cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sharon Van Etten
Narodila sa ako prostredné z piatich detí v Clintone (mala staršieho brata, dve sestry a mladšieho brata). Študovala na North Hunterdon High School a po presťahovaní do Tennessee potom Middle Tennessee State University.
V roku 2009 spievala v niekoľkých piesňach na albume skupiny The Antlers s názvom Hospice. Svoj prvý album s názvom Because I Was in Love vydala v máji 2009 prostredníctvom hudobného vydavateľstva Language of Stone. Ešte pred tým vydala niekoľko malých albumov, ktoré však boli predávané len na koncertoch. Do roku 2012 potom vydala ešte dva albumy, Epic (2010) a Tramp (2012).
V januári 2013 vystúpila na koncerte Life Along the Borderline venovanom speváčke Nico. V marci a apríli toho roku (2013) odohrala severoamerické turné ako predkapela skupiny Nick Cave and the Bad Seeds. Jej zatiaľ posledným albumom je Are We There, ktorý vyšiel v máji 2014. Roku 2014 svojim vokálom prispela do piesne „Is What It Is“ hudobného dua She Keeps Bees z albumu Eight Houses.
La Neuville-aux-Joûtes
La Neuville-aux-Joûtes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 353 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
NGC 3880
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,9.
Interfejs
Interfejs alebo interface (angl. interface = medziplocha, hraničná plocha, styčná plocha, prepojenie, prepojovací medzičlánok, (všeobecné) rozhranie, (systémové/počítačové a pod.) rozhranie, fázové rozhranie) môže byť:
Interface môže byť aj:
Claude Giroux
Claude Giroux (* 12. január 1988, Hearst, Ontário, Kanada) je kanadský hokejový útočník pôsobiaci v kanadsko-americkej profesionálnej lige NHL. Hráva na pozícii centra.
Juniorská kariéra
Claude Giroux začínal s hokejom v rodnom meste Hearst v Ontariu, kde hrával za Hearst Lumber Kings. Po sezóne 2001/02 sa s rodinou presťahoval do Orleans, čo je predmestie Ottawy, konkrétne do časti Cumberland. Tu hrával mládežnícke súťaže za Cumberland Barons. V sezóne 2004/05 už hral v Cumberlande Kanadskú juniorskú hokejovú ligu (CJHL) za tím Cumberland Grads. Pre infekčné ochorenie odohral len 48 stretnutí, v ktorých, ale zaznamenal 40 bodov a v súťaži CJHL bol vyhlásený za nováčika roku.
Do hlavných juniorských súťaží, ale nebol nikdy draftovaný. Do jednej z nich, do ligy QMJHL sa dostal po tom čo ho klub Gatineau Olimpiques pôsobiaci v tejto lige pozval, ako voľného hráča do svojho tréningového kempu, kde presvedčil a podpísal s klubom zmluvu. V sezóne 2005/06 za tím Gatineau Olimpiques odohral v základnej časti 69 stretnutí počas ktorých zaznamenal 103 bodov a bol vyhlásený za nováčika roku. Po tejto sezóne bol draftovaný do kanadsko-americkej NHL. V prvom kole si ho z 22 miesta vybral klub Philadelphia Flyers. left|náhľad|Claude Giroux v drese Gatineau Olimpiques v roku 2007
Nasledujúcu sezónu sa stal v tíme Gatineau Olimpiques asistent kapitána a v tíme prekonal aj svoj rekord v kanadskom bodovaní z minulej sezóny, keď v 63 zápasoch nazbieral až 112 bodov za 48 gólov a 64 asistencií. V tejto sezóne si prvýkrát vyskúšal aj profesionálny hokej, keď nastúpil v súťaži AHL za farmársky tím Philadelphie Flyers, ktorým bol klub Philadelphia Phantoms. Za Phantoms nastúpil v piatich stretnutiach v ktorých získal 2 kanadské body za jeden gól a jednu asistenciu.
V novej sezóne opäť hrával v súťaži QMJHL za tím Gatineau Olimpiques. Aj v tejto sezóne bol v tíme asistentom kapitána. Rovnako ako predošlé dve sezóny aj vo svojej tretej sezóne v drese Olimpiques bol veľmi produktívny, keď v 55 zápasoch nazbieral 106 kanadských bodov. V tejto sezóne bol aj povolaný Philadelphiou Flyers do prvého tímu. Debut v NHL absolvoval proti klubu Ottawa Senators. Sezónu, ale dohral za Gatineau Olmpiques. S tímom Olimpiques vyhral finálovú sériu súťaže QMJHL nad klubom Rouyn-Noranda Huskies 4 – 1 na zápasy a s klubom tak získali President Cup, ktorý získava šampión tejto súťaže. Zároveň získal Guy Lafleur Trophy, ktorá sa udeľuje v lige QMJHL najužitočnejšiemu hráčovi play-off. V tejto sezóne si zahral aj za kanadskú reprezentáciu do 20 rokov na Majstrovstvách sveta juniorov, kde odohral 7 stretnutí v ktorých zaznamenal 6 kanadských bodov za 2 góly a 4 asistencie. S kanadskou reprezentáciou získal zlatú medailu. Sezóna 2007/08, tak bola pre Clauda Girouxa veľmi úspešná. Stal sa šampiónom QMJHL, získal Guy Lafleur Trophy pre najužitočnejšieho hráča play-off QMJHL, debutoval v NHL a zahral si za kanadskú reprezentáciu na Majstrovstvách sveta juniorov s ktorou získal zlatú medailu.
Profesionálna kariéra
Ako už bolo vyššie uvedené, prvý kontakt s profesionálnym hokejom mal Claude Giroux už v sezóne 2006/07, keď nastúpil vo farmárskej lige AHL za klub Philadelphia Phantoms v piatich stretnutiach v ktorých si pripísal aj prvé body medzi profesionálmi. Sezónu, ale odohral v juniorskej lige QMJHL. Prvý kontakt s NHL mal o sezónu neskôr, keď odohral v kanadsko-americkej NHL v drese tímu Philadelphia Flyers svoje prvé dve stretnutia.
Z juniorského do profesionálneho hokeja, ale naplno prestúpil v sezóne 2008/09. Pred začiatkom tejto sezóny prišiel do tréningového kempu klubu Philadelphia Flyers. V kempe si, ale miesto v prvom tíme Flyers nevybojoval a bol poslaný do farmárskej ligy AHL, kde hral za farmárske mužstvo Philadelphie Flyers, ktorým bola Philadelphia Phantoms. V tíme Phantoms sa veľmi rýchlo aklimatizoval na profesionálny hokej. V decembri bol vyhlásený za nováčika mesiaca za jeho osem gólov a šesť asistencií v ôsmych dueloch. Následne bol po vianočnej prestávke povolaný do prvého tímu Flyers, kde už ostal do konca sezóny. Svoj prvý bod v NHL zaznamenal proti tímu Vancouver Canucks, keď nahral na gól Jeffovi Carterovi. V nasledujúcom zápase proti Anaheimu Ducks utrpel Claude Giroux otras mozgu, keď ho do hlavy trafil lakťom hráč Anaheimu Ducks Corey Perry. Claude Giroux stretnutie síce dohral, ale v nasledujúcich piatich dueloch nenastúpil. Corey Perry bol suspendovaný na štyri stretnutia.
Svoj prvý gól v NHL strelil 27. januára 2009 Floride Panthers, brankárovi Tomášovi Vokounovi. V sezóne si zahral s Philadelphiou aj play-off, kde nastúpili proti tímu Pittsburgh Penguins. Philadelhia Flyers, ale cez Penguins do ďalšieho kola play-off neprešla a sezóna sa pre klub skončila. Aj v play-off proti Pitsburghu Penguins zaznamenal Claude Giroux svoje prvé body, keď strelil svoje prvé dva góly v play-off a na ďalšie tri nahral. Počas sezóny odohral za Flyers v základnej časti 42 stretnutí v ktorých získal 27 kanadských bodov za 9 gólov a 18 asistencií. Prvú polovicu sezóny odohral na farme v AHL za Philadelphiu Phantoms, v ktorej drese odohral 33 zápasov v ktorých nazbieral 34 kanadských bodov za 17 gólov a rovnaký počet asistencií.
V sezóne 2009/10 odohral Giroux za Flyers všetkých 82 zápasov v základnej časti počas ktorých získal 47 kanadských bodov za 16 gólov a 31 asistencií. Po skončení základnej časti skončilo mužstvo Flyers vo východnej konferencii na siedmom mieste s 88 bodmi. Posledný postupujúci Montreal Canadiens mal rovnako bodov a prvý nepostupujúci tím New York Rangers mal len o bod menej. V prvom kole play-off narazili Flyers na New Jersey Devils, ktoré vyradili 4 – 1 na zápasy a postúpili tak do konferenčného semifinále, kde ich čakal Boston Bruins. Boston Bruins zdolali 4 – 3 na zápasy a postúpili do konferenčného finále, kde ich čakal Montreal Canadiens. Flyers prešli aj cez Montreal a získali, tak Prince of Wales Trophy, ktorú získava víťaz východnej konferencie a postúpili, tak do finále, kde proti nim nastúpilo mužstvo Chicago Blackhawks. V tretom finálovom zápase strelil Claude Giroux víťazný gól v predĺžení, ale Flyers napokon prehrali finálovú sériu 2 – 4 na zápasy. Zo zisku Stanley Cupu sa tak tešili hráči Chicaga Blachawks.
Aj v sezóne 2010/11 odohral Claude Giroux za Philadelphiu všetkých 82 stretnutí v základnej časti. V kanadskom bodovaní si riadne polepšil, keď oproti 47 bodom z minulej sezóny nazbieral tentoraz až 76 bodov za 25 gólov a 51 asistencií. l8. novembra podpísal s Philadelphiou Flyers novú zmluvu na tri sezóny. 11. januára bol nominovaný do All-Star Game. Po skončení základnej časti skončila Philadelphia Flyers na druhom mieste za Washingtonom Capitals so ziskom 106 bodov, čo bolo riadne zlepšenie oproti minulej sezóne, keď sa do play-off nominovali až zo siedmeho miesta. V prvom kole vyradili Buffalo Sabres 4 – 3 na zápasy. V druhom kole, ale nestačili na neskoršieho víťaza Stanley Cupu, na tím Boston Bruins, ktorému podľahli 0 – 4 na zápasy. V tejto sezóne odohral Claue Giroux svoj 200 zápas v NHL, ktorý odohral proti tímu New York Islanders. Po skončení sezóny získal aj klubové ocenenie Bobby Clarke Trophy za najužitočnejšieho hráča tímu. left|náhľad|Claude Giroux počas play-off 2011/12
V sezóne 2012/13 nastala v NHL výluka a Claude Giroux a jeho spoluhráč z Phladelphie Flyers Daniel Briere išli hrať do Nemecka do ligy DEL za klub Eisbären Berlín. Vo svojom deviatom stretnutí za tento tím utrpel zranenia krku a ramien a vrátil sa do Severnej Ameriky, kde nehral za žiadny tím z nižšej súťaže po zvyšok lockautu. Keď sa výluka skončila, tak bol Claude Giroux vymenovaný v poradí 19 kapitánom tímu, keď kapitánske "C" prevzal na dobu neurčitú po zranenom Chrisovi Prongerovi. Giroux mal do sezóny slabší štart, keď v prvých 13 dueloch získal len sedem kanadských bodov. V mužstve už nebol Jaromír Jágr, ktorý podpísal, ako voľný hráč zmluvu s klubom Dallas Stars. Jeho hra sa začala zlepšovať, keď mu na pravé krídlo prišiel Jakub Voráček. Do konca základnej časti bol Giroux štvrtým najproduktívnejším hráčom v lige. V skrátenom ročníku odohral Giroux za Flyers 48 zápasov v ktorých nazbieral 48 kanadských bodov za 13 gólov a 35 asistencií. Philadelphia Flyers sa, ale prvýkrát od sezóny 2006/07 neprebojovala do play-off. Aj v tejto sezóne získal kluobové ocenenie Toyota Cup. Skončením základnej časti sa, ale sezóna pre Girouxa neskončila. Prvýkrát si zahral za kanadskú seniorskú reprezentáciu na Majstrovstvách sveta. V ôsmych stretnutiach na Majstrovstvách sveta strelil 3 góly a na 5 nahral.
5. júla 2013 podpísal z Philadelphiou Flyers dlhoročnú zmluvu na osem rokov za 66,2 milióna dolárov.
Začiatok sezóny 2013/14 bo pre Philadelphiu Flyers katastrofálny, keď z prvých ôsmych zápasov vyhrali len jeden duel. Claude Giroux nebol výnimkou a tiež sa mu nedarilo. V prvých 15 stretnutiach získal len sedem asistencií. Napokon sa, ale tímu a aj Girouxovi začalo dariť. 12. apríla bol tretím v lige v kanadskom bodovaní. V základnej časti odohral všetkých 82 zápasov v ktorých nazbieral 86 kanadských bodov za 28 gólov a 58 asistencií. Flyers skončili v základnej časti na treťom mieste v Metropolitnej divízii a v prvom kole play-off narazili na tím New York Rangers. Tím z Manhattanu bol, ale nad sily Flyers, keď im podľahli 3 – 4 na zápasy. V sérii proti New York Rangers nastúpil vo všetkých siedmych stretnutiach. Pripísal si v nich 2 góly a 4 asistencie. Po sezóne bol nominovaný na Hart Memorial Trophy, ktorá sa každoročne udeľuje pre najužitočnejšieho hráča v základnej časti a Lester B. Pearson Award, ktorá sa udeľuje od roku 1971 pre najužitočnejšieho hráča v základnej časti podľa hlasovania hráčov. Obe ceny, ale napokon získal Sidney Crosby. Claude Giroux, ale získal dve klubové ocenenia Bobby Clarke Trophy a Toyota Cup.
Sezóna 2014/15 bola pre Clauda Girouxa už tretia v ktorej bol v pozícii kapitána tímu. V základnej časti vynechal len jeden duel. v 81 stretnutiach základnej časti nahral 73 kanadských bodov za 25 gólov a 48 asistencií. Počas sezóny si zahral aj v All-Star Game. Philadelphia Flyers sa, ale v tejto sezóne neprebojovala do play-off. Sezóna sa tak pre Clauda Girouxa skončila po základnej časti. Aj v tejto sezóne sa mu podarilo získať klubové ocenenie Toyota Cup.
Jazyk príkazov
Jazyk príkazov (jazyk povelov, angl. command language, job control language) je rozhranie medzi operačným systémom a používateľom. V jazyku príkazov sa formulujú úlohy pre výpočtové zariadenia.
Cintorínsky potok
Cintorínsky potok môže byť:
Superskupina
thumb|Za prvú superskupinu v histórii rockovej hudby je často považovaná skupina [[Cream]] Superskupina je hudobný súbor, ktorého členovia majú úspešnú sólovú hudobnú kariéru, sú členmi iných hudobných zoskupení, či sú významní, často aj veľmi známi hudobní profesionáli. Tento výraz môže byť niekedy použitý aj pre skupinu hudobníkov, ktorá nemá špecifický preferovaný hudobný žáner. Termín je veľmi často používaný v súvislosti s rockovou hudbou, či s pop music, ale príležitostne je aplikovaný aj na iné žánre. Napríklad aj spoločné účinkovanie troch operných superstar, José Carrerasa, Plácida Dominga a Luciana Pavarottiho, bolo identifikované superskupina, ktorá mala zaužívaný medzinárodný názov The Three Tenors (Traja tenori).
Spuerskupiny sa niekedy formujú ako vedľajšie projekty, ktoré nemajú za cieľ trvalú spoluprácu ich členov. V iných prípadoch sa takáto skupina môže stať primárnym projektom kariéry členov. Superskupiny zčali byť populárne koncom 60. rokov 20. storočia. V nich členovia významných a úspešných kapiel spolu nahrali hudobné projekty a po ich vydaní sa opäť rozišli. Ďalšie formácie superskupín vznikali z charitatívnych dôvodov. V nich sa prominentní hudobníci zišli a svojim spoločným účinkovaním získavali prostriedky na podporu záchrany ohrozených skupín, či obetí nešťastných udalostí. Tieto charitatívne projekty začali byť bežnými od 80. rokov 20. storočia.
História
Redaktor časopisu Rolling Stone editor, Jann Wenner, za prvú superskupinu v rockovej hudbe označil britské zoskupenie Cream, ktoré vznikla v roku 1966. Tvorili ju: Eric Clapton (člen The Yardbirds a blues rockovej kapelyJohn Mayall & the Bluesbreakers), Jack Bruce (člen džezovo/rhythm and bluesovej skupiny The Graham Bond Organisation, GBO, a John Mayall & the Bluesbreakers) a Ginger Baker (člen GBO). Skupina vznikla v roku 1966, nahrali spolu štyri albumy a v roku 1968 sa rozišli. Gitarista Clapton a hráč na bicie, Ginger Baker, potom spolu so Steve Winwoodom (člen  The Spencer Davis Group a Traffic) a basgitarista Ric Grech (člen kapely Family) založili ďalšiu superskupinu, Blind Faith. Táto skupina spolu účinkovala jeden rok a nahrala jeden štúdiový album.
Kritiky
V roku 1974 v časopise Time v článku nazvanom „Návrat superskupiny“ písali, že superskupina je „silným, ale krátkodobým rockovým fenoménom“, ktorý je „amalgámom tvoreným talentovanými nespokojníkmi z rôznych kapiel“. V článku sa uznáva, že skupiny ako Cream a Blind Faith „vypredávali obrovské arény a niekedy aj ich hudba bola mega“, pričom výkony „boli poháňané ich súbojom s ich egami“. Avšak zatiaľ čo tento „hudobný súboj vzrušoval... robil robil aj ich rozchody nevyhnutnými“.
Pierre Paul Emile Roux
Pierre Paul Emile Roux (* 17. december 1853, Confolens, Francúzsko – † 3. november 1933, Paríž) bol francúzsky lekár, bakteriológ a imunológ.
Nomen nudum
Nomen nudum (latinsky, nahé meno, obvykle skrátené ako nom. nud. alebo nn a uvádzané za latinským názvom druhu alebo iného taxónu, zvyčajne v zátvorke) je označenie, ktoré upozorňuje na príčinu neplatnosti tohto pomenovania príslušného taxónu. Dôvodom neplatnosti v tomto prípade môže byť niekoľko možných okolností:
1421 Esperanto
1421 Esperanto je planétka s priemerom 116 km, ktorú objavil Yrjö Väisälä 18. marca 1936.
Planétka dostala názov podľa plánového jazyka esperanto, ktorý jej objaviteľ aktívne podporoval. Ďalšiu svoju objavenú planétku pomenoval 1462 Zamenhof podľa Ludwika Lejzera Zamenhofa, iniciátora tohto jazyka
Biela (prítok Zázrivky)
Biela je potok na dolnej Orave, v západnej časti okresu Dolný Kubín. Je to pravostranný prítok Zázrivky, meria 5 km a je tokom V. rádu.
Prameň
Tečie v Malej Fatre, pramení v podcelku Krivánska Fatra na juhovýchodnom svahu Veľkého Rozsutca (1609,7 m n. m.), v oblasti sedla Medzihole (1 185 m n. m.), v nadmorskej výške približne 1 170 m n. m.
Opis toku
V pramennej oblasti priberá niekoľko krátkych zdrojníc zo svahov sedla Medziholie a tečie severovýchodným smerom. Ďalej priberá ľavostranný prítok spod sedla Zákres (1 225 m n. m.) na východného svahu Malého Rozsutca (1 343,5 m n. m.) a preteká osadou Biela. Na jej území postupne priberá ľavostranný prítok z východného úpätia Malého Rozsutca, pravostranný prítok zo severného svahu Ostrého (1 166,9 m n. m.) a opäť z ľavej strany najprv prítok spod skalnej steny Rozsutcov a potom prítok spod sedla Príslop nad Bielou (810 m n. m.). Za osadou sa oblúkom stáča na východ a južne od obce Zázrivá ústi v nadmorskej výške cca 550 m n. m. do Zázrivky.
NGC 3881
NGC 3881 je galaxia v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 29. apríla 1827.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,5.
Medvedia jaskyňa (Slovenský raj)
Medvedia jaskyňa je národná prírodná pamiatka v správe príspevkovej organizácie Správa slovenských jaskýň.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Letanovce v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené či novelizované v rokoch 1972, 2001. Ochranné pásmo nebolo stanovené.
Predmetom ochrany je fluviokrasová jaskyňa vytvorená vo vápencoch silicika so súhrnnou dĺžkou 485 m. Má rôzne, ale pomerne poškodené sintrové formy. Na Slovensku ide o najbohatšie nálezisko kostí jaskynného medveďa. Vyskytujú sa tu netopiere i trogloxénne bezstavovce.
Kúpeľný ostrov
náhľad|Park pri hoteli Thermia Kúpeľný ostrov sa nachádza na rieke Váh vo východnej časti Piešťan. náhľad|Pohľadnica, Kúpeľný ostrov Vďaka prameňom s liečivou geotermálnou vodou tu vznikli svetoznáme kúpele, využívajúce tiež liečivé účinky bahna. Okrem kúpeľných budov, liečebných domov a hotelov sa tu nachádza kúpalisko Eva a golfový areál. náhľad|Kolonádový most
S centrom mesta ho spája Kolonádový most, ďalšie tri mosty vedú z východnej strany cez obec Banka. Prístup na ostrov je aj zo severu, kde je na krátkom úseku zasypané rameno Váhu, čo „de facto“ robí z Kúpeľného ostrova polostrov.
Interfáza
Interfáza alebo interkinéza je obdobie medzi dvoma bunkovými deleniami.
1422 Stromgrenia
1422 Stromgrenia je planétka s priemerom 28 km, ktorú objavil K. Reinmuth 23. augusta 1936.
Symbolický interakcionizmus
Symbolický interakcionizmus je sociologický smer nadväzujúci na interakcionzmus, ktorý sa zameriava na spôsob, akým ľudia pripisujú význam veciam v sociálnej interakcii. Táto sociologická perspektíva na seba samého a spoločnosť je založená na myšlienkach Georga H. Meada, Charlesa H. Cooleyho , Williama Isaaca Thomasa a ďalších pragmatikov pôsobiacich predovšetkým na University of Chicago na začiatku dvadsiateho storočia. Ústrednou myšlienkou symbolického interakcionizmu je, že ľudský život prežívame v symbolickej sfére. Symbol je sociálny objekt vytvorený spoločnosťou, ktorému sa pripisuje všeobecne zaužívaný význam v ľudskej spoločnosti, kde sa tvorí a udržiava pomocou sociálnej interakcie. Prostredníctvom jazyka a komunikácie nám symboly poskytujú prostriedky cez ktoré tvoríme našu realitu. Realita je predovšetkým spoločenský produkt a teda všetko, čo je dôsledkom ľudskej tvorby - ja, myseľ, spoločnosť, kultúra vyplýva a je závislé od symbolickej interakcie pre svoju existenciu. Fyzické prostredie je taktiež súčasťou ľudského správania v zmysle, ako je interpretované prostredníctvom symbolických systémov.
Základné myšlienky symbolického interakcionizmu
Označenie "symbolický interakcionizmus" zaviedol Herbert Blumer v roku 1969, žiak Georga H. Meada, ktorý významnou mierou prispel k vytvoreniu tejto perspektívy. Špecifikoval tri základné teoretické predpoklady symbolického interakcionizmu :
Herbert Blumer kládol dôraz predovšetkým na význam veci, ktorý je založený na akcii, ktorú vyvoláva. Význam symbolov taktiež závisí na miere vzájomného konsenzu medzi dvoma alebo viacerými ľuďmi. Ak sa väčšina z tých, ktorí používajú v interakcii daný symbol dohodnú na význame symbolu, význam je jasný. Ak je miera konsenzu nízka, potom je význam nejednoznačný a komunikácia je problematická. V rámci určitej kultúry panuje všeobecná zhoda na význame v súvislosti s rôznymi slovami alebo symbolmi. Avšak v praxi sú významy vecí vysoko variabilné a závislé od procesu interpretácie. Interpretačný proces zahŕňa to, čo Blumer označil ako príjmanie role- kognitívna schopnosť prijať perspektívu iného. V komunikácii ide o rozhodujúci proces pretože umožňuje aktérom vzájomne si vysvetľovať reakcie, čím sa zvyšuje konsenzus o význame použitých symbolov. Stanovenie významov závisí taktiež na vzájomných ústupkoch tých, ktorí sú súčasťou interakcie, teda vyjednávaní.
David A. Snow, profesor sociológie na University of California, nadviazal na predchádzajúcu tvorbu Herberta Blumera a rozšíril ju do štyroch základných orientačných princípov symbolického interakcionizmu :
HK 95 Považská Bystrica
HK 95 Považská Bystrica je slovenský hokejový klub z Považskej Bystrice
História
Prvý hokejový oddiel vznikol 7. septembra 1938. Považskobystričania odohrali svoje prvé hokejové stretnutie v januári 1939. Na upravenom tenisovom dvorci v kolónii privítali celok AC Nové Mesto s prehrou 1:3. V sezóne 1943/1944 vyhrali Majstrovstvá žilinskej oblasti a víťazstvom v kvalifikačnom zápase proti Prešovu postúpili do Slovenskej Ligy, v ktorej sa predstavilo 12 najlepších mužstiev Slovenska. V roku 1973 sa začal stavať nový štadión. V sezóne 1989/1990 postúpil tím do 1. slovenskej národnej hokejovej ligy kde sa udržal 2 sezóny. Opätovný postup do 1. hokejovej ligy sa Bystrici podaril v sezóne 2000/2001, keď vyhrali základnú skupinu a aj baráž, ktorej sa zúčastnilo šesť mužstiev. Odvtedy pôsobí v 1. lige.
Nomen dubium
Nomen dubium (latinsky „pochybné meno“; mn. č nomina dubia) v zoologickej nomenklatúre znamená, že daný vedecký názov nemôže byť s istotou pripísaný žiadnej taxonomickej skupine, pretože opis nepostačuje na identifikáciu alebo pretože pôvodný exemplár už neexistuje. V Medzinárodnom kóde botanickej nomenklatúry ani v Medzinárodným kóde pre nomenklatúru baktérií sa tento výraz nevyskytuje.
V prípade, že ide o nomen dubium, môže byť nemožné určiť, či daný exemplár do skupiny patrí alebo nie. To sa môže stať, ak sa pôvodný exemplár daného typu, t. j. holotyp, stratí alebo je zničený. Všetky nomenklatúrne kódy v takomto prípade umožňujú, aby bol vybraný nový typ, čiže neotyp.
Meno sa tiež môže stať nomen dubium, ak je jeho holotyp čiastkový alebo mu chýbajú vlastnosti pre jeho určenie. To sa stáva najmä u druhov známych iba z fosílnych nálezov. Aby bola zabezpečená stabilita názvov, aj v tomto prípade Medzinárodné pravidlá zoologickej nomenklatúry umožňujú vybrať neotyp.
Napríklad krokodílovi podobný archosaurus Parasuchus hislopi pomenovaný Richardom Lydekkerom roku 1885 bol opísaný na základe časti ňufáku, čo však nepostačovalo na odlíšenie rodu Parasuchus, od jeho blízkych príbuzných. Meno Parasuchus hislopi sa tak stalo nomen dubium a paleontológ Sankar Chatterjee navrhol nový typ pozostávajúci z kompletnej kostry. Medzinárodná komisia pre zoologickú nomenklatúru prípad zvážila a roku 2003 vyjadrila súhlas s nahradením pôvodného typu navrhnutým neotypom.
Prirodzený jazyk
Prirodzený jazyk alebo ľudský jazyk je jazyk používaný spoločnosťou, ktorý slúži na komunikáciu. Je založený na artikulovaných zvukoch a zreteľnej gramatickej stavbe. Vznikol v priebehu vývoja ľudskej existencie. Opakom je umelý jazyk.
Podľa Čermáka (2007, s. 14) je prirodzený jazyk ''„predovšetkým možnosť (opakovateľnej) komunikácie medzi aspoň dvoma partnermi, založenej na systéme, ktorý je komplexný, dynamický a ktorý umožňuje svoje znaky podľa daných pravidiel kombinovať.“
Prirodzený jazyk existuje minimálne v dvoch modalitách: audio-orálny jazyk (hovorený jazyk) a vizuálno-motorický jazyk (posunkový jazyk), a to navzdory tomu, že používateľov hovoreného jazyka je väčšina, a že sa ľudia ako druh špecificky vyvíjali k tomu, aby mohli komunikovať pomocou hlasového ústroja (Slánska Bímová - Okrouhlíková, 2008, s. 46).
Saint-Pierre-le-Chastel
Saint-Pierre-le-Chastel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Měčín
Měčín je mesto v Česku v okrese Klatovy v Plzenskom kraji.
1. januára 2012 tu žilo 1 139 obyvateľov, z toho 591 mužov a 548 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,6 roka (muži 40,5 roka, ženy 42,9 roka).
Saint-Pierre-le-Chastel
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Infantilizmus
Infantilizmus môže byť:
La Neuville-en-Tourne-à-Fuy
La Neuville-en-Tourne-à-Fuy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 505 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Jozef Bobok
Jozef Bobok (* 19. marec 1837, Slovenská Ľupča† 22. august 1906, Nitra) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, cirkevný hodnostár, teológ, pedagóg.
Jeho otec bol Michal Bobok a jeho matka Agneša rod. Kamenská.
Dejiny Pitcairnových ostrovov
thumb|upright 1.0|[[Pitcairnove ostrovy]] vpravo|náhľad|Mapa [[Pitcairn (ostrov)|Pitcairnovho ostrova]] Dejiny Pitcairnových ostrovov siahajú až k prvému osídleniu Polynézanmi v 11. storočí, kedy sa usadili na ostrovoch Henderson a Pitcairn, kde vybudovali prosperujúcu spoločnosť. Polynézania sa na ostrovoch vyskytovali približne štyri storočia a potom ich z neznámych príčin opustili. Prvým Európanom, ktorý sa na ostrovoch objavil, bol Pedro Fernandes de Queirós, ktorý objavil a pomenoval dva z ostrovov, ale dnes nie je jasné, ktoré to boli. Počas 17. a 18. storočia boli postupne objavené a pomenované všetky štyri ostrovy: Oeno v roku 1606 Pedrom Fernandesom de Queirós, Pitcairn v roku 1767 Philipom Carteretom (možno už v roku 1606 Pedrom Fernandesom de Queirós), Ducie roku 1791 Edwardom Edwardsom a Henderson v roku 1819 Jamesom Hendersonom (možno však už v roku 1606 Pedrom Fernandesom de Queirós).
Keď Polynézania z Pitcairnových ostrovov odišli, zostali ostrovy neosídlené až do roku 1790, kedy Pitcairnov ostrov objavila skupina tvorená britskými vzbúrencami z HMS Bounty a Tahiťanmi. Stáli kolonisti sa usadili iba na Pitcairne, ostatné ostrovy zostali neobývané. Briti, ktorí prežili, a ich potomkovia na ostrove žili až do roku 1808, kedy ostrov objavili americkí veľrybári, v roku 1814 osadníkov objavili aj Briti. Pitcairnská kolónia sa rozrastala a pre preľudnenie sa osadníci v roku 1831 presťahovali na Tahiti, ale čoskoro sa vrátili, v roku 1856 osadníci odišli na ostrov Norfolk, kde však väčšina už natrvalo zostala a na Pitcairn sa po niekoľkých rokoch vrátil len zlomok z nich. Od druhej polovice 20. storočia z Pitcairnovho ostrova odchádza stále viac ľudí za prácou a počet obyvateľov na ostrove klesá. Na začiatku 21. storočia sa začalo vyšetrovať obvinenie z pohlavného zneužívania maloletých dievčat, ktorého sa mala na ostrove dopustiť časť mužov, v roku 2004 ich bolo šesť odsúdených, vrátane starostu ostrova Steva Christiana. Pitcairnove ostrovy sú posledné britské zámorské územie v Tichom oceáne.
Najstaršie osídlenie a objavenie Európanmi
Možno však bol ostrov objavený už začiatkom roku 1606 portugalským moreplavcom v španielskych službách Pedrom Fernandesom de Queirós a pomenovaný San Juan Bautista (Svätý Ján Krstiteľ). Na ostrove sa neskôr objavil i kapitán James Cook.
Vzbura na Bounty a znovuosídlenie Pitcairnu
thumb|left|[[Léon Benett: Vzbúrenci na lodi Bounty]]
15. januára 1790 k ostrovu dorazila britská loď Bounty s britskými vzbúrencami a ich tahitským sprievodom na palube pod velením druhého kormidelníka Fletchera Christiana. Pretože Fletcher Christian poznal Carteretove záznamy, Pitcairnov ostrov vybral zámerne. Britských vzbúrencov bolo deväť, okrem Fletchera Christiana to boli: Ned Young, John Adams, Matthew Quintal, William McCoy, William Brown, Isaac Martin, John Mills a John Williams. Na Bounty bolo aj 19 Polynézanov: šesť námorníkov (Titahiti, Oha, Manarii, Teimua, Niau a Tararo), dvanásť tahitských žien (Mauatua, Puarai, Teio, Teehuteatuaonoa, Vahineatua, Tevaura, Faahotu, Terarua, Teatuahitea, Tinafanaea, Mareva, Toofaiti) a jedno dieťa, desaťmesačné dievčatko menom Sally, ktorá sa neskôr v komunite vzniknutej z posádky stala rešpektovanou osobnosťou. Posádka vyložila z lodi všetko, čo sa dalo odniesť, a 23. januára ju v zátoke Bounty Bay Matthew Quintal zapálil zo strachu, aby loď nebola z mora vidieť a vzbúrenci tak neboli odhalení; vrak lode je na dne zátoky dodnes viditeľný a výročie jej potopenia 23. januára sa na Pitcairne slávilo ako najvýznamnejšie výročie (Bounty Day). Pretože o malý odrezaný Pitcairn s nebezpečným prístupom nejavili Briti záujem, stal sa ideálnym útočiskom pre vzbúrencov.
Osadníci si na ostrove dokázali vybudovať sebestačnú prosperujúcu kolóniu, dnešné hlavné mesto Pitcairnových ostrovov Adamstown. Živili sa zberom miestnych plodov, farmárčením (najmä pestovaním chlebovníkov a sladkých zemiakov) i rybolovom. Pôvodné stany boli nahradené stálymi drevenými domami. Ale choroby a vzájomné konflikty medzi kolonistami spôsobili veľa problémov; vypukla nevraživosť medzi Britmi a Tahiťanmi, ktorí chceli tiež ženy, ale tých bolo o tri menej, než polynézskych mužov, a tí sa tak o svoje ženy museli deliť. Počas vzájomných potyčiek v roku 1790 zomreli manželky Johna Adamsa a Williama Smitha a tí si tak privlastnili manželky troch Polynézanov Titahitiho, Tarara a Ohay, Toofaiti a Tinafanaeu, čo problém ešte vyhrotilo. Ďalšie zostrenie vzťahov prinieslo delenie pôdy. Tú rozdelili medzi rodiny belochov a Tahiťanom nebola žiadna pôda priznaná a pripadla im úloha sluhov; mnohí Briti s Tahiťanmi nakladali ako s otrokmi, najmä McCoy, Martin, Mills a Quintal. Ďalší dvaja Tahiťania boli zabiti iným Tahiťanom, a to na rozkaz vzbúrencov. Začiatkom roku 1793 sa na ostrove narodilo niekoľko detí a nepriateľstvo medzi belochmi a Polynézanmi eskalovalo do otvoreného konfliktu v septembri alebo októbri, keď sa štyria Tahiťania pokúsili povraždiť všetkých bielych osadníkov; zabití boli Martin, Christian, Mills, Brown a Williams, postrelený bol i John Adams, ten ale útok prežil. Avašak Tahiťania začali o ženy čoskoro bojovať medzi sebou: jeden z nich, Teimua, bol v bitke zabitý ďalším Tahiťanom Manariim, ktorého potom zabili Quintal a McCoy, Titahiti bol zabitý ženou Neda Younga Teraurou, a posledného Niau zabil Ned Young. Smrť takmer polovice osadníkov dramaticky zmenila kolóniu. Mnohí povstalci mali so svojimi ženami deti a ženy a deti svojim počtom mužov začali prevyšovať. Päť rokov vládol v kolónii mier. Rástla však nespokojnosť žien, čo vyústilo v ich pokus opustiť ostrov – vzťahy sa nakoniec podarilo urovnať. thumb|Portrét Johna Adamsa (1829) Čoskoro na to Ned Young a John Adams prevzali vedúcu úlohu v kolónii, čím sa odcudzili dvom zvyšným belochom, Matthewovi Quintalovi a Williamovi McCoyovi, a to najmä potom, keď McCoy objavil spôsob získavania alkoholu z miestnej rastliny Cordyline fruticosa. V roku 1798 spáchal opitý McCoy samovraždu a v roku 1799 opitého Quintala zabili Young a Adams potom, čo hrozil povraždením všetkých osadníkov. Krátko potom sa Young a Adams začali zaujímať o kresťanstvo. Young dokonca učil Johna Adamsa čítať, na čo používal bibliu zachránenú z Bounty. Keď v roku 1800 Ned Young zomrel na astmu, John Adams sa stal posledným žijúcim Európanom na Pitcairnovom ostrove, spoločne s deviatimi ženami a devätnástimi deťmi.
Obnovené kontakty s vonkajším svetom
17. septembra 1814 dve fregaty britského kráľovského námorníctva, Briton a Tagus, objavili existenciu kolónie na Pitcairnovom ostrove. Hoci britská Admiralita o existencii pitcairnskej kolónie už vedela, tieto informácie sa ďalej nerozšírili. Obaja britskí kapitáni Thomas Staines a Philip Pipon ostrov považovali za neobývaný a prítomnosťou ľudí boli veľmi prekvapení. Briti, rovnako ako Američania, boli históriou kolónie ohromení a najmä Thursdayom Octoberom Christianom, synom Fletchera Christiana.
thumb|left|Thursday October Christian, syn vodcu vzbury na Bounty Fletchera Christiana, kresba H. Adlarda thumb|George Hunn Nobbs, kresba H. Adlarda
Na Pitcairnov ostrov priplávavalo stále viac lodí, ktoré osadníkom privážali britské knihy a ďalší tovar. V decembri 1823 na ostrov prišli na veľrybárskej lodi Cyrus dvaja britskí dobrodruhovia, John Buffett a John Evans, ktorí sa usadili na ostrove a oženili sa s miestnymi obyvateľkami, potomkami vzbúrencov z Bounty. O päť rokov neskôr na ostrov prišiel vzdelaný George Nobbs, ktorý sa na Pitcairne stal pastorom a učiteľom. Po smrti Johna Adamsa v roku 1829 v kolónii nastalo mocenské vákuum. George Nobbs, veterán britského i čilského námorníctva, bol Johnom Adamsom zvolený za jeho nástupcu v pozícii vodcu osady, ale John Buffett a Thursday October Christian, prvý osadník narodený na ostrove, mali za úlohu vítať lode, ktoré priplávali k ostrovu a časom sa z nich stali rovnako vážení vodcovia osadníkov. Už v roku 1825 si John Adams uvedomoval nebezpečenstvo preľudnenia ostrova, preto sa o štyri roky neskôr uskutočnili prípravy na presun ostrovanov na Tahiti; v roku 1831 Briti previezli Pitcairňanov, celkovo 87 osadníkov, na Tahiti. Ale Pitcairňania si na Tahiti nezvykli na uvoľnené mravy miestnych domorodcov, ani na miestne prostredie, v ktorom šestnásť z osemdesiatsedem ľudí, vrátane Thursdaye Octobera Christiana či Edwarda Younga juniora, podľahlo horúčkam. Už o šesť mesiacov neskôr sa teda osadníci na Pictairnove ostrovy vrátili na palube lode amerického kapitána Williama Drivera. Komunita sa tak ocitla bez vedenia a medzi osadníkmi sa rozmohol alkoholizmus. Kým bol Pitcairn opustený, priplávali naň domorodci z Bora Bora na francúzskej lodi Courier de Bourdeaux a Adamstown zničili, takže osadníci museli svoje domy znovu postaviť. George Nobbs si nedokázal medzi osadníkmi zaistiť dostatočnú podporu.
V roku 1832 na ostrov dorazil dobrodruh Joshua Hill, ktorý sa vyhlásil za britského zmocnenca. Hill bol zvolený za vodcu kolónie a sám vystupoval ako prezident Pitcairnského zväzu. Hill nariadil Buffettovi, Evansovi a Nobbsovi opustiť ostrovy, zakázal požívanie alkoholu a nariadil uväzniť každého za sebemenšie priestupky. V roku 1837 sa k Britom doniesli správy o zvláštnych udalostiach na Pitcairne a lord Edward Russel prišiel podozrenie vyšetriť. Joshua Hill bol lordom Russelom vyhlásený za šarlatána a bolo mu nariadené opustiť ostrov. O rok neskôr britský námorný kapitán Russel Elliott ostrovanom pomohol zostaviť vlastný zákonník. Podľa tohto zákonníku obyvatelia Pitcairnu každoročne volili svojho starostu, ktorý zastával funkciu vodcu ostrovanov podriadeného britskej vláde. 28. novembra tak bol zvolený prvý starosta Edward Quintal. Ďalej bola zavedená povinná školská dochádzka. Ďalšími dôležitými osobnosťami na ostrove bol učiteľ, lekár a pastor.
Od roku 1838 sa Pitcairnove ostrovy stali britským teritóriom a zároveň druhou krajinou na svete, ktorá priznala mužom i ženám nad 18 rokov volebné právo (prvým štátom s volebným právom žien bola Korzika roku 1755 za Pascala Paoliho). Ostrov sa v nasledujúcich desaťročiach stal zastávkou osobných i veľrybárskych lodí na ceste medzi Amerikou a Austráliou a vďaka obchodu s veľrybármi začal prosperovať. V polovici 19. storočia mal Pitcairn už takmer 200 obyvateľov a veľkosť kolónie začala prerastať možnosti ostrova. Keď sa v roku 1853 na Pitcairn vrátil George Nobbs, našiel osadníkov v ťažkej situácii; ich úrodu postihlo dlhé sucho a medzi obyvateľmi sa šírila nákaza chrípky a hlad. Nobbs, ktorý predtým navštívil Londýn, už tiež vedel, že jeho priaznivci už nemôžu ďalej podporovať pitcairnskú komunitu. Osadníci si priali zostať pod britskou vládou, a preto naliehali na kráľovnú Viktóriu, aby im pomohla vyriešiť ich naliehavú situáciu. Kráľovná kolonistom ponúkla ostrov Norfolk, ležiaci 6120 kilometrov na západ od Pitcairnu, 1400 kilometrov východne od Austrálie, 740 kilometrov severozápadne od Nového Zélandu a 750 kilometrov južne od Novej Kaledónie. Osadníci ponuku kráľovnej prijali a 3. mája 1856 opustilo všetkých 194 obyvateľov Pitcairnov ostrov na palube HMS Morayshire. Po nepríjemnej päťtýždňovej plavbe pristáli osadníci 8. júna na Norfolku. Ostrov Norfolk bol pred príchodom Pitcairnčanov trestaneckou kolóniou, zrušenou len rok predtým. Väčšina Norfolku tak bola skultivovaná, na ostrove sa nachádzali cesty i obývateľné budovy po trestancoch. Administratívne Norfolk patril k Novému Južnému Walesu. Bolo teda jasné, že osadníci už na Norfolku nebudú žiť tak izolovane ako na Pitcairne, čo bolo pre mnohých osadníkov sklamaním. Briti si oficiálne ostrov ponechali a Pitcairnčania tak boli považovaní iba za nájomníkov. Po 18 mesiacoch na Norfolku sa prvých 16 osadníkov vrátilo späť na Pitcairnov ostrov a v roku 1864 ich nasledovali ďalšie štyri rodiny, celkom 27 ľudí.
thumb|Thursday October Christian II. (fotografia z roku 1890)
Moderné dejiny
thumb|left|Skupinová fotografia Pitcairnčanov, na fotografii zachytený príslušníci rodiny Christianovcov, Youngovcov, Warrenovcov a Coffinovcov (1916)
Väčšina pitcairnských starostov 20. storočia pochádzala z rodov Fletchera Christiana a Neda Younga a kontakty s vonkajším svetom narastali. V roku 1938 bola na Pitcairnovom ostrove postavená rádiostanica a o desať rokov neskôr nová škola. V roku 1952 prešli Pitcairnove ostrovy pod jurisdikciu guvernéra Fidži a v roku 1970, keď Fidži získalo nezávislosť od Veľkej Británie, prešli Pitcairnove ostrovy pod vysokého komisára Nového Zélandu. Súčasným vysokým komisárom a pitcairnským guvernérom (od roku 2006 ) je George Fergusson. Novozélandský Auckland je tiež administratívnym centrom Pitcairnovych ostrovov. V roku 1989 sa zmenil oficiálny titul vodcu kolónie z chief magistrate na mayor. Ďalšou zmenou v komunite bol úpadok adventistickej viery, na ostrove zostalo len 8 členov cirkvi adventistov siedmeho dňa. V roku 1992 boli v zóne Pitcairnových ostrovov nájdené obrovské ložiská nerastov, ktoré vznikli vďaka podmorským sopkám ako zlato, striebro, železo, nikel a ďalšie, čo znamená značný ekonomický potenciál. O rok neskôr Pitcairnčania podali formálnu sťažnosť britskému guvernérovi na britskú politiku voči ostrovom a vyslovili tým aj otázku väčšej miery nezávislosti od Veľkej Británie. V roku 1995 sa z popudu Pitcairnčanov a Greenpeace vyhrotil spor medzi Veľkou Britániou a Francúzskom, ktorá na polynézskom atole Mururoa vykonávala testy nukleárnych zbraní, veľmi blízko obývaného Pitcairnu.
Populáciu na ostrove značne poznamenala emigrácia osadníkov, ktorí odchádzali najmä na Nový Zéland. V posledných desaťročiach tento trend narastá, pretože mladí ľudia z ostrova odchádzajú za prácou. V roku 1937 kolónia dosiahla svoj populačný vrchol – 233 obyvateľov, v decembri 2004 na Pitcairne žilo už len 44 osôb, navyše jedenásť ľudí bolo starších ako 65 rokov. Niektorí z Pitcairnčanov preto začali uvažovať o presídlení, ale Veľká Británia odmietla sťahovanie Pitcairnčanov financovať.
Na začiatku 21. storočia je existencia kolónie na Pitcairne ohrozená škandálmi s pohlavným zneužívaním neplnoletých dievčat, ktoré však má na ostrove dlhú históriu a tradíciu. V roku 2000 začali Briti prípady vyšetrovať a o rok neskôr sa britskí detektívi priamo pripojili k novozélandskej polícii, keď sa ukázalo o aký rozsiahly prípad ide. 30. septembra 2004 bolo šesť pitcairnských mužov a ďalších sedem žijúcich v zahraničí súdených za viac ako 50 obvinení zo sexuálnych zločinov za posledných 40 rokov. Medzi obvinenými bol aj Steve Christian, starosta Pitcairnovho ostrova, ktorý čelil obvineniu zo siedmich znásilnení a sexuálneho zneužívania. 25. októbra bolo šesť obvinených Pitcairnčanov vrátane Steva Christiana, uznaných vinnými a odsúdených. Siedmy obvinený Jay Warren, bývalý starosta, bol oslobodený. Odsúdenie šiestich dospelých mužov znamená ohrozenie kolónie na Pitcairne, pretože odsúdení predstavovali až polovicu dospelej mužskej populácie na ostrove.
Kultúra a výskum
Tunajšiu kultúru v neskoršej dobe tiež výrazne ovplyvnili tradície a zvyky adventistickej cirkvi; Pitcairnčania svätia sobotu ako deň odpočinku, nejedia bravčové mäso, nepijú alkohol, nefajčia ani netancujú. Dlhé odlúčenie komunity od okolitého sveta sa nakoniec podpísalo aj na jazyku používanom ostrovanmi. Jazykom ostrovanov je v súčasnosti pitcairnčina, jazyk, ktorý je zmesou angličtiny 18. storočia a tahitčiny; s cudzincami Pitcairnčania hovoria anglicky, aj keď v ich jazyku sú poznať jednotlivé slová i frázy z angličtiny dvesto rokov starej. Pitcairnčania sa hlásia k britskej národnosti, hoci ostrovania nie sú popolynézštení Briti, ale poeurópštení Polynézania; napr. dodnes nosia anglické priezviská po vzbúrencoch (Christian, Young, McCoy atd.).
Henderson
thumb|Britský výskumník Frederick William Beechey Ostrov Henderson je najrozľahlejší z Pitcairnových ostrovov, je asi šesťkrát väčší, ako Pitcairnov ostrov. Hoci je kvôli svojej izolovanosti a nedostatku zdrojov pitnej vody prakticky neobývateľný, archeologické nálezy dokazujú prítomnosť malej stálej kolónie Polynézanov po dobu až 900 rokov, od 8. až do začiatku 17. storočia, kedy obyvateľstvo z ostrova zmizlo. Polynézania Henderson kultivovali a vysadili na ňom veľké množstvo rastlín. Obyvatelia sa sústredili predovšetkým na severnej strane ostrova, žili v skalných rozsadlinách a jaskyniach pobrežných útesov, čo dokazujú aj nálezy profesora Yosihika Sinota z Bernice Pauahi Bishop Museum v Honolulu z roku 1971. Kolónia bola menšia ako na Pitcairne, predpokladá sa, že na Hendersone mohla žiť komunita až 100 ľudí, ktorí sa živili rybolovom aj lovom suchozemských zvierat žijúcich na ostrove. Najmä v raných dobách osídlenia sú preukázané intenzívne kontakty medzi Hendersonom a Pitcairnom, najmä v podobe archeologických nálezov predmetov z materiálov, ktoré sa na samotnom Hendersone nenachádzali. Ale asi od roku 1450 začali vzťahy oboch ostrovov upadať, a úpadok civilizácie na Pitcairnovom ostrove do značnej miery ovplyvnil aj pád Hendersončanov, ktorí boli na Pitcairne závislí, čo pravdepodobne významným spôsobom prispelo k úpadku hendersonskej civilizácie. Všeobecne sa má za to, že domorodci z ostrova zmizli ešte pred príchodom Európanov.
29. januára 1606 bol Henderson objavený portugalským moreplavcom Pedrom Fernándezom de Queirós, ktorý tri dni predtým objavil tiež ostrov Oeno. Pedro Fernández de Queirós ostrov pomenoval San João Baptista (španielsky San Juan Bautista, Svätý Ján Krstiteľ). Nie je však jasné, či San João Baptista bol skutočne ostrov Henderson a nie Pitcairn. 17. januára 1819 ostrov objavil kapitán James Henderson na palube lode britskej Východoindickej spoločnosti Hercules, ktorý ho pomenoval podľa seba – Henderson. Už o niekoľko týždňov neskôr, 2. marca, sa kapitán Henry King s loďou Elizabeth vylodil na ostrove a vztýčil tu britskú vlajku. Námorníci potom vyryli meno lode do jedného zo stromov a v ďalších rokoch mal ostrov meno ako Henderson, tak aj Elizabeth. Pod názvom Elizabeth ostrov poznali aj osadníci z Pitcairn, keď na ostrove pristáli.
thumb|Západné pobrežie Hendersonu
Dňa 20. decembra 1820 sa na ostrove vylodilo 21 stroskotancov z americkej potopenej veľrybárskej lode Essex, ktorú potopila veľryba v južnom Pacifiku. Veľrybári však boli presvedčení, že pristáli na ostrove Ducie. Američania na ostrove zostali týždeň, do 27. decembra. Traja z nich – Thomas Chappel, Seth Weeks a William Wright – na ostrove zostali, zatiaľ čo ich spoločníci sa v troch záchranných člnoch vydali na ďalšiu cestu do Južnej Ameriky. Stroskotanci nemali žiadne jedlo a od smrti smädom ich zachránila iba dažďová voda. Stroskotanci z Essexu takto žili niekoľko mesiacov na prelome rokov 1820 – 1821, kým boli nájdení loďou Surrey. Niekoľko málo ich spoločníkov, ktorí opustili ostrov, bolo zachránených veľrybárskou loďou Dauphin.
V roku 1838 boli Pitcairnove ostrovy, vrátane Hendersonu, formálne anektované britskou korunou. Pitcairnčania na ostrove po prvý raz pristali v roku 1843, ale iné zdroje uvádzajú ich prvé pristátie až v roku 1851. Vtedy mali Pitcairnčania na ostrove pristáť v sprievode lode Sharon. Na prelome 19. a 20. storočia sa Henderson stal cieľom mnohých expedícii – 1881, 1900, 1907, 1908 a 1912 – pretože na Hendersone boli nájdené ložiska fosfátov, ale žiadnej expedícii sa nepodarilo nájsť fosfáty v takom množstve, aby prípadná ťažba bola výnosná. V roku 1902 na Hendersone pristál kuter pod velením kapitána G. F. Jonesa a na ostrove bola vztýčená britská vlajka a plaketa s nápisom: „Tento ostrov je pitcairnskou kolóniou a majetkom britskej vlády“. Počas druhej svetovej vojny, v roku 1944, bola na ostrove vybudovaná pristávacia plocha pre prieskumníkov britského kráľovského letectva.
thumb|left|[[Henderson (Pitcairnove ostrovy)|Ostrov Henderson, satelitná snímka]]
Posledným človekom žijúcim na ostrove bol v roku 1957 27-ročný Američan Robert Tomarchin, ktorý najskôr kvôli publicite ako stroskotanec na ostrove strávil tri týždne spoločne so svojim šimpanzom; nakoniec bol muž zachránený obyvateľmi z Pitcairnovho ostrova. Začiatkom 80. rokov 20. storočia americký obchodník Arthur Ratliff prejavil záujem o kúpu ostrova Henderson, kde chcel vybudovať letisko, farmu a svoje sídlo, za čo ponúkal milión amerických dolárov. Pitcairnská ostrovná rada jeho zámery v apríli 1981 schválila, ale britský Foreign and Commonwealth Office po nátlaku environmentalistických skupín, ktoré žiadali ochranu miestneho životného prostredia, rozhodnutie rady v roku 1983 nepotvrdil; ostrov bol potom v roku 1988 ako prírodná pamiatka zapísaný, vďaka svojim nedotknutým korálovým útesom, na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Od 20. storočia osadníci na Pitcairne disponujú dlhými veslovými člnmi s hliníkovým dnom, vďaka ním môžu poriadať pravidelné cesty na Henderson za ťažbou dreva zo stromov miro (Thespesia populnea) a tou (Cordia subcordata). Hoci obvykle túto cestu podnikajú raz ročne, majú povolené až tri cesty, ak im to počasie dovolí. Z tohto dreva potom ostrovania vyrábajú rôzne suveníry pre turistov, z ktorých je väčšina ich príjmov.
Nálezy ľudských pozostatkov
thumb|Pobrežie Hendersonu Keď Pitcairnčania v roku 1851 pristáli na Hendersone, našli v jaskyniach osem ľudských kostier a tiež časti lodných vrakov. Kostry však počas svojho pobytu na ostrove našli i stroskotanci z Essexu a dokonca existujú správy, že kosterné ostatky boli nachádzané ešte predtým.