri hlavných prístavných mestách v Európe a USA, štandardne vybavenými přičňami než posteľami. Tie však boli neadekvátne pre obrovské armády mobilizované po roku 1914.
Armáda
V mnoho armádach, dôstojnícky a poddôstojnícky personál je často ubytovaný v kasárňach počas doby výcviku alebo služby. Mladší poddôstojníci a občas i dôstojníci často dostávajú menší priestor a bývajú ubytovaní spolu s radovými vojakmi, zatiaľ čo starší dôstojníci môžu zdielať alebo mať svoju izbu. Pojem „posádkové mesto“ je obvyklé označenie pre akékoľvek mesto, ktoré má kasárne alebo inú trvalú vojenskú prítomnosť.
Amiens-6 (Sud)
Amiens-6 (Sud) je francúzsky kantón v departemente Somme v regióne Pikardia. Skladá sa iba z južnej časti mesta Amiens.
Villers-sous-Foucarmont
Villers-sous-Foucarmont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Wildschönau
Wildschönau je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Kufstein.
Villers-sous-Foucarmont
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Wildschönau
Žije tu 4134 obyvateľov (1. 1. 2010).
Lydnevi
Lydnevi je umelý jazyk, patriaci do fiktívnej severnej skupiny slovanských jazykov (existujúce v rámci tézy o skupinách západo-, južno- a východoslovanských jazykov). Autorom lydneviho bol Libor Sztemon.
Príklad
Otec navo (Otčenáš):
Kazarma (pevnosť)
Kazarma (po grécky: Καζάρμα)) je pevnosť v meste Sitia na ostrove Kréta v Grécku. Je súčasťou prefektúry Lasithi a leží pri pobreží Krétskeho morα. Názov pevnosti vznikol z talianskeho pojmu casa di arma, čo sú kasárne. Bola prestavaná v 13. storočí za vlády Benátskej republiky. V roku 1303 musela byť prestavaná po silnom zemetrasení.
The Wall – Live in Berlin
21. júla, 1990 bývalý basgitarista skupiny Pink Floyd, Roger Waters produkoval obrovský koncert The Wall, ktorý sa konal pri príležitosti pádu berlínskeho múru na Potsdamerskom námestí v Berlíne pod názvom The Wall - Live in Berlin.
História
left|thumb|140px|Potsdamerské námestie v súčasnosti thumb|Pohľad na múr počas berlínskeho koncertu. Postdamerské námestie sa nachádza v bývalom neutrálnom hraničnom pásme na hranici medzi Východným a Západným Berlínom (za berlínskym múrom) z obdobia studenej vojny. Múr, postavený počas vystúpenia, bol oproti pôvodným koncertom skupiny Pink Floyd väčší. Mal dĺžku 168 metrov a výšku 25 metrov. Na koncerte bolo vyše 200 000 platiacich divákov. Pred začiatkom vystúpenia boli otvorené vstupné brány a na koncert sa tak mohlo dostať podľa niektorých odhadov 100 000, podľa iných až do 500 000 ďalších divákov. Koncert bol naživo vysielaný do 35 štátov sveta, čím bolo umožnené aby ho sledovalo pri svojich televízoroch ďalších 500 miliónov ľudí.
Tento koncert bol vo svojej dobe zapísaný do Guinessovej knihy rekordov jako najväčší koncert všetkých čias. Neskôr bol jeho rekord prekonaný. V súčasnosti je rekordným koncert skupiny The Rolling Stones, so svojim koncertom na pláži Copacabana z roku 2006, ktorý navštívilo 1,5 milióna ľudí.
Celé náklady na tento projekt boli na účet Rogera Watersa. Aj keď sa mu tieto náklady čiastočne vrátili hlavne z predaja vydaných CD a video nosičov, všetky zisky z tejto akcie venoval fondu vojnových veterenánov World War Memorial Fund for Disaster Relief.
Na začiatku Roger pozval ako hostí vystúpenia hudobníkov ako boli Peter Gabriel, Rod Stewart, Joe Cocker, Bruce Springsteen a Eric Clapton no niektorí mali v tom termíne iný program, alebo svoju účasť zrušili. V júli 1989 Waters v jednom interwiev vyhlásil, že „by na koncerte mohol hrať na gitaru aj David Gilmour“. Naopak dňa 30. júna, 1990 v zákulisí vystúpenia vtedajšej zostavy skupiny Pink Floyd v Knebworthe počas inerwiev s Jimmom Laddom v otázke aký má na túto vetu názor David Gilmour odpovedal, že „on a zvyšok skupiny Pink Floyd (Nick Mason a Richard Wright) by skutočne vzali ponuku na účasť na tomto koncerte s Rogerom, ale zatiaľ sa s nimi nikto neskontaktoval.“ Pár dní na to v rozhovore pre rádio Rockline Roger vyslovil vetu: „Neviem ako dostal David takýto nápad.“
Nakoniec na tento koncert svoju účasť potvrdili títo účinkujúci: Ute Lemper, The Band, The Hooters, Van Morrison, Sinéad O’Connor, Cyndi Lauper, Marianne Faithfull, Scorpions, Joni Mitchell, Jerry Hall, Paul Carrack, Tim Curry a Bryan Adams.
Rozdiely oproti pôvodnej verzii vystúpení
Toto vystúpenie malo niekoľko odlišností od originálnej verzie vystúpení skupiny Pink Floyd na koncertoch The Wall. V skladbe „Comfortably Numb“ bol duel dvoch gitaristov v hre na sólovú gitaru a na konci skladby bol pridaný ďalší refrén, pieseň „The Show Must Go On“ bola kompletne vynechaná a koncertná skladba, kompilácia hudobných motívov projektu, používaná na preklenutie času pri dokončovaní múru pod názvom „Last Few Bricks“, bola skrátená.
Externé odkazy
The Wall
Malá Nitra
Malá Nitra (predtým Stará Nitra) je pôvodné prietokové rameno slovenskej rieky Nitry, ktoré sa s ňou rozpája pri časti mesta Nitra – Dolné Krškany a spája na juhu časti mesta Šurany – Nitriansky Hrádok (pred obcou Bánov).
Po vybudovaní nového, skráteného koryta rieky Nitry medzi Novými Zámkami a Komočou, kde Nitra ústi do Váhu ako jeho ľavostranný prítok, sa Starou Nitrou nazvalo pôvodné koryto Nitry v úseku od Nových Zámkov po Komárno (jeho časť Lándor). Predtým sa Starou Nitrou nazývala dnešná Malá Nitra.
Dĺžka, povodie
Malá Nitra má celkovú dĺžku. Dĺžka siete jej kanálov je. Celé povodie Malej Nitry má rozlohu.
Mestá a obce v povodí (v smere toku)
Na toku Malej Nitry leží časť mesta Nitra – Dolné Krškany, obce Ivanka pri Nitre, Branč, Veľký Kýr, Komjatice, Lipová, mesto Šurany a jeho časť Šurany-Nitriansky Hrádok.
Hate a stavidlá
Hladinu pre odber vody do Malej Nitry udržuje hať v Nitre – Dolných Krškanoch v r. km 53,2 s výškou stupňa a priemerným rozdielom hladín dH =, kde je toto rameno napúšťané Dvorčanským hradidlom iba žiadaným, regulovaným množstvom vody.
Na toku Malej Nitry sú ďalšie hate (H) alebo stavidlá (S) v Šuranoch (H), v časti Lipovej Ondrochov (S, H), v časti Veľkého Kýru Malý Kýr (H), v Branči (H) a Ivanke pri Nitre (H). Stavidlová hať v Ondrochove uzatvára nad ňou ležiacu časť Malej Nitry za vysokých vodných stavov na rieke Nitre.
Zátvorný objekt v ústí Malej Nitry bol po zrušení starého objektu vybudovaný v r. km 0,06. Tvoria ho 2 betónové potrubia uzatvárateľné stavidlami. Po uzavretí stavidiel sa prietoky Malej Nitry medzi ústím a Ondrochovom akumulujú v starom ramene rieky Nitry pri Bánove.
Association of Tennis Professionals
Asociácia profesionálnych tenistov (v origináli Association of Tennis Professionals, skratka ATP) je organizácia združujúca profesionálnych tenistov hrajúcich na medzinárodnej úrovni.
Organizácia bola založená v roku 1972, aby zastupovala záujmy profesionálnych tenistov. Dnes okrem iného organizuje (alebo má pod záštitou) väčšinu medzinárodných turnajov v rámci takzvanej ATP Tour a dohliada na zostavovanie uznávaného rebríčka tenistov, podľa ktorého sú zvyčajne nasadzovaní do turnajov.
Usporiadané turnaje
Okrem štyroch najvýznamnejších (grandslamových) turnajov, ktoré zostali pod záštitou Medzinárodnej tenisovej federácie (ITF), a olympijského turnaja v tenise spadajú ostatné významné turnaje do ATP Tour. Podľa významu sa delia do niekoľkých kategórií:
Spoločne s Medzinárodnou tenisovou federáciou ďalej ATP má pod záštitou ATP Challenger Series - turnaje lokálneho významu s pomerne nízkym finančným ohodnotením (do 150 000 USD) s možnosťou účasti aj domácich hráčov, ktorí zatiaľ nefigurujú na rebríčkoch ATP. Ich počet je premenlivý, zvyčajne okolo 150 za rok.
Vandenesse
Vandenesse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Licitačný systém
Licitačný systém je súborná zostava dohôd týkajúcich sa bridžovej licitácie, ktorá umožňuje dôkladné popísanie sily listov a ich rozlôh. Licitačný systém je kódovaný jazyk, ktorým si partneri vymieňajú informácie o svojich listoch (kartách ktoré majú v rukách). Na základe takto získaných informácií môže pár vylicitovať optimálny alebo aspoň k optimu sa blížiaci záväzok. V širšom slova zmysle sú súčasťou licitačného systému aj markovanie a výnosy. Výmena informácií je verejná, znamená to, že súperom musíme vysvetliť, čo sme sa na základe licitácie o partnerovi dozvedeli. Nemusíme a nemali by sme im poskytnúť informáciu, ktorú sme vydedukovali na základe vlastného listu.
Typológia licitačných systémov
Licitačné systémy sa delia na:
Prirodzené licitačné systémy sú také, v ktorých sa takmer nevyskytujú umelé hlášky. Väčšinou majú len jedno umelé otvorenie, týkajúce sa veľmi silného listu.
Umelé licitačné systémy sú také, v ktorých prevažujú umelé hlášky.
Vysokoumelé systémy sú celé postavené na umelých hláškach. Obrana voči nim je bez znalosti systému súperov a prípravy naň obťažná. Na bežných turnajoch sú vysokoumelé systémy v súčasnosti zakázané.
Slovenské licitačné systémy
Na Slovensku bol donedávna najrozšírenejším systémom Precision, v súčasnosti je to asi SAYC.
Každý pár si môže licitačný systém prispôsobiť svojmu naturelu. Niektoré páry sa pokúšajú vyvinúť vlastný licitačný systém.
Oktetové pravidlo
náhľad|Rozmiestnenie valenčných elektrónov v molekule [[oxid uhličitý|oxidu uhličitého: každý atóm má okolo seba osem elektrónov]] Oktetové pravidlo je empirické pravidlo, podľa ktorého neprechodné prvky prejavujú snahu obklopiť sa vo svojej valenčnej vrstve ôsmimi elektrónmi. Keď túto konfiguráciu dosiahnu, napr. vďaka ionizácii alebo excitácii, možno túto látku považovať za stabilnú.
Oktetové pravidlo neplatí pre prvky I.A, II.A, III.A skupiny. V prípade s-prvkov je to kvôli iónovej povahe väzieb, u trielov je prekážkou nemožnosť tvoriť viac než tri kovalentné väzby. Ďalšou výnimkou sú prvky od tretej periódy vyššie, ktoré sú schopné excitáciou d-orbitálov tvoriť viac než štyri kovalentné väzby, čo vedie k dosiahnutiu väčšieho počtu elektrónov v širokom okolí.
Pravidlo po prvýkrát sformuloval nemecký fyzikálny chemik Richard Abegg.
Trégastel
Trégastel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Lucifer Sam
„Lucifer Sam“ je skladba britskej rockovej skupiny Pink Floyd, prvýkrát bola zaradená na ich debutovom albume The Piper at the Gates of Dawn z roku 1967 ako druhá v poradí. Jej autorom je vtedajší gitarista a spevák kapely Syd Barrett, ktorý ju tiež spieva. Rovnako ako album, je aj táto pieseň radená do psychedelického rocku, zmieňovaný býva i space rock a hard rock.
Kompozícia
Pieseň je vystavaná okolo zostupného riffu. Dominantným nástrojom je tu Barrettova elektrická gitara zapojená cez echo efekt, ktorej výsledný zvuk je prirovnávaný k „zlovestnému“ Duane Eddymu. Ten je umocnený opakujúcim sa basovým riffom, postupne stále viac prerušovanou hrou organov a efektami perkusií. V polovici piesne sa nachádza basové sólo zahrané sláčikom a pred poslednou slohou krátke sólo na organ.
Text piesne opisuje Sama, Barrettovú mačku domácu (presne určenú ako siamku), je v nej ako „Jennifer Gentle“ spomenutá aj vtedajšia spevákova priateľka Jennifer Spiresová. Existujú aj špekulácie, že text v skutočnosti opisuje nejakého muža, reálneho alebo imaginárneho, s ktorým mala Spiresová určitý druh vzťahu v čase, keď chodila s Barrettom (v slangu 60. rokov sa výraz z textu piesne „a hip cat“ používal práve pre tieto prípady), avšak toto sa nezakladá na pravde. Skladba sa pôvodne počas nahrávacích frekvenciách v priebehu apríla až júna 1967 (začiatok nahrávania 11. apríla) volala „Percy the Rat Catcher“. Celkový sound kapely v tejto piesni znie podobne ako The Who tej doby.
Živá verzia
Pieseň „Lucifer Sam“ hrali Pink Floyd na koncertoch len v roku 1967. Prvé zaznamenané odohranie tejto skladby je datované na 15. apríla 1967 do anglického Brightonu, naopak posledný záznam pochádza z londýnskeho koncertu 1. októbra toho istého roku; je však možné, že ju skupina hrala aj potom, lebo setlisty vystúpení z týchto raných čias nie sú väčšinou dochované. Napríklad na unikátnom koncerte Games for May, ktorý sa konal 12. mája 1967 v londýnskej Queen Elizabeth Hall zahrali Pink Floyd „Lucifer Sam“ ako prídavok.
Originálna verzia skladby z albumu The Piper at the Gates of Dawn je dlhá 3 minúty a 7 sekúnd. Samostatne sa už na žiadnom ďalšom kompilačnom albume neobjavila, iba ako súčasť celej dosky v rámci box setov.
Ondrej Jariabek
Narodil sa v rodine Ondreja Jariabka a jeho manželky Zuzany rodenej Lenkovej. V roku 1927 absolvoval štúdium na učiteľskom ústave v Spišskej Novej Vsi. Bol učiteľom v Čadci (1927 - 1939) a v Prešove (1939 - 1941). Popri práci sa venoval ochotníckemu divadlu. Od roku 1941 bol členom SND (s výnimkou rokov 1947 - 1948, keď sa venoval filmovej réžii). Od roku 1980 na dôchodku. V rokoch 1950 - 1953 pôsobil ako pedagóg odborného divadelného kurzu (ODK) v Bratislave. Účinkoval v rozhlase (sváko Ondro) aj v televízii. V roku 1950 sa pokúsil o filmovú réžiu komédiou z dedinského prostredia Kozie mlieko (spolu s Bořivojom Zemanom). Autor dvojdielnych memoárov Z pastierčaťa herec (1988).
Amiens-7 (Sud-Ouest)
Amiens-7 (Sud-Ouest) je francúzsky kantón v departemente Somme v regióne Pikardia. Skladá sa z dvoch obcí.
JPEG 2000
JPEG 2000 je štandard navrhnutý konzorciom Joint Photographic Experts Group, pre grafický formát rastrovej grafiky s kompresiou dát. Pri kompresii sa využíva diskrétna waveletová transformácia (DWT), ktorá ponúka lepšie výsledky oproti staršiemu štandardu JPEG, ktorý používa diskrétnu kosínusovú transformáciu (DCT). JPEG 2000 bol navrhnutý ako nástupca staršieho formátu JPEG (JFIF).
Ukážka
center|650px
Villy-sur-Yères
Villy-sur-Yères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Amiens-8 (Nord)
Amiens-8 (Nord) je francúzsky kantón v departemente Somme v regióne Pikardia. Skladá sa z troch obcí.
Pamätné euromince
Dvojeurové pamätné mince resp. eurové mince s nominálom 2 eurá, sú špeciálne euromince razené a emitované národnými (centrálnymi) bankami členov eurozóny od roku 2004 ako legálne a obehové platidlo všetkých členských štátov. Od júla 2012 môže každá krajina vydať za rok dve takéto mince. Tieto mince obyčajne oslavujú výročie historickej udalosti alebo upozorňujú na práve prebiehajúcu udalosť.
Pamätné mince sa stali zberateľským artiklom, ale nemali byť zamieňané a nenahrádzajú maloemisné zlaté a strieborné pamätné mince, priamo určené na zberateľské účely a priamo definované ako „zberateľské“. Takéto mince sú zväčša vyrobené vo vysokoleštených emisiách a s vyšším nominálom.
Pravidlá a obmedzenia
Základom pravidiel pre emisiu pamätných mincí bolo rozhodnutie Európskej rady, ktoré zrušilo zákaz zmeny národnej strany mincí počínajúc 1. januárom 2004. Napriek tomu niektoré pravidlá a obmedzenia stále platia.
Dve obmedzenia sa týkajú tvorby grafických návrhov. Prvé určuje spoločnú zadnú stranu, druhé stanovuje, za akých okolností môže dôjsť k zmene národnej strany mince. Táto norma stanovila, že lícna strana by nemala byť menená pred rokom 2008, iba v prípade, ak sa hlava štátu, vyobrazená na niektorých minciach, zmení. Moratória na ďalšie zmeny mali byť preskúmané v roku 2008.
Ault (kantón)
Ault je francúzsky kantón v departemente Somme v regióne Pikardia. Skladá sa z 10 obcí.
Korfbal na Svetových hrách 1993
Korfbal na Svetových hrách 1993 bol korfbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Svetových hier 1993, ktorý sa konal v Haagu, v Holandsku od 23. do 27. júla 1993, za účasti 6 tímov. Korfbalový turnaj sa organizuje od hier v roku 1985 a toto bolo jeho 3. vydanie. Všetky zápasy sa hrali v aréne Houtrusthallen, ktorá bola vybudovaná ešte v roku 1937 a neskôr zbúraná v roku 2000. Turnaj pozostával iba z jednej skupiny, v ktorej sa stretol každý s každým bez následných zápasov play-off. Svoj tretí titul v rade získalo domáce 🇳🇱.
Pamätné euromince
Pravidlá a obmedzenia
Ďalšie rozhodnutie (z 18. júla 2005) pridalo dve ďalšie usmernenia týkajúce sa návrhu mince. Štát emitujúci mince by mal byť nejakým spôsobom jasne identifikovaný na lícnej strane, a to buď uvedením plného mena, alebo jasne identifikovateľnou skratkou. Názov meny a nominálna hodnota mince by sa nemala opakovať na národnej strane, nakoľko sa už nachádza na spoločnej rubovej strane.
Korfbal na Svetových hrách 1993
Výsledky
Play-off sa nehralo.
Pamätné euromince
Pravidlá a obmedzenia
Následné rozhodnutie upravilo pravidlá znova:
(Tieto ustanovenia donútili Belgicko zmeniť svoj návrh a späť vyobraziť originálny portrét svojho panovníka, zmenený v roku 2008 a splniť odporúčania, ktoré boli v rozpore s pravidlami; belgické mince z roku 2009 vyobrazujú pôvodný portrét z roku 1999, ale zvyšný dizajn mince z roku 2008, pokiaľ ide o názov krajiny a rok emisie a o značku mincovne. Tieto ustanovenia tiež zakazuje ďalšie SEDE VACANTE súbory mincí pre Vatikán, ktoré umožňujú iba pamätné mince pre takéto príležitosti.)
Emisie
Do konca roka 2017, všetky krajiny eurozóny samostatne emitovalo aspoň jednu pamätnú mince 2 €: (Andorra, Belgicko, Cyprus, Estónsko, Fínsko, Francúzsko, Grécko, Holandsko, Írsko, Litva, Lotyšsko, Luxembursko, Monako, Nemecko, Portugalsko, Rakúsko, San Maríno, Slovensko, Slovinsko, Španielsko, Taliansko a Vatikán), počínajúc gréckou olympijskou mincou, ktorá odštartovala emitovanie pamätných mincí.
Okrem vlastných národných mincí sa vydávajú aj spoločné série mincí. Pričom do týchto sérií sa môžu, ale nemusia pripojiť aj štáty Monako, San Maríno, Vatikán a Andorra. Túto možnosť využilo zatiaľ iba San Maríno v roku 2012.
Niektoré členské štáty eurozóny sa rozhodli v jednom roku nezávisle na sebe vydať mincu s rovnakou témou, ale rôznym motívom.
Niektoré členské štáty eurozóny sa rozhodli vydať mince s totožnou témou, len iným číselným výročím.
Niektoré členské štáty eurozóny sa rozhodli v rôznych rokoch vydať mince s rovnakou témou. Motívy mincí sú rôzne. Môžu, ale nemusia pripomínať isté výročie od danej udalosti.
Nominál mincí je zvyčajne nižší ako ich trhová (zberateľská) hodnota (medzi 3 € a 12 €). Výnimku tvoria emisie San Marína, Monaka, Vatikánu a Andorry, ktorých mince sú bežne predávané medzi 25 € a 60 €, staršie emisie sú často hodnotené nad 100 €.
Vydané vzory boli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie
Série národných pamätných mincí
Päť členských štátov eurozóny – Luxembursko, Nemecko, Španielsko, Malta, Lotyšsko, Litva a Francúzsko sa rozhodli raziť určité roky svoje národné pamätné dvojeurové mince v ucelenom tematickom celku.
Luxemburská veľkovojvodská dynastia
Od roku 2004 vydáva každoročne dvojeurovú pamätnú mincu s motívom veľkovojvodskej dynastie vládnucej v Luxembursku. Každá minca bude zobrazovať udalosť, stavbu alebo iné témy týkajúce sa dynastie alebo člena dynastie spolu s ich portrétmi. Do tejto série patria všetky vydané a plánované Luxemburské mince okrem spoločných mincí. Rok ukončenia série nie je známy.
{| border=0 cellspacing=0 cellpadding=0 width="100%"
Nemecké spolkové republiky
Od roku 2006 vydáva každoročne dvojeurovú pamätnú mincu s motívom spolkových republík Nemecka. Každá minca prislúcha tej spolkovej republike, ktorá v danom roku predsedá Spolkovej rade Nemecka. Nemecko má 16 spolkových krajín, tzn. že posledná minca mala byť vydaná v roku 2021. V roku 2017 bolo rozhodnuté, že sa zmení poradie predsedníctva Spolkovej rady Nemecka. V roku 2019 sa nevydá minca, pretože bude predsedať Šlezvicko-Holštajnsko a táto spolková republika už mincu v tejto sérii vydala v roku 2006. Preto sa ukončenie prvej série posunie na rok 2022. Séria bude pre veľký úspech pokračovať vydávaním opäť od začiatku podľa zabehnutého systému s novými motívami.
Maltská ústavná história
Od roku 2011 až do 2015 vydalo každoročne dvojeurovú pamätnú mincu, ktorá budú pripomínať významné udalosti ústavnej histórie štátu.
Maltská Solidarita pre deti
od roku 2016 až do 2020 vydá každoročne dvojeurovú pamätnú mincu, ktorá bude zo série Solidarita pre deti v spolupráci Maltskej centrálnej banky a charitatívnou organizáciou Malta Community Chest Fund.
Maltské prehistorické pamiatky
od roku 2016 až do 2022 vydá každoročne dvojeurovú pamätnú mincu, ktoré bude zobrazovať rôzne prehistorické pamiatky Malty.
Lotyšské kultúrne regióny a kraje
Od roku 2016 do roku 2018 vydalo k príležitosti 100. výročia Lotyšskej nezávislosti štyri dvojeurové pamätné mince, na ktorých budú vyobrazené erby štyroch kultúrnych regiónov Lotyšska.
Litovské UNESCO pamiatky
Od roku 2018 vydáva Litva sériu dvojeurových pamätných mincí, na ktorých budú vyobrazené rôzne Litovské UNESCO pamiatky.
Litovské etnografické regióny
Od roku 2019 vydá Litva päť dvojeurových pamätných mincí, na ktorých budú vyobrazené jednotlivé regióny Litvy.
Francúzske letné olympijské hry 2024
Od roku 2021 vydá Francúzsko štyri dvojeurové pamätné mince, ktoré sa budú týkať letných olympijských hier v roku 2024 v Paríži.
Referencie
€
Pius VII.
Služobník Boží Pius VII., vl. menom Giorgio Barnaba Luigi Chiaramonti (* 14. apríl 1742, Cesena – † 20. august 1823, Rím), bol taliansky duchovný a 251. rímsky pápež (v období rokov 18001823).
Takmer celý pontifikát Pia VII., jemného a umeniamilovného muža, sa niesol v konfrontačnom duchu s vrcholiacou mocou Napoleona Bonaparta. Piova osobná odvaha, keď sa neváhal vzoprieť cisárovým hrozbám a nátlaku, mu vyniesla veľkú prestíž a značnou mierou prispela k posilneniu medzinárodného postavenia samotného pápežského úradu.
V roku 2007 pápež Benedikt XVI. začal jeho proces blahorečenia (pápež mu udelil titul Servo di Dio, t. j. Služobník Boží),
Mladosť a cirkevná kariéra
Narodil sa 14. apríla 1742 v Cesene (na juhu dnešného regiónu Emilia-Romagna) v šľachtickej, religiózne založenej rodine, ktorej korene siahali hlboko do minulosti. Otec sa honosil grófskym titulom, matka bola markízou. Po manželovej smrti jeho matka vstúpila do rádu karmelitániek. Dvaja z jeho bratov boli jezuitmi, ďalší dvaja kapucínmi.
Po štúdiách na jezuitskom kolégiu ako šestnásťročný vstúpil do rádu benediktínov a prijal rehoľné meno Gregorio. Študoval v Padove a v Ríme, neskôr sa stal opátom kláštora San Callisto. V rokoch 1766 – 1775 bol profesorom v Parme a v rokoch 1775 – 1781 v San Anselme v Ríme. V roku 1782 ho jeho predchodca Pius VI. vymenoval za tivolského biskupa a v roku 1785 povýšil na kardinála.
Nástup na pápežský stolec
thumb|left|Náhrobok Pia VII. v [[Bazilika svätého Petra|Bazilike svätého Petra od Bertela Thorvaldsena z r. 1824 – 1825]] 29. augusta 1799 zomrel pápež Pius VI. a nové konkláve malo rozhodnúť o jeho nástupcovi. Pretože Rím ohrozovali okupujúce napoleonské vojská muselo sa hľadať iné miesto, kde by sa voľba, s ohľadom na bezpečnosť kardinálov i celkový bezproblémový priebeh, mohla uskutočniť. Rímska kúria prijala ponuku rímskonemeckého cisára Františka II. aby voľba prebehla v kláštore benediktínskeho opátstva na ostrove San Giorgio Maggiore v Benátkach, ktorý v tom čase patril pod zvrchovanosť Svätej rímskej ríše. Konkláve začalo 1. decembra 1799 za prítomnosti tridsiatichpiatich kardinálov. Až po stoštyroch dňoch (14. marca 1800) z neho vyšiel víťazne kardinál Chiaramonti, ktorý prijal meno Pius VII. Veľkú zásluhu na jeho zvolení mal kardinál Ercole Consalvi, vynikajúci právnik a obratný politik (stal sa Piovým štátnym tajomníkom). Nie je bez zaujímavosti, že ako kandidáti na Petrov stolec boli vopred vylúčení kardináli pochádzajúci z Francúzska a krajín pod francúzskou nadvládou – Španielska, Neapola, Janova a Sardínie. Chiaramontiho voľba bola preto kompromisom.
Inaugurácia Pia VII sa konala 21. marca 1800 v samotnej bazilike.
Jeho prvým aktom prezentujúcim nezávislosť na štátnej moci, pochádzajúcej z akejkoľvek krajiny, bolo nepodrobenie sa nátlaku cisára, aby ostal na rakúskom území; 3. júla 1800 presídlil do Ríma.
„Strety“ s Napoleonom Bonapartom
Už v nasledujúcom roku prišlo k prvému politickému „jednaniu“ s Napoleonom. Sprvu priateľsky naklonený Napoleon (v tom čase zastával post prvého konzula) mu ponúkol uzavretie zmluvy, ktorá mala zaručiť isté výhody pre katolíkov vo Francúzsku. 16. júla 1801 Pius VII. a Napoleon uzavreli konkordát, ktorý spočiatku Pius vnímal ako posilnenie vplyvu väčšinového katolíckeho náboženstva vo Francúzsku.
Netrvalo však dlho a zmluva bola zo strany Francúzov jednostranne doplňovaná novými ustanoveniami, ktoré mali jediný cieľ: upevnenie štátnej moci nad cirkvou.
Od roku 1804 Napoleonova moc rástla a jedným z jej prejavov bolo, keď sa vyhlásil za francúzskeho cisára. Na 2. decembra 1804 bola v parížskej Katedrále Notre-Dame naplánovaná korunovácia. Podľa dopredu pripraveného scenára mal akt korunovácie vykonať pápež Pius VII., ktorý mal zároveň novému cisárovi požehnať. Piovu myseľ však ťažilo vedomie, že má v skutočnosti požehnať panovníkovi, ktorého „splodila“ revolúcia. Revolúcia, ktorá zvrhla a vzápätí neváhala odsúdiť na smrť katolíckeho kráľa a kráľovnú. Celú záležitosť sa snažil diplomaticky vyriešiť Piov štátny tajomník a presviedčal pápeža aby akt korunovácie v záujme získania výhodných spojeneckých zmlúv s Napoleonom vykonal. Keď sa však Piovi v predvečer slávnosti Napoleonova manželka Joséphine zverila, že uzatvorila s Napoleonom iba občiansky sobáš, v pápežovi dozrelo presvedčenie o nemožnosti pomazania tohto páru, žijúceho podľa cirkevného práva v nelegitímnom zväzku. Napriek tomu, že sa Napoleon nechal s manželkou ešte v tú noc cirkevne zosobášiť, na druhý deň odmietol nechať sa korunovať pápežom. Urobil tak sám, rovnako ako v prípade svojej manželky.
Tréglamus
Tréglamus je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Pius VII.
„Strety“ s Napoleonom Bonapartom
Napoleon bol na vrchole svojej moci. 2. februára 1809 obsadil Rím a išiel ešte ďalej. 17. mája 1809 zbavil pápeža svetskej moci a zabral zvyšky pápežského štátu. Podľa jeho rozhodnutia sa stali súčasťou Francúzska a Rím bol vyhlásený za slobodné mesto. Pius tento akt považoval priam za svätokrádež a na „všetkých lúpežníkov Petrovho dedičstva“ uvalil exkomunikáciu.
Nahnevaný Napoleon dal pápeža 5. júla 1809 zatknúť a internovať do úplnej izolácie v Savone pri Janove. Pius nečakal takýto prejav násilia rovnajúci sa bohorúhačstvu a vydal bulu, ktorou francúzskeho cisára vyobcoval z cirkvi.
Tréglamus
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Pius VII.
„Strety“ s Napoleonom Bonapartom
V internácii bol Pius VII. tri roky kedy bol deportovaný do Fontainebleau. Tu bol v januári 1813 pod nátlakom nútený podpísať koncept konvencie, tzv. „Fontainebleauského konkordátu“, v ktorom musel urobiť ďalekosiahle ústupky, dokonca sa musel zriecť i pápežského štátu. Za zmienku stojí fakt, že pápež pri svojom zatýkaní vydal rozkaz pápežskej garde aby nekládla odpor, čím sa vyhol násilnostiam.
right|thumb|200px|[[Jacques-Louis David, Pápež Pius VII. a kardinál Giovanni Battista Caprara, okolo 1805, olej na plátne, Philadelphia Museum of Art, Philadelphia. Obraz sa stal akousi „štúdiou“ oboch postáv k umelcovmu neskoršiemu veľkolepému plátnu Korunovácia Napoleona z roku 1806]] Napoleonovou snahou bolo prinútiť Pia k zrušeniu cirkevného štátu a k plnému sa podriadeniu svetskej cisárskej moci. Konflikt sa vyostril v osobnej rovine keď sa Napoleon rozhodol anulovať svoj bezdetný zväzok s prvou manželkou Joséphine de Beauharnais a založiť novú dynastiu sobášom s dcérou rakúskeho cisára Františka I. Máriou Lujzou. Cisárovým príkazom parížsky súd síce vydal dokumenty o neplatnosti Napoleonovho predchádzajúceho manželstva, no cisár trval aj na odobrení rozchodu Svätou stolicou. To Pius rozhodne odmietol; rovnako s ním aj trinásť parížskych kardinálov, ktorých cisár zbavil úradu ako aj majetkov.
Obrat vo vzájomných vzťahoch nastal po Napoleonovom katastrofálnom ruskom ťažení, po ktorom sa cisár pokúšal o zmierenie s pápežom. 19. januára 1813 za ním dokonca osobne pricestoval do Fontainebleau, kde došlo k dojímavej scéne, pri ktorej cisár pápeža niekoľkokrát pobozkal. Pius bol Napoleonovým gestom natoľko dojatý, že 25. januára podpísal nový konkordát.
Tréglamus
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Pius VII.
„Strety“ s Napoleonom Bonapartom
14. marca však Napoleonovi oznámil, že považuje konkordát za neplatný a berie svoj podpis späť. To sa už ale schyľovalo k zavŕšeniu osudu francúzskeho cisára. Po „Bitke národov“ 19. októbra 1813 sa pápež mohol vrátiť z nedobrovoľného exilu do Ríma a 24. mája nasledujúceho roku bol za obrovského jasotu Rimanov uvítaný vo „večnom meste“. Počas Napoleonovho „stodňového cisárstva“ Rím síce opäť opustil, ale po definitívnej Napoleonovej porážke v bitke pri Waterloo sa 7. júna 1815 vrátil do Ríma natrvalo.
Pius VII. sa viac zaujímal o náboženské ako o politické problémy. 7. júla 1814 bulou Sollicitudo omnium Ecclessiarum obnovil rehoľu jezuitov (stalo sa tak po vyše štyridsiatich rokoch od jej zrušenia pápežom Klementom XIV. v roku 1773), otvoril semináre, ktoré Francúzi zatvorili, podporoval umelcov a snažil sa z Ríma urobiť opäť centrum umenia. Podporoval archeologické výskumy, ktoré významne obohatili vatikánske antické zbierky. Do obdobia jeho pontifikátu spadá vrchol umeleckej tvorby Antonia Canovu, ktorý sa okrem sochárskej tvorby „angažoval“ aj v diplomatických službách: po Napoleonovom páde ho Pius VII. poveril jednaním s francúzskym kráľom Ľudovítom XVIII. a vrátení ukoristených umeleckých diel.