cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1998
Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1998 boli v poradí 14. Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov, ktoré organizuje Medzinárodná volejbalová federácia (FIVB). Konali sa od 13.29. novembra 1998 v jedenástich japonských mestách: Čiba, Fukuoka, Hamamacu, Hirošima, Kawasaki, Kóbe, Osaka, Sapporo, Sendai, Tokio a Uozu, za účasti 24 tímov. Počet účastníkov sa zvýšil oproti minulým turnajom až o 8 tímov. Nováčikmi turnaja bolo až 5 družstiev: Česko, FR Juhoslávia, Španielsko, Thajsko a Ukrajina. Japonsko bolo prvou ázijskou krajinou, ktorá organizovala svetový šampionát mužov. Svoj tretí titul (tretí za sebou) získalo Taliansko, ktoré vo finále zvíťazilo nad FR Juhosláviou. Strieborná Juhoslávia získala pri svojej prvej účasti medailu z MS.
Kvalifikácia
Svetový rebríček FIVB k novembru 1998 (archive.org)
Právna norma
Právna norma je označenie pre jeden všeobecne záväzný príkaz, zákaz alebo dovolenie vyplývajúce z právneho poriadku vrátane nástrojov a zmocnení k jeho dosiahnutiu alebo vymáhaniu. Spravidla právny predpis (napríklad zákon, vyhláška a pod.) obsahuje niekoľko právnych noriem.
Obvykle nie je právna norma v predpise uvedená ako súvislá časť textu, ale je ju treba z rôznych častí textu alebo rezných predpisov extrahovať alebo dedukovať. Niektoré aspekty právnej normy môžu byť vyjadrené napríklad systematickým zaradením textu do právneho predpisu namiesto explicitného vyjadrenia. Preto sa zdá byť presnejšie pozerať na text právneho predpisu nie ako na súbor noriem, ale ako súbor pravidiel, z ktorých sa dajú pomocou výkladu individuálne právne normy extrahovať.
Niektoré právne normy nemajú samostatný zmysel, ale majú charakter spresnenia, doplnenia alebo obmedzenia inej právnej normy alebo výnimky z nej. (napr. § 478 Občianskeho zákonníka (40/1964 Zb. v znení neskorších predpisov) - Akékoľvek podmienky pripojené k závetu nemajú právne následky; ustanovenie § 484 ods. 1 druhej vety tým nie je dotknuté.)
Štruktúra právnej normy
Právnu normu opisovali najmä starší teoretici tzv. trojprvkovou štruktúrou právnej normy:
V novšej literatúre sa hovorí o zdvojenej štruktúre právnej normy:
Základným rozdielom je idea, podľa ktorej aj sankcia je len druhom dispozície (jej aplikáciu však spravidla zabezpečuje donucovací orgán).
Lamaceratops
Lamaceratops je vyhynutý rod rohatého dinosaura, žijúceho v období vrchnej kriedy na území dnešného Mongolska. Jeho jediným druhom je Lamaceratops tereschenkoi.
Disponoval krátkym golierom a veľmi malým, kužeľovitým nosovým rohom. Predpokladá sa, že ide o rod Bagaceratops alebo o jeho príbuzného. Člen skupiny Protoceratopsidae.
Matičná ulica
Matičná ulica je ulica:
Honduras
Honduras, dlhý tvar Honduraská republika, je štát na severe Strednej Ameriky, hraničiaci na západe s Guatemalou, na juhozápade so Salvádorom, na juhovýchode s Nikaraguou, na juhu s Tichým oceánom, na severe s Honduraským zálivom a Karibským morom. Tu patrí k Hondurasu súostrovie Islas de la Bahía, ktorého najväčšie ostrovy sú Utila, Roatán a Guanaja. Hodurasu patria aj súostrovia Islas del Cisne a Cochinos. V Tichom oceáne sa delí s Nikaraguou a Salvádorom o oblasť zálivu Fonseca, kde mu patria ostrovy Zacate Grande, El Tigre, Garrobo, Exposición, Güegüensi a ďalšie menšie ostrovy.
Geografia
Viac ako 65% územia krajiny je hornatých, s priemernou nadmorskou výškou Morfologicky pozostáva krajina z troch typov: rovinatého severu pri karibskom pobreží, roviny na juhu pri tichomorskom pobreží a hornatého stredu krajiny. Ten sa člení na severnú, centrálnu a južnú časť.
Na severe (Cordillera Norte) sú najdôležitejšími pohoriami Espíritu Santo pri hranici s Guatemalou, Omoa a Nombre de Dios, kde je dominantný vrch Pico Bonito. V centrálnej časti (Cordillera Central) je najvyšším vrchom Maroncho v pohorí Montecillos. Najvyšší vrch krajiny je v južnej časti (Cordillera Sur), v pohorí Celaque. Ďalšími pohoriami v južnej časti sú Dipilto, Lepaterique, Puca alebo Opalaca a Merendón.
Soustons
Soustons môže byť:
Honduras
Geografia
Rovinatý sever sa rozprestiera od guatemalskej po nikaragujskú hranicu a zaberá asi šestinu plochy celej krajiny. Z poľnohospodárskeho hľadiska je to najproduktívnejšia časť Hondurasu. Tadiaľto tečie aj najdlhšia rieka krajiny, zvaná Coco, alebo Segovia. Najväčšie povodie však majú rieky Patuca a Ulúa.
Jediným prirodzeným jazerom je Yojoa medzi departmentmi Cortés, Santa Bárbara a Comayagua v nadmorskej výške a o rozlohe približne 90 km² a s pobrežím dlhým 50 km.
Podnebie
Podnebie je tropické v nížinách až mierne na vysočinách. Krajina má dve výrazne rozlíšiteľné ročné obdobia: obdobie sucha, začínajúce v novembri a končiace v apríli a obdobie dažďov, ktoré začína v máji a končí v novembri. Karibské pobrežie dosahuje celoročné priemerné teploty 26 až 27 °C a má najbohatšie zrážky a relatívnu vlhkosť vzduchu okolo 75%. Celoročná priemerná teplota pri tichomorskom pobreží je 29 °C a v centrálnej časti krajiny 22 °C.
Flóra a fauna
V Hondurase sa nachádzajú viaceré typy ekosystémov, najmä tropický dažďový les, hmlový les, zmiešané lesy, savany (najmä na juhu krajiny) a krovinaté lesy (vo vnútrozemí).
Zmiešané lesy sú tropické a subtropické lesy s rôznou mierou vlhkosti a pokrývajú 38% plochy krajiny.
Dejiny
Archeologické nálezy dokazujú, že v rokoch 150900 po Kr. v lokalite Copán na západe krajiny žili Mayovia.
Pobrežie Hondurasu objavil pre Európanov v roku 1502 Krištof Kolumbus počas svoje štvrtej a poslednej výpravy. Kolonizáciu územia Hondurasu začal organizovať Hernán Cortés, ktorý túto úlohu zveril Pedrovi de Alvarado a Cristóbalovi de Olid. Tento proces bol zavŕšený po roku 1500. Najdôležitejšie správne sídlo na jeho území bolo mesto Gracias.
Nezávislosť na španielskej korune vyhlásil miestny snem so sídlom v meste Comayagua 28. septembra 1821. Neskôr sa Honduras stal súčasťou mexickej ríše pod vládou Agustína de Iturbide, kde zotrval až do vzniku Stredoamerickej federatívnej republiky v roku 1823. Najvýraznejšími postavami z tohto obdobia v Hondurase bol Francisco Morazán, prezident tohto útvaru, ktorého postava dodnes stelesňuje ideu stredoamerického unionizmu.
Honduras sa od Stredoamerickej federatívnej republiky oddelil v októbri 1838. Prvé roky samostatnosti boli poznačené občianskymi vojnami a diktatúrou prezidentov ako Francisco Ferrera, José Santos Guardiola a José María Medina, ktorí vládli s podporou Rafaela Carreru v Guatemale. Liberálne reformy v krajine začal zavádzať v roku 1876 prezident Marco Aurelio Soto. Zahraničná politika krajiny v druhej polovici 19. storočia bola poznačená hlavne úsilím o návrat k Stredoamerickej konfederácii, ktoré vyvrcholilo podpisom dohody o založení Veľkej stredoamerickej republiky, ktorej súčasťou bol Honduras v rokoch 1896 až 1898, kedy sa opäť stal samostatnou krajinou.
V prvej polovici 20. storočia rôzne severoamerické spoločnosti, ako napr. United Fruit Company (UFC), urobili z banánov hlavný vývozný artikel krajiny, čím ju definitívne zapojili do medzinárodného obchodu. V tomto čase a tu vzniklo pejoratívum "banánová republika", lebo UFC sa stala ďaleko najväčším vlastníkom v krajine. V roku 1932 sa dostal k moci generál Tiburcio Carías Andino. Jeho vláda sa vyznačovala politickými represáliami, ale aj zlepšením hospodárskej situácie krajiny.
V roku 1965, po období nestability, sa stal prezidentom plukovník Oswaldo López Aréllano. Počas jeho vlády sa zhoršila hospodárska situácia a prebehla tzv. Futbalová vojna. Vládol až do roku 1974.
Víťazstvo Sandinovskej revolúcie v Nikarague ešte viac destabilizovalo politickú situáciu v Strednej Amerike. To viedlo k medzinárodnému tlaku, najmä zo strany USA na vypísanie slobodných volieb v Hondurase. Ako víťaz z nich v roku 1980 vyšiel Roberto Suazo Córdova. Prijatím novej ústavy v roku 1982 sa začala nová politická etapa v Hondurase.
V roku 2006 sa stal prezidentom liberál José Manuel Zelaya Rosales, ktorý vystriedal pri moci Ricarda Madura. Zelaya je pravicovými kruhmi kritizovaný za úzke vzťahy s venezuelským prezidentom Hugom Chávezom a za to, že údajne ignoroval problém kriminality. 28. júna 2009 bol Manuel Zelaya zvrhnutý z úradu vojenským prevratom a unesený do Kostariky. V krajine bola ustanovená pravicová diktatúra pod vedením Roberta Michelettiho. Tento krok odsúdilo Valné zhromaždenie OSN aj Organizácia amerických štátov, ktorá pozastavila členstvo Hondurasu vo svojich radoch. Medzinárodné spoločenstvo uznáva za prezidenta Hondurasu Manuela Zelayu a požaduje jeho návrat k moci. V Hondurase prebiehajú od vojenského prevratu rozsiahle protesty obyvateľov požadujúce návrat prezidenta Zelayu, ktoré vládna moc potláča tvrdými represiami. Prvou obeťou z radov demonštrantov sa stal 19-ročný Isis Obed Murillo Mencía, ktorého 5. júla 2009 zastrelili počas demonštrácie v hlavnom meste Tegucigalpa vojaci. Do novembra 2009 si pravicová diktatúra v Hondurase vyžiadala minimálne 20 obetí na životoch, vyše 600 zranených a 3500 zatknutých osôb. Režim Roberta Michelettiho tiež obmedzoval slobodu prejavu zásahmi voči opozičným médiám (napr. jezuitské Radio Progreso, denník El Libertador, Radio Globo). 29. novembra 2009 sa v Hondurase v atmosfére represií konali nedemokratické prezidentské a parlamentné voľby, ktoré bojkotovala prevažná väčšina opozície proti vládnucemu režimu. Účasť na voľbách dosiahla približne 35 % registrovaných voličov. Voľby vyhral so ziskom vyše 55 % hlasov zúčastnených voličov kandidát konzervatívnej Národnej strany Porfirio Lobo. Výsledky volieb odmietla uznať väčšina latinskoamerických štátov (napr. Brazília, Argentína, Venezuela, Bolívia, Ekvádor, Nikaragua, Uruguaj) ako aj Španielsko. Neuznali ich ani medzinárodné organizácie ako OSN, Unasur, ALBA. Cieľom opozície je naďalej dosadenie prezidenta Manuela Zelayu do úradu, ktoré 2. decembra 2009 zamietol honduraský parlament ovládaný pučistami.
Demografia
90% obyvateľstva tvoria mestici (potomkovia Európanov a Indiánov). 7% obyvateľstva sú pôvodní Indiáni a približne 2% sú potomkami otrokov alebo utečencov afrického pôvodu. Významnú menšinu tvoria kresťanskí Arabi pochádzajúci z Palestíny, ktorí sa tu etablovali už okolo roku 1900 ako významní podnikatelia a obchodníci, najmä v okolí mesta San Pedro Sula. Spomedzi ázijských menšín sú najpočetnejší Číňania a Japonci.
Hoci v Hondurase stále prevažuje rímskokatolícke náboženstvo, počet členov tejto cirkvi klesá, zatiaľ čo počet členov protestantských cirkví rastie. Existujú tu aj budhisti, židia, moslimovia, bahájci, rastafariáni a vyznávači pôvodného indiánskeho náboženstva.
Veľa obyvateľov má príbuzných v Španielsku, Mexiku a Kanade, no najviac emigrantov z krajiny žije v USA.
Najobľúbenejší šport je futbal.
Administratívne členenie
Administratívne sa Honduras člení na 18 departmentov. Hlavné mesto Tegucigalpa je zároveň hlavným mestom departmentu Francisco Morazán.
Ekonomika
Hrubý domáci produkt Hondurasu dosahuje najvyššie hodnoty rastu (5 až 6%) v Strednej Amerike už od roku 2004. Jeho rast je spôsobený rastom domácej spotreby, exportu a nízkymi úrokovými sadzbami.
Tradičným vývozným artiklom sú banány a káva. Hlavným dovozným artiklom je ropa.
Honduras podpísal dohodu o slobodnom obchode s ostatnými stredoamerickými krajinami, Dominikánskou republikou a USA. Dôležitým zdrojom vylepšovania platobnej bilancie je prílev úspor krajanov pracujúcich v zahraničí, najmä v USA, ktorý každoročne rastie. Nezamestnanosť v krajine naopak klesá.
Matúšova ulica
Matúšova ulica je ulica:
Kuzmány
Kuzmány môže byť:
Pageant
Pageant je piaty album skupiny Moi dix Mois, a zároveň aj ich prvý singel. Bol vydaný v októbri, 2004 vydavateľstvom MidiːNette.
KV-1
KV-1 (skratka pre Kliment Vorošilov, bežne nazývaný „KV“) je sovietsky ťažký tank vyrábaný v období druhej svetovej vojny. Vyrábal sa od marca 1940 do augusta 1942. Jeho prototyp sa účastnil zimnej vojny, sériovo vyrábané stroje boli veľkou oporou Červenej armády počas sovietsko-nemeckej vojny.
Vývoj tanku
Tank začali vyvíjať koncom roku 1938, kedy začínalo byť jasné, že koncepcia ťažkého tanku T-35 nie je výhodná. Bolo zrejme, že veľké množstvo bojových veží je zbytočnosť, ktorá dokonca znižuje hodnotu vozidla v boji, takisto ako obrovské rozmery, ktoré spôsobujú nízku priechodnosť terénom a veľký tlak na pôdu.
Koncom 30. rokov prišli pokusy rozpracovať projekt ťažkého tanku, ktorý by bol ľahší ako T-35, no mal porovnateľné pancierovanie. Konštruktéri sa takisto nechceli vzdať viacvežovej koncepcie. Údajne preto, že jedna veža mala viesť paľbu po pechote a uzloch obrany a druhá po obrnenej technike nepriateľa.
V rámci konkurzu boli teda vyvinuté dva tanky SMK a T-100. Obidva nové stroje boli dvojvežové, s kanónmi kalibru 76 a. Bol však postavený aj tretí stroj na báze tanku SMK, ale iba s jednou vežou nazvaný ako KV - prototyp.
Prvý exemplár tohto predchodcu tankov KV bol vyrobený v auguste 1939 v Kirovskom traktorovom závode v Leningrade. Vrchným konštruktérom bol najprv A. S. Jermolev, neskôr N. L. Duchov.
Deň pred začiatkom Zimnej vojny 29. novembra 1939 boli tri prototypy SMK, T-100 a KV vlakom odvezené na front. Tam boli pridelené 20. tankovej brigáde s tankmi T-28. Prototyp KV sa do boja dostal po prvýkrát 17. decembra, keď spolu s inými jednotkami brigáda útočila na Mannerheimovu líniu. 3 z 5 členov posádky boli pracovníci Kirovského závodu. Počas boja sa ukázalo, že Fíni nemohli tank zničiť, pretože nedisponovali dostatočne silným protitankovým kanónom. Prototyp KV sa beztrestne pohyboval po bojisku, jedna z protitankových striel však tank zasiahla tak, že vyradila z činnosti jeho kanón. KV sa aj napriek tomu niekoľkokrát prehnal okolo fínskych postavení, zatiaľ čo sa nepriateľské strely odrážali od jeho hrubého panciera. Pri odchode z bojiska tank ešte odtiahol jeden mínou poškodený sovietsky tank T-28, ktorý sa spoločne s ním zúčastnil útoku. KV teda úspešne prešiel bojovými skúškami. Armáda si vyžiadala stavbu nových tankov typu Kliment Vorošilov, čo vyššie miesta okamžite schválili. T-100 a SMK boli zavrhnuté ako neperspektívne.
Sériová výroba tankov KV sa začala v Leningradskom Kirovskom traktorovom závode vo februári 1940 a v Čeľabinskom traktorovom závode 19. júla 1940, kde začala stavba samostatnej výrobnej haly práve pre tanky KV. Ale prvý tank KV-1 bol v Čeľabinsku vyrobený až 31. decembra 1940. Na rok 1941 bola plánovaná výroba 1 200 tankov KV rôznych modifikácií. Väčšinu z nich mali vyrobiť v Leningrade (1 000 ks). V Čeľabinsku sa však do napadnutia ZSSR podarilo vyrobiť iba niekoľko kusov. V roku 1940 vyrobili celkovo 243 kusov KV-1 a KV-2 a v prvej polovici roku 1941 393 kusov. Sovietsky zväz bol v tej dobe jediná krajina na svete ktorá sériovo vyrábala ťažké tanky v takom veľkom množstve.
Po začiatku vojny a následnej mobilizácii výroba ťažkých tankov KV v Kirovskom závode ešte vzrástla. Tanky dostali najvyššiu prioritu, výroba sa rozšírila a začali na nej participovať aj ďalšie závody v Leningrade. Časti Kirovského závodu však boli čoskoro presunuté do Čeľabinska. Tamojší traktorový závod sa tak stal najväčším výrobcom tankov v celom ZSSR. Nehľadiac na ťažkosti spojené s evakuáciou výroby a premiestňovaniu ľudí a strojov bolo do konca roku 1941 vyrobených 933 tankov KV, v roku 1942 ich už bolo 2 553 kusov.
Na základe tankov KV-1 sa vyrábal tiež hrôzu naháňajúci KV-2, či samohybné delo SU-152.
Villandraut
Villandraut môže byť:
KV-1
Modely
thumb|Pokusná verzia s 85 mm kanónom.
Bojové nasadenie
náhľad|vpravo|Detail na poškodené pancierovanie zničeného KV-1 v priebehu bojov o prístup k Stalingradu Ak neberieme do úvahy nasadenie prototypu KV-1 vo vojne proti Fínsku, tak masové bojové nasadenie tankov KV-1 môžeme pozorovať až v bojoch medzi Sovietskym zväzom a nacistickým Nemeckom. Po v prvých stretnutiach s nemeckými „panzermi“ spôsobili aj medzi skúsenými nepriateľskými tankistami šok. KV nebolo možné zastaviť žiadnym bežne používaným protitankovým kanónom. 37 aj protitankové projektily sa od ich panciera odrážali akoby boli z gumy. O nebezpečenstve, ktoré v sebe skrývali sovietske ťažké tanky jasne hovorí aj fakt, že jedným z argumentov pre obsadenie Leningradu bola likvidácia Kirovského závodu, ktorý pred vojnou ako jediný tieto tanky vyrábal. Zaujímavosťou je to, že časť výroby tankov ktorá zostala v meste tanky vyrábala počas celej blokády. Za najkritickejšie obdobie vtedy leningradskí robotníci považovali to, kedy vyrábané tanky viedli paľbu z výrobných liniek cez diery v stenách, ešte pred tým, než boli celkom dokončené.
19. augusta 1941 bolo 5 tankov KV-1 poverených obranou jednej z križovatiek pred mestom Krasnogvardejsk (dnes Gatčina), kde kryli slabo bránenú cestu na Leningrad. Tam posádka tanku č. 864, pod velením poručíka Z.G. Kolobanova, zakopala svoj tank až po vežu na vŕbou porastenej výšine nad cestou, okolo ktorej sa nachádzala zradná močaristá pôda. Posádka trpezlivo čakala vo vytvorenej pasci na vhodný ciel, nechala pri tom okolo prejsť prieskumnú motocyklistickú jednotku. Ich obeťou sa stala kolóna nemeckej obrnenej techniky, vrátane 43 tankov. Vo vhodnom momente na ne posádka tanku KV spustila zdrvujúcu paľbu, zlikvidujúc najprv prvý a následne posledný tank v kolóne. Kolóna sa čoskoro začala dezorganizovane otáčať, pri čom mnoho vozidiel zapadlo mimo úzkej cesty do blata. Posádka sovietskeho tanku stále neúprosne pokračovala v paľbe, likvidujúc svojim kanónom tank za tankom. Nemci čoskoro odhalili postavenie tanku a začali po ňom viesť paľbu. Napriek desiatkam priamych zásahov sa im však pancier KV-1 nepodarilo preraziť. Po čase však jedna z nemeckých striel zablokovala tanku vežu, posádka preto vycúvala s tankom zo svojho postavenia a ďalej viedla paľbu manévrujúc celým vozidlom. Po tom, čo prišli na pomoc aj ostatné 4 tanky KV-1 obraňujúce úsek, bol osud nemeckej kolóny spečatený. Posádka tanku č. 864 sama zlikvidovala 22 tankov, 20 ich zničili ostatné KV-1, iba jednému nemeckému obrnencovi sa podarilo uniknúť z tohto masakru. Napriek tomu, že tank poručíka Kolobanova utrpel 152 zásahov od nemeckých protitankových zbraní, bol by aj schopný odísť z bojiska, keby celá posádka neutrpela silnú traumu a silnými údermi do tanku nebola úplne ohlušená. To všetko spôsobilo, že poručík Kolobanov nebol po boji dlho schopný chodiť a tri roky sa z utrpených zranení zotavoval. náhľad|vľavo|KV-1 na slávnostnej prehliadke na Červenom námestí v novembri 1941 Vojaci mali k tankom spočiatku dosť výhrady kvôli ich častým poruchám, najmä na prevodovke. Tie boli spôsobené najmä nekvalitnou výrobou. Iné boli typickým sprievodným znakom novo zavádzaných strojov, čo bolo v tej dobe bežné prakticky medzi všetkou tankovou technikou a nielen v ZSSR. Bolo však nepríjemné, keď tieto inak skvelé stroje museli ustupujúce jednotky opustiť alebo zničiť, iba kvôli drobným závadám, či poruchám, ktoré však nebolo v silách posádok opraviť pri ústupe. Čoskoro totiž chýbali najmä tie súčiastky, ktoré sa rýchlo opotrebovali. Tak vznikol určitý paradox: tanky KV bolo na jednej strane ťažké zničiť, na druhej strane ich vyraďovali z boja triviálne poruchy. Prejavili sa aj ďalšie, tanky mali vďaka širokým pásom dobrú priechodnosť terénom, no kvôli ich neohrabanosti a neskúsenosti posádok neboli príliš obratné. Do popredia vystupovali aj iné ťažkosti: tanky boli tak ťažké, že ich nemohli udržať mnohé mosty, ich ohromná hmotnosť tiež poškodzovala beztak už dosť nekvalitné sovietske cesty. Keďže za tankmi KV už neprešli kolesové vozidlá, tanky zakaždým chodili na konci kolón. Tankisti taktiež kritizovali nedostatok výhľadu a iba jeden východ z veže, čo mávalo pri zásahu neraz smrteľné následky. Tanky boli u posádok všeobecne neobľúbené.
V porovnaní s tankmi T-34, na začiatku vojny bol KV rovnocenný čo sa týka výzbroje a takisto ako T-34 nebol zraniteľný bežnými protitankovými zbraňami. No bol pomalší, menej obratný, poruchovejší a ešte k tomu drahší a komplikovanejší vo výrobe, čo počas vojny nie je vôbec zanedbateľné. náhľad|Zachovaný exemplár KV-1 v Petrohradskom múzeu blokády Niektoré z týchto neduhov tanku vyriešil v roku 1942 nový model KV-1s, ktorý mal vďaka nižšej hmotnosti aj lepšiu priechodnosť terénom, na veži tiež pribudla veliteľská vežička, ktorá bola zároveň ďalším vchodom. Nová modifikácia však priblížila KV-1s k stredným tankom. Armáda tak nedostala ťažký tank, ktorý by bol natoľko odlišný a lepší od stredných tankov. Hľadanie nových ťažkých tankov v Sovietskom zväze urýchlilo až nasadenie nemeckých tankov Tiger. Tie práve mali eliminovať nadradenosť sovietskych T-34 a KV. Pri jedom z tankových stretnutí 12. februára 1943 tri nové Tigre neďaleko Leningradu poľahky vyradili 10 KV. Sovieti tak stratili technologický náskok, ktorý vyrovnávali iba pomaly. V bitke pri Kursku však sovieti s T-34 a KV-1 dokázali novej nemeckej technike v konečnom dôsledku vzdorovať, aj ju poraziť, ale iba za cenu väčších strát. Sovietska odpoveď na nové nemecké tanky z polovice roku 1943 bol okrem nových stíhačov tankov SU-152 a SU-85 aj nová verzia KV-85. KV-85 však bol len akýmsi provizórnym riešením, skutočnú rovnováhu prinieslo až masové nasadenie stredných tankov T-34/85 a nových ťažkých IS-2.
Tanky KV boli na konci vojny nahradzované novými konštrukciami IS. Do dnešných dní sa zachovalo iba niekoľko málo kusov týchto tankov.
Luxembourg
Luxembourg (po fr.) alebo Luxemburg (po hol. a po nem.) môže byť:
Luxembourg môže byť:
Luxemburg môže byť:
Holding
Holding (z angl. holding = "držba") môže byť:
Prázdna trieda
Prázdna trieda je trieda, ktorá neobsahuje nijaký prvok. Ako symbol prázdnej triedy sa používa 0 alebo /\. Prázdna trieda je doplnkovou triedou univerzálnej triedy.
Andy Bell
Andrew Ivan Bell (* 25. apríl 1964, Peterborough, Spojené kráľovstvo), známy ako Andy Bell, je spevák anglického synthpopového dua Erasure. Je známy aj ako gay aktivista a bol jeden z prvých popových hviezd, ktorý otvorene hovoril o svojej homosexualite.
Ócsa
Ócsa je mesto v Maďarsku v Peštianskej župe v obvode Gyál.
Andy Bell
Erasure
Britský synthpopový génius Vince Clarke uverejnil inzerát v britskom hudobnom časopise Melody Maker. Andy sa prihlásil na konkurz a ako 41. v poradí sa mu podarilo presvedčiť Vincea o svojich kvalitách natoľko, že spolu nahrali album singel Who Needs Love Like That a neskôr album Wonderland. Napriek tomu, že album sa nedostal na významnejšiu pozíciu v britských rebríčkoch, duo pokračovalo v spolupráci a ich ďalší hit Sometimes dosiahol fantastické druhé miesto v britskej hitparáde UK Singles Chart.
Ócsa
Má rozlohu 8 166 ha a žije tu obyvateľov .
Andy Bell
Kariéra mimo Erasure
Popri Erasure Andy nahral dva sólové albumy a vydal niekoľko singlov. Spolupracoval aj na niekoľkých nahrávkach pre charitu, zameriavajucu sa na podporu boja proti AIDS a ochranu voľne žijúcich zvierat.
Osobný život
Od polovice 80. rokov bol v stabilnom partnerstve s Paulom Hickeyom, až do jeho smrti v roku 2012. V roku 2000 verejne oznámil, že je HIV pozitívny a vedel o tom od roku 1994. Od roku 2013 je v registrovanom partnerstve s mužom z USA.
Sauveterre-de-Guyenne
Sauveterre-de-Guyenne môže byť:
Usporiadanie
Usporiadanie môže byť:
Lachaise
Lachaise je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Žatčany
Žatčany sú obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 777 obyvateľov, z toho 384 mužov a 393 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 38,0 roka, ženy 42,0 roka).
Medová ulica
Medová ulica je ulica:
Saint-Macaire
Saint-Macaire môže byť:
Chaintré
Chaintré je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mesačná ulica
Mesačná ulica je ulica:
Uznesenie
Uznesenie môže byť:
Oblasť (RŠÚJ 2)
thumb|300px|right|Oblasti SlovenskaOblasť (v európskych textoch označovaná aj ako región (v užšom zmysle) alebo zoskupenie krajov) je štatistická územná jednotka regionálnej úrovne druhého rádu (v európskej terminológii NUTS 2) na Slovensku.
Scuderia Ferrari
Scuderia Ferrari je taliansky automobilový tím formuly 1, ktorý založil Enzo Ferrari v roku 1929 v mestečku Maranello. (Scuderia znamená stajňa.) Súčasným prezidentom pretekárskeho oddelenia spoločnosti Ferrari je Louis Camilleri.
Symbolom Ferrari je čierny vzpínajúci sa kôň na žltom poli. Scuderia Ferrari pretekala od svojho založenia až do roku 1939 (10 rokov) pre značku Alfa Romeo a až v roku 1948 sa objavuje na pretekoch formuly 1 ako značka Ferrari s vozidlom F 125.
História stajne je fascinujúca a Scuderia Ferrari je so ziskom 15. titulov majstra sveta formuly 1 a 16. titulov Majstrovstiev sveta konštruktérov F1 najúspešnejším tímom.
So značkou Ferrari sa na zoznam šampiónov F1 zapísali piloti:
V sezóne 2021 jazdia za stajňu piloti Carlos Sainz zo Španielska a Charles Leclerc z Monaka. Testovacími pilotmi je štvorica Antonio Fuoco, Antonio Giovinazzi, Davide Rigon a Pascal Wehrlein.
Žilinská ulica (Piešťany)
Žilinská je ulica v Piešťanoch. Je súčasťou I/61, ktorá spája Bratislavu s Bytčou. Začína sa na križovatke ulíc Teplická, Bratislavská a Staničná a pokračuje smerom na Nové Mesto nad Váhom až po hranicu piešťanského katastrálneho územia. Významná križovatka je s ulicou Andreja Hlinku pri OD Kocka a OD Prior.
Časť cesty (od križovatky s ulicami Hoštáky a Mojmírová po križovatku s ulicou Domkársky rad) bola v období od konca augusta do polovice septembra 2012 zrekonštruovaná.
Administratívne členenie Paraguaja
Paraguaj sa administratívne člení na:
La Réole
La Réole môže byť:
Administratívne členenie Paraguaja
Dejiny
Na začiatku 20. storočia bol Paraguaj rozdelený na dve sekcie (secciones) - Východnú (Oriental) a Západnú (Occidental), z ktorých prvá bola rozdelená na departmenty a druhá na vojenské komandantúry. Neskôr sa delenie na dve sekcie prestalo používať a rozdelenie na departmenty bolo rozšírené na celý štát. Odvtedy sa niekoľkokrát vykonali úpravy administratívneho rozdelenia (rozdelenie alebo spájanie departmentov).
Örkény
Örkény je mesto v Maďarsku v Peštianskej župe v obvode Dabas.
Horná Lehota (okres Dolný Kubín)
Horná Lehota je obec na Slovensku v okrese Dolný Kubín.
Názov
Vývin názvu obce
Podensac
Podensac môže byť:
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov 1954
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov 1954 bola európska kontinentálna kvalifikácia v hádzanej mužov pre účasť na Majstrovstvách sveta 1954, ktorú organizovala Medzinárodná hádzanárska federácia (IHF). Zúčastnilo sa jej 10 európskych družstiev, ktoré súťažili o 5 postupových miest na záverečný turnaj v 5 dvojicach play-off. Prebiehala od 28. novembra do 13. decembra 1953.
Priamy postup
Z Európy priamo postúpila iba hostiteľská krajina:
Karvaš
Karvaš je priezvisko, pozri Karvaš (priezvisko), napr.:
Simona Stašová
Simona Stašová (* 19. marec 1955, Praha) je česká herečka. Dcéra herečky Jiřiny Bohdalovej.
Život
Po dvojročnom štúdiu hudobno-dramatického odboru na Štátnom konzervatóriu v Prahe prešla na DAMU. V roku 1976 pôsobila v Jihočeskom divadle v Českých Budějoviciach. V rokoch 1976 – 1990 bola členkou Divadla E. F. Buriana v Prahe a od roku 1993 je členkou Divadla ABC v Prahe. Hosťuje aj na iných pražských a mimopražských divadelných scénach. V televízii hrala vo seriáloch Žena za pultem (1977), Arabela (1979), Letající Čestmír (1984), Sanitka (1984), Přítelkyně z domu smutku (1992), Pomalé šípy (1993), Když se slunci nedaří (1995), O ztracené lásce (2002), Místo nahoře (2003), I ve smrti sami (2004), Náves (2006).
Dvakrát bola nominovaná na Českého leva za najlepší ženský výkon vo vedľajšej úlohe (Pelíšky a Román pro ženy).
Ana Ivanovićová
Ana Ivanovićová (* 6. november 1987, Belehrad, Srbsko) je bývalá srbská profesionálna tenistka. V roku 2007 sa opakovane prebojovala do záverečných kôl grandslamových turnajov, v roku 2008 sa dočkala prvého triumfu na French Open. Dňa 9. júna 2008 bola po prvýkrát klasifikovaná v rebríčku WTA na 1. mieste. Počas svojej kariéry vyhrala 9 turnajov WTA v dvojhre. Kariéru ukončila dňa 28. decembra 2016.
Kariéra
Začiatky Ivanovičovej kariéry neboli ľahké vinou náletov NATO na Srbsko v roku 1999, keď musela trénovať skoro ráno a dokonca v zime v opustenom bazéne. Do profesionálneho tenisu vstúpila v roku 2004, v ktorom sa jej podarilo prebojovať do finále wimbledonskej juniorky a vyhrala všetky štyri turnaje ITF, ktorých sa zúčastnila. Vo WTA Tour prekvapila víťazstvom nad Golovinovou a tuhým odporom proti Venus Williamsovej v Zürichu a hneď potom postupom do štvrťfinále v Luxemburgu.
Grandslamový prielom – 2007
Na úspech z Paríža nadviazala aj vo Wimbledone, kde vo štvrťfinále vyradila Nicole Vaidišovú a až v semifinále vypadla s Venus Williamsovou.
Súkromný život
Ivanovičová žije oficiálne v Bazileji. Jej matka je právnička, otec podnikateľ a má mladšieho brata. V roku 2016 skončila kariéru a vydala sa za Bastiana Schweinsteigera
Okrem tenisových zápasov sa nevyhýbala príležitostiam v modelingu a uvažovala o kariére televíznej moderátorky.
Fausto Coppi
Životopis
Narodil sa krátko po skončení prvej svetovej vojny. V detstve trpel podvýživou, z ktorej mu vyplynuli vážne zdravotné problémy. Počas športovej kariéry mal okolo 20 zlomenín, vrátane kovových výstuh kostí a posunutia stavcov. Napriek týmto zdravotným problémom ho spolu s Ginom Bartalim považovali za najväčšieho športového hrdinu Talianska po II. sv. vojne. Práve tá prerušila jeho začínajúcu sa kariéru: Prvé víťazstvo na Giro d´Italia vybojoval v roku 1940, ďalšie úspechy prišli až v roku 1946 – druhé víťazstvo na Giro d´Italia a prvenstvo na jednodňových pretekoch Milano-San Remo Počas druhej svetovej vojny, keď sa nekonali žiadne významné cyklistické preteky vytvoril svetový rekord v "hodinovke".
V rokoch 1949 a 1952 Fausto Coppi zaznamenáva „double“ – víťazstvo na Tour de France a Giro d´Italia v tom istom roku. Spolu s Eddy Merckxom a Alfredom Bindom je spoludržiteľom rekordu s piatimi víťazstvami na Giro d´Italia.
V roku 1953 sa stal Fausto Coppi terčom kritiky tlače i verejnosti za to, že opustil svoju manželku a žil s Giuliou Occhini – v konzervatívnom Taliansku päťdesiatych rokov 20. storočia to bolo niečo neslýchané. Táto love story bola v roku 1993 sfilmovaná vo filme Il Grande Fausto (réžia Alberto Sironi, Fausta hrá Sergio Castellitto, Giuliu Ornella Muti).
Po skončení cyklistickej kariéry sa Fausto Coppi koncom roku 1959 zúčastnil loveckej výpravy v Afrike. Tu sa nakazil maláriou, ktorú mu po návrate domov talianski lekári nesprávne diagnostikovali. Začiatkom roku 1960 Fausto Coppi zomrel vo veku 40 rokov.
Hrad Foix
Hrad Foix je hrad na kopci nad francúzskym mestom Foix, hlavným mestom departementu Ariège.
Dejiny hradu
Stavba hradu začala v roku 987 a bol majetkom grófa Rogera z Carcassonne a jeho potomkov. Od roku 1034 patril hrad grófom z Foix, čo predurčilo ďalšie osudy mesta i hradu.
Grófi z Foix boli príbuzní s grófmi z Carcassonne, Trencavalovcami a ďalšími členmi okcitánskej šľachty. Rovnako ako ich príbuzní a susedia podporovali katarské hnutie. Ako jedna z katarských bášt bol hrad Foix v rokoch 1211 - 1212 štyrikrát obliehaný križiakmi pod vedením obzvlášť zanieteného Simona z Montfortu, nebol však dobytý.
Roger Bernard II. z Foix (synovec slávnej Esclarmondy z Foix) sa okrem svojho vojenského umenia využitého na podporu katarov zapísal do dejín grófstva aj svojim sobášom s Ermesindou z Castellbó, jedinou dcérou Arnaua z Castellbó. Tým prišlo k zjednoteniu grófstva Foix a Andorry.
Ďalším slavným majiteľom hradu bol Gaston Fébus a posledným francúzsky kráľ Henrich IV. Navarrský.
Dnes je v hradnom interiéri stála expozícia miestneho múzea.
Bulharská cirkev
Snahy o vytvorenie nezávislej bulharskej cirkvi
V tomto smere boli aj snahy o vytvorenie nezávislej bulharskej cirkvi. Ešte v 20. rokoch 19. storočia vzniklo spontánne hnutie, ktorého cieľom bola zámena gréckeho duchovenstva s bulharským klérom. Takéto boli ciele vo Vraci od roku 1824 a v Skopje od roku 1825. V 30. rokoch 19. storočia silné hnutie s podobnými cieľmi sa zrodilo v Tarnovskej diecéze a od 40. rokov 19. storočia sa centrum hnutia premiestnilo do Carihradu, kde boli lídrami duchovní Neofit Bozveli a Ilarion Makariopolski.
Václav Brožík
Václav Brožík (* 5. marec 1851, Třemošná, Česko – † 15. apríl 1901, Paríž, Francúzsko) bol český akademický maliar.
Bulharská cirkev
Snahy o vytvorenie nezávislej bulharskej cirkvi
Kríza sa vyostrila po Krymskej vojne (1853 - 1856), keď Bulhari, odvolávajúc sa aj na tzv. Chatichumajun z roku 1856 a na oznámené reformy v ríši zdvihli hlas za úplnú cirkevnú autonómiu. Dňa 3. apríla 1860 v bulharskom Kostole svätého Štefana v Carihrade bolo vyhlásené oddelenie Bulharov od patriarchátu. Zložité rokovania a intrigy, do ktorých sa zamiešali aj Veľké sily a hlavne Rusko, sa v konečnom dôsledku skončili fermanom (sultánskym nariadením) o Bulharskom exarcháte z roku 1870, ktorý opisuje diecézu obnovenej bulharskej národnej cirkvi a hranice územia formujúcej sa bulharskej národnosti.
Václav Brožík
Životopis
Brožík pochádzal z najchudobnejších pomerov. Učil sa za litografa a v porcelánke. Od roku 1868 študoval na Akadémii výtvarných umení (AVU) v Prahe, Drážďanoch a Mníchove. V roku 1879 podnikol študijnú cestu do Holandska, kde študoval starých flámskych a holandských maliarov.
Oženil sa s dcérou bohatého parížskeho obchodníka s obrazmi. Bol povolaný ako profesor na pražskú Akadémiu a svoj čas až do smrti delil medzi Prahu a Paríž, kde mal rodinu.
Pričinením svojho svokra dosiahol v Paríži mnoho cien a vyznamenaní a nakoniec bol zvolený za člena Francúzskeho inštitútu. Zo svokrovho podnetu namaľoval obraz, ktorým mal získať priazeň rakúskeho cisára. Uspel a cisár František Jozef I. ho potom povýšil do šľachtického stavu.
Stal sa najznámejším českým maliarom v Európe poslednej štvrtiny 19. storočia, ktorý ako člen Francúzskeho inštitútu vstúpil medzi „štyridsať nesmrteľných“, čo sa žiadnemu inému českému umelcovi nikdy nepodarilo. Dosiahol obrovský verejný úspech. Bol uctievaný ako najväčší žijúci český maliar.
Brožík bol reprezentantom akademickej historickej maľby. Modernisti považujú jeho tvorbu za symbol obdobia rozkladu a úpadku akademizmu. Podľa ich príkreho odsudku rozmerná historická kompozícia z českých dejín, ktorá mala posilňovať národné uvedomenie, trpí teatrálnosťou, maliarova usilovnosť a húževnatosť nebola vždy vyvážená talentom, čo viedlo k ilustračnej povrchnosti a neveľkej invencii, suchej kresbe a dekoratívnemu koloritu.
Krajiny a žánrové výjavy z vidieckeho života berú modernisti na milosť. Sú podľa nich príťažlivejšie. Brožík ich maľoval na podnet svojho svokra.
Franchising
Franchising (angl.) [vyslov: frenčajzing] je marketingový odbytový systém, v rámci ktorého jedna strana (tzv. poskytovateľ franchisingu, poskytovateľ franšízy, franchise-poskytovateľ, franchisor) poskytuje druhej, od nej inak spravidla právne a finančne nezávislej, strane (tzv. prijímateľ/nadobúdateľ franchisingu, prijímateľ/nadobúdateľ franšízy, franchise-odberateľ, franchisista, franchisee) za priamu alebo nepriamu odplatu právo využívať súbor (balík) práv priemyselného a duševného vlastníctva (tzv. franšíza, franchise) s cieľom výroby a/alebo marketingu určitého druhu tovaru a/alebo služieb a /alebo technológií. Poskytovateľ a prijímateľ franchisingu v rámci franchisingu spravidla úzko a trvalo spolupracujú.
Za prvý prípad franchisingu sa považuje výroba šijacích strojov Singer. Na prelome 19. a 20. storočia týmto spôsobom vznikala sieť amerických benzínových čerpacích staníc. Tento systém používajú najmä hotely, motely a všetky typy reštaurácií (McDonald’s, Subway, KFC). Dovoľuje totiž podnikať v danom odbore bez počiatočných znalostí, bez dlhého získavania skúsenosti a praxe, znižuje riziko. Dovoľuje používať obchodné meno poskytovateľa franchisingu a jeho ochranné známky, prevádzkový systém a postupy, chránené receptúry a stratégiu marketingu.
V pohostinstve poskytovateľ franchisingu poskytuje prijímateľovi franchisingu hlavne:
Václav Brožík
Životopis
Zaujaté odsudky modernistov návštevníci galérií nikdy nezdieľali. Našťastie je od začiatku 80. rokov 20. storočia akademizmus rehabilitovaný aj oficiálnou kunsthistóriou. Aj Brožíkove obrazy boli vytiahnuté z depozitárov. Veľká Brožíkova výstava v Prahe na konci roku 2003 sa stretla s nadšením verejnosti.
Ujma
Ujma môže byť:
Krytosemenné rastliny
Krytosemenné rastliny (iné názvy: krytosemenné, kvitnúce rastliny , kvetnaté rastliny; lat. Angiospermae, Angiospermatophyta) alebo magnóliorasty (Magnoliophyta) sú veľký taxón rastlín. Sú to semenné rastliny, ktoré majú semená ukryté v plode. Vzniku plodu predchádza obojpohlavný alebo jednopohlavný kvet.
Vnútorná systematika
Taxón sa tradične delí na dve triedy: krytosemenné rastliny:
Odlišná je klasifikácia podľa systému APG IV (porov. a systém APG IV), pretože sú v nej dvojklíčnolistové rastliny rozdelené na viacero samostatných taxónov, medzi ktoré je kvázi uprostred "vnorený" taxón jednoklíčnolistové rastliny. Konkrétne systém vyzerá takto: krytosemenné rastliny (Angiospermae/Magnoliophyta):
Životný cyklus
V semene krytosemennej rastliny je uložené embryo. Za vhodných podmienok začne semeno klíčiť a vyrastá z neho diploidný sporofyt. V prvom štádiu vývoja klíčiaceho semena sa objavujú klíčne listy, ktorých počet býva niekedy použitý ako základ klasifikácie krytosemenných rastlín (na jedno- a dvojklíčnolistové rastliny).
V čase pohlavnej dospelosti sa na rastline, sporofyte, utvoria kvety. Zrastením viacerých samičích pohlavných orgánov - výtrusníc - vzniká vajíčko (prostredná výtrusnica) a vajíčkové obaly (ostatné výtrusnice). Obaly vajíčka - integumenty - sú dva, vzácnejšie jeden, a obrastajú celé vajíčko. Na vrchole však zostáva nezrastený otvor - peľový vchod. Vajíčko je chránené plodolistami, ktoré niekedy zrastajú a vytvárajú piestik. V jednom piestiku sa môže nachádzať aj viac vajíčok. Vajíčka sú spojené s tzv. placentou vajíčkovou šnúrou.
V mnohobunkovom vajíčku vzniká jedna veľká bunka - materská bunka zárodočného mieška. Tá vstupuje do redukčného (meiotického) delenia, po ktorom vzniknú 4 haploidné bunky. Tri z nich zaniknú, štvrtá, sa nazýva jednobunkový mladý zárodočný miešok. V ňom prebehnú 3 mitotické delenia a vznikne tak 8-jadrový 7-bunkový útvar. V jeho strede vzniká diploidné centrálne jadro, k hornému koncu útvaru sa premiestni vajcová bunka - ooseféra. Ostatné bunky sa rozdeľujú na synergidy a antipódy.
Samčie pohlavné orgány sú tyčinky. V tyčinkách vznikajú peľové komôrky a v nich peľové zrnká. V čase zrelosti sa peľové zrnká skladajú z jednej vegetatívnej a jednej generatívnej bunky, alebo z jednej vegetatívnej a dvoch generatívnych buniek. Peľové zrnko sa musí nejakým spôsobom dostať na bliznu piestika (za pomoci vetra, živočíchov...). Tento proces na nazýva opelenie. Na blizne začne peľové zrnko klíčiť a vzniká peľové vrecúško. To preniká až k vajíčku. Jedna generatívna bunka oplodní vajcovú bunku, z nej vznikne zygota a postupným mitotickým delením zárodok budúcej rastliny (embryo). Druhá generatívna bunka oplodní centrálne jadro, ktoré je však už pred oplodnením diplodiné, preto oplodnením vzniká triploidná bunka, z ktorej sa utvorí triploidný tzv. sekundárny endosperm. Vajíčko sa postupne zmení na semeno a plodolisty na oplodie. Antipódy a synergidy zaniknú. Blizna a čnelka a nepodieľajú na vzniku plodu a väčšinou tiež zaniknú.
Pellegrue
Pellegrue môže byť:
Labant
Labant môže byť:
Castelnau-de-Médoc
Castelnau-de-Médoc môže byť:
Vitis
Vitis môže byť:
Daman
Daman môže byť:
Žďárec
Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1358. Obec pozostáva z častí: Žďárec, Ostrov a Víckov.
Národné zhromaždenie (Panama)
náhľad|Národne zhromaždenie
Ladiville
Ladiville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Národné zhromaždenie (Panama)
Národné zhromaždenie je zákonodarný orgán Panamy. Sídli v Panama City.
Je to jednokomorový parlament so 71 členmi volených na 5-ročné obdobie. Voľby do Národného zhromaždenia sa konajú spolu s prezidentskými voľbami.
Ladiville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pauillac
Pauillac môže byť:
Usporiadanosť
Usporiadanosť je vlastnosť niečoho, v čom je poriadok. Usporiadanosť vzťahov je štruktúra.
Saint-Laurent-Médoc
Saint-Laurent-Médoc môže byť:
Beyond the Gate
Beyond the Gate je šiesty album skupiny Moi dix Mois, a zároveň aj ich tretie EP. Bolo vydané v marci, 2006 vydavateľstvom MidiːNette. Limitovaná edícia obsahuje 5 inštrumentálnych verzii piesní: "Eternally Beyond", "deus ex machina", "Vain", "Deflower" a "unmoved".
Nikolaj Vasilievič Gogoľ
Nikolaj Vasilievič Gogoľ (* 1. apríl 1809, Soročynci, Ukrajina – † 4. marec 1852, Moskva, Rusko) bol ruský prozaik a dramatik ukrajinského pôvodu, hlavný predstaviteľ ruského kritického realizmu.
Život a dielo
Nikolaj Vasilievič Gogoľ sa narodil v ukrajinskej šľachtickej rodine, avšak jeho otec nepatril k bohatým šľachticom, no napriek tomu bol vzdelaný a venoval sa literatúre. Písal pre divadlo a sám aj režíroval ochotnícke predstavenia, ktoré organizoval bohatý statkár Troščinskij. Gogoľ už ako dieťa nasával atmosféru divadla. Už ako dieťa hrával v otcových inscenáciách, zásadne dievčenské roly.
Ako študent veľa čítal a prispieval do študentských časopisov. V roku 1828 sa presťahoval do Petrohradu, kde sa pokúšal zamestnať ako úradník. O rok na to vydal svoju prvú epickú báseň. Po negatívnej odozve kritikov na jeho prvotinu, však skúpil celý náklad a následne ho spálil. Po období literárnych neúspechov sa zamestnal ako učiteľ dejepisu v škole pre dcéry dôstojníkov. Okrem zamestnania mu mesto poskytovalo aj bohatý materiál pre jeho budúce literárne diela. V Petrohrade spoznával osobnosti ruskej literatúry, okrem iného sa zoznámil aj s Puškinom. thumb|right|Nikolaj Vasilievič Gogoľ V tomto období začal publikovať poviedky, ktoré neskôr zhrnul do zbierky Večery na dedine neďaleko Dikaňky. Zbierka zaznamenala veľký úspech v radoch kritiky i u čitateľov a vysoko ju hodnotil aj samotný Puškin. Poviedky boli inšpirované ukrajinským folklórom a boli dôkazom Gogoľovho výnimočného prozaického talentu. Po predošlých neúspechoch však Gogoľ o sebe naďalej pochyboval a tak sa v roku 1834 zamestnal ako asistent na petrohradskej univerzite, pričom sa venoval písaniu ďalších poviedok. Už o rok sa však rozhodol venovať naplno literatúre.
Po zbierke Večery na dedine neďaleko Dikaňky nasledovala zbierka Mirhorod a romantická novela s historickým námetom Taras Buľba. Nasledovala zbierka Arabesky, v nej medzi najznámejšie poviedky patria Nevský prospekt, Portrét a Bláznove zápisky. Spolu s prózami Nos a Plášť, napísanými neskôr, tvoria cyklus o živote bezvýznamných a biednych ľudí vo veľkomeste pod názvom Petrohradské poviedky.
Gogoľ podľa vzoru svojho otca písal aj divadelné hry - tou najznámejšou je satirická komédia Revízor. Námet na jej napísanie získal od Puškina a kritizuje v nej spoločenské pomery vo vtedajšom Rusku. Hlavná postava - petrohradský úradník Chlestakov - je omylom považovaný za revízora, ktorého príchod do malého provinčného mestečka bol dopredu avizovaný. Starosta a ďalší predstavitelia mesta sa boja, že bude odhalená ich úplatkárska prax a neplnenie si povinností, preto Chlestakova úctivo hostia. Tomu sa situácia náramne hodí, predstiera, že je revízor, votrie sa do ich rodín, dá sa podplácať... Po Chlestakovom odchode prichádza skutočný revízor. Hra sa končí nemou scénou zdesených predstaviteľov mesta. Autor ňou otvoril novú cestu pre ruské divadlo a vydobyl si jedno z popredných miest medzi ruskými i svetovými dramatikmi. Po premiére Revízora musel opustiť Rusko, pretože kritika ho považovala za nepriateľa štátu. Ďalšou známou Gogoľovou hrou je komédia z meštiackeho prostredia Ženba. thumb|right|N. V. Gogoľ - kresba ceruzkou Usadil sa v Taliansku v Ríme. Tu začal pracovať na svojom vrcholnom diele - na románe Mŕtve duše. V roku 1848 sa vrátil do Ruska a pracoval na pokračovaní Mŕtvych duší. S rukopisom bol neustále nespokojný, prepracovával ho až do konca svojho života. Niekoľko dní pred smrťou v ťažkej duševnej depresii Gogoľ časť rukopisu spálil. Zomrel 4. marca 1852 v Moskve.
Chorvátske národné vodnopólové družstvo mužov
Chorvátske národné vodnopólové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Chorvátsko v medzinárodných vodnopólových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Hrvatski vaterpolski savez (HVS). Vzniklo v roku 1991 ako jeden z nástupcov. Patrí medzi užšiu špičku vodnopólových celkov Európy i sveta a pravidelne sa zúčastňuje všetkých medzinárodných podujatí organizovaných Medzinárodnou plaveckou federáciou. Za jeho najväčšie úspechy možno považovať zlaté medaily z olympijských hier, majstrovstiev sveta a Európy či víťazstvo vo svetovej lige.
Vrcholné podujatia
Na olympijské hry sa chorvátske družstvo kvalifikovalo 5-krát a vybojovalo na nich 2 medaily. Na svojej prvej olympiáde v Atlante vybojovalo striebro, keď vo finále podľahlo 🇪🇸. V roku 2012, na svojej poslednej olympiáde, v Londýne dosiahlo najväčší úspech ziskom zlatej medaily. Vyhralo všetkých osem zápasov, ten finálový s 🇮🇹. O 4 roky neskôr v Rio de Janeiro získalo svoje druhé striebro, keď vo finále olympijského turnaja prehralo so 🇷🇸.
Na majstrovstvá sveta sa družstvo kvalifikovalo 10-krát. Po dvoch štvrtých miestach v roku 1994 a 2005 sa mu podarilo medailový úspech až v Melbourne 2007. Zvíťazilo na ňom vo všetkých stretnutiach, vo finále zdolalo po predĺžení 🇭🇺 a získalo zlato. V nasledujúcich troch MS prehralo prvýkrát na turnaji až v semifinále, pričom neskôr zvíťazilo v stretnutiach o bronz; v roku 2009 nad Spojenými štátmi, v roku 2011 nad Maďarskom a v roku 2013 nad Talianskom. V roku 2015 sa prebojovalo do finále, kde prehralo so Srbskom.
Na majstrovstvá Európy sa prebojovalo 11-krát a donieslo si z nich 3 medaily. Prvú medailu získalo na ME 1999, keď prehralo vo finále s Maďarskom. Rovnako striebornú medailu získalo aj po finálovej prehre so 🇷🇸 o 4 roky neskôr v slovinskom Kranji. Do semifinále sa znova prebojovalo po 4 rokoch, ale v španielskej Malage v roku 2008 skončilo napokon štvrté. Najúspešnejší európsky šampionát absolvovalo o 2 roky neskôr v domácom bazéne v Záhrebe. Prehralo iba jediný zápas, ešte v základnej skupine, vo finále jasne zdolalo Taliansko a získalo zlatú medailu.