cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frieda Inescort
Kariéra
Inescort bola divadelná, televízna a filmová herečka. Predtým ako začala svoju hereckú kariéru prevzala priezvisko jej matky, ktoré začala používať ako profesionálne meno. Značný úspech získala vďaka divadelnej úlohe Sorel Bliss v divadelnej inscenácii Noëla Cowarda, Senná nádcha na Broadwayi. Ďalej sa objavila aj v iných divadelných inscenáciách. V divadle účinkovala do roku 1948.
Vo filme debutovala v roku 1935, vo filme The Dark Angel. Mala hlavnú úlohu vo filme Call It a Day z roku 1937 v ktorom sa objavila po boku Olivie de Havilland. V roku 1940 po boku Greer Garsonovej a Laurencea Oliviera hrala vo filmovej adaptácii Pýcha a predsudok, kde stvárnila negatívnu rolu Caroline Bingley. O rok neskôr hrala po boku Freda Astaireho a Rity Hayworthovej v muzikáli Nikdy nezbohatneš.
Súkromný život
Bola vydatá od roku 1926 za spisovateľa Bena Raya Redmana a ich manželstvo bolo bezdetné. Začiatkom augusta 1961 spáchal Redman samovraždu užitím dvanástich tabletiek na upokojenie. Trpel depresiami. Redman zomrel vo veku 65 rokov.
Andrea Culková
Andrea Culková (nar. 17.7.1977) je česká dokumentaristka, scenáristka a režisérka. Absolvovala pedagogickú fakultu Karlovej Univerzity a katedru dokumentu na FAMU. Jej filmy nesú výrazne vizuálne a esejistické prvky, spracováva v nich aktuálne témy podľa subjektívnych zážitkov a skúseností.
Frieda Inescort
Súkromný život
Inescortovej bola diagnostikovaná skleróza multiplex v roku 1932. Po tragickej manželovej smrti sa jej choroba zrýchlila a v polovici 60. rokov už používala invalidný vozík. Inescort pracovala na financovaní výskumu liečby sklerózy multiplex.
Úmrtie
Zomrela vo veku 74 rokov vo Woodland Hills, v meste Los Angeles v Kalifornii. Príčinou smrti bola skleróza multiplex.
Andrea Culková
Tvorba
Počas kariéry vo filmovom priemyslu sa najviac venovala réžii dokumentárnych filmov, ktoré boli premietané na filmových festivaloch ako MFDF Ji.hlava alebo Jeden svet. Podieľala sa aj na tvorbe televíznych programov a seriálov, pracovala okrem réžií aj ako scenáristka, producentka alebo kameramanka.
Jej najznámejší film, Cukr Blog (2014) mal medzinárodnú premiéru v Dánsku na festivale CPH:DOX a dostal sa do distribúcie v zahraničných kinách, televízii či internetu. Vo filme spracováva vlastnú skúsenosť s tehotenským diabetom, skúma dôsledky konzumácie cukru na jednotlivca a na spoločnosť. Objavuje súvislosti medzi mentálnym zdravím a konzumáciou cukru.
V 2015 režírovala film Art detektivka v koprodukcii s Francúzskom o osude manželskej dvojice zo štyridsiatich rokoch dvadsiateho storočia.
O úvahe o význame súčasného umenia nakrútila film Vzrušení (2016), H*art on, názov ktorého je spojením slov hard on - erekcia, heart - srdce a art - umenie.
V rámci seriálu Český žurnál pracovala na epizóde Exekuce, v ktorej sa venovala pôvodu problému ľudí v exekúcií a snaží sa o naznačenie cesty von z bludného kruhu.
Film, na ktorom sa podieľala v úlohe režisérky, autorky scenáru a taktiež ako kameramanka a strihačka je Žal žen (2020). Venuje sa v ňom klimatickej kríze, skúma emócie mužov a žien a zisťuje, že ženy prežívajú klimatickú zmenu oveľa intenzívnejšie ako muži.
Filmografia
Interní sdělení ve věci úřední (2004)
Krásna Praha olympijská (2007)
Příběhy domů (2007)
Vesnicopis (2010)
Lise Forell - sem fronteiras (2010)
Celnice (2013)
Svoboda ve škole (2013)
''Celnice: Uzdravme Česko! (2013)''
Labializácia
Labializácia môže byť vo fonetike:
Andrea Culková
Filmografia
Cukr Blog (2014)
Art detektivka (2015)
Rok jinak (2015)
H*art on (2016)
Český žurnál (Exekuce-S04E03)
Žal žen (2020)
Externé odkazy
Andrea Culková na ČSFD: https://www.csfd.cz/tvurce/38733-andrea-culkova/biografie/
Andrea Culková na Filmovom přehlede: https://www.filmovyprehled.cz/cs/person/10327/andrea-culkova
Frenelle-la-Petite
Frenelle-la-Petite je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mostná ulica (Bratislava)
Mostná ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Vrakuňa. Križuje sa len so Skorocelovou ulicou.
Ulica je rovnobežná s Borovicovou a Hradskou ulicou. Pomenovaná je podľa mostu.
Square Montholon
náhľad|Square Montholon Square Montholon je square v Paríži v 9. obvode o rozlohe. Bolo pomenované podľa Nicolasa de Montholon (1763 – 1789), francúzskeho právnika.
Dejiny
Výstavba square prebiehala v rokoch 1862 – 1863 počas výstavby ulice Rue La Fayette a viedol ju architekt Jean-Charles Alphand. Náklady boli 160 000 vtedajších frankov. Park vznikol z časti záhrady pri paláci Charlesa Sansona (1681 – 1726), parížskeho kata.
Opis
Square o rozlohe je obohnané mrežou v štýle Ľudovíta Filipa a má dve terasy. Uprostred rastú dva platany z doby založenia parku o výške. Z ďalších stromov tu rastú napr. jelše, katalpy, ginko dvojlaločné, lipy, paulovnie, agáty alebo jaseňovec metlinatý.
V parku sa nachádza mramorové súsošie sochára Juliena Lorieuxa (1876 – 1915) Svätá Katarína z roku 1908, ktoré kúpilo mesto Paríž v roku 1925. Je tu aj malé detské ihrisko.
Zimné olympijské hry 1948
Zimné olympijské hry 1948, oficiálne V. zimné olympijské hry, sa konali vo švajčiarskom St. Moritzi od 30. januára do . februára 1948. Ide o prvé hry, ktoré boli usporiadané po druhej svetovej vojne. Od posledných zimných hier v roku 1936 uplynulo dvanásť rokov. Výber neutrálnej hostiteľskej krajiny či vylúčenie Japonska a Nemecka prehĺbilo počas olympiády veľmi prítomnú povojnovú politickú atmosféru. Organizačný výbor čelil viacerým problémom z dôvodu nedostatku finančných a ľudských zdrojov.
Dvadsaťosem krajín sa zúčastnilo prehliadky na otváracom ceremoniáli 30. januára 1948. Na dvadsiatich dvoch podujatiach sa zúčastnilo 669 športovcov, ktorí boli rozdelení do štyroch športov. K dispozícii sú tiež dva ukážkové športy: vojenská hliadka, z ktorej sa neskôr vyvinul biatlon, a zimný päťboj, ktorý je zatiaľ jediným vystúpením na olympiáde. Francúzsky lyžiar Henri Oreiller získal dve zlaté medaily a jeden bronz v alpskom lyžovaní, čo z neho urobilo športovca s najväčším počtom získaných medailí na týchto hrách. Väčšina olympijských športovísk pochádza z prvého usporiadania hier v St. Moritzi v roku 1928. Všetky športoviská sú v exteriéri, takže hry veľmi závisia od poveternostných podmienok. Na týchto hrách sa prvýkrát zúčastnili tieto krajiny: Čile, Dánsko, Island, Južná Kórea a Libanon. Rekord v prípade väčšiny medailí zdieľajú tri krajiny: Nórsko, Švédsko a Švajčiarsko, každá s desiatimi medailami. Čiastočne vďaka týmto hrám je Saint-Moritz dnes jedným z najslávnejších centier zimných športov a dovolenkových stredísk v Alpách.
Dopad druhej svetovej vojny
Mesto Sapporo nachádzajúce sa v Japonsku je vybrané v júni 1937 ako hostiteľské mesto zimných olympijských hier v roku 1940. V roku 1938 sa Japonci rozhodli hry neorganizovať, pretože tvrdili, že organizácia hier vyčerpá zdroje krajiny. Medzinárodný olympijský výbor (MOV) sa preto obrátil na hostiteľské mesto zimných olympijských hier v roku 1936 Garmisch-Partenkirchen, čím by sa stalo prvým mestom, ktoré by hostilo dve po sebe nasledujúce hry. Invázia Nemecka do Poľska v roku septembri 1939 sťažuje túto myšlienku a Nemecko sa následne vzdáva svojej kandidatúry. Fínsko si myslelo, že by mohlo usporiadať tieto hry, a podalo MOV svoju kandidatúru. Invázia Sovietskeho zväzu do tejto krajiny však ukončila všetky nádeje na olympijské hry v roku 1940. Zimné olympijské hry 1944 sa udeľujú v roku 1939 talianskej Cortine d'Ampezzo. Predĺženie konfliktu znemožnilo ich organizáciu a už druhý termín olympiády prešiel bez toho, aby sa hry konali.
Keďže sú tieto olympijské hry prvé, ktoré sa organizujú od konca druhej svetovej vojny, sú nazývané aj ako Obnovovacie hry. Nie sú povolené pre Nemecko a Japonsko, ktoré sú stále vylúčené z medzinárodného spoločenstva pre svoju úlohu v konflikte, ktorý sa práve skončil. (Ich neprítomnosť je len krátkodobá, pretože sa zúčastňujú hier v roku 1952 .) Sovietsky zväz neposlal športovcov na hry v roku 1948, ale vyslal desať delegátov ako pozorovateľov, aby určili, aký úspech by ich športovci dosiahli, keby sa ich zúčastnili.
Longchamps
Longchamps je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Zimné olympijské hry 1948
Výber hostiteľského mesta
MOV si v septembri 1946 na svojom 39. zasadaní v Lausanne vybral mesto St. Moritz ako hostiteľa olympiády 1948. Saint-Moritz a Lake Placid teda súťažia o túto organizáciu. Mesto Saint-Moritz je vybrané preto, lebo sa nachádza vo Švajčiarsku, neutrálnej krajine, ktorá sa nezúčastnila konfliktu. Malo sa tým zabrániť možným politickým manévrom zo strany bývalých bojovníkov. Navyše sa v St. Moritz už konali zimné hry v roku 1928, čo organizáciu týchto hier uľahčuje a zlacňuje. Organizátori majú v skutočnosti iba 18 mesiacov na to, aby sa pripravili na hry, čo je napriek existencii mnohých športovísk tesný termín.
Longchamps
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zimné olympijské hry 1948
Ťažkosti počas hier
Dopady druhej svetovej vojny sa prejavili ešte aj v roku 1948. Nízke finančné a ľudské zdroje sťažili organizáciu hier. Tento nedostatok zdrojov ovplyvňuje aj športovcov. Mnoho súťažiacich prichádza s malým alebo žiadnym vybavením : napríklad nórski lyžiari si museli požičať páry lyží od tímu Spojených štátov. Divákov je málo kvôli problémom s cestovaním a nedostatku peňazí vo vykrvácanom európskom hospodárstve, ktoré je podporované Marshallovým plánom.
Organizácia olympiády
Olympijský výbor tvorili osobnosti zo St. Moritzu, federálnych orgánov a členov Švajčiarskeho olympijského výboru. Olympijský výbor sa rozhodol zriadiť niekoľko výborov zodpovedných za rôzne aspekty hier. Tieto výbory sa zaoberali bytovou výstavbou a údržbou, výstavbou staveniska, financiami a médiami a reklamou. Miestne výbory úzko spolupracovali so švajčiarskou federálnou vládou a MOV s cieľom zabezpečiť hladký priebeh hier. Keďže počas minulých hier nebola postavená žiadna olympijská dedina, sú športovci a funkcionári ubytovaní v okolitých hoteloch. Výborom veľmi záleží na tom, aby nadviazali na svoje skúsenosti s hrami z roku 1928. Výber miest konania podujatí závisí od poveternostných podmienok, pretože všetky súťaže sa konajú vonku.
Preprava
Príchod veľkého množstva ľudí do Saint-Moritz v kombinácii s hornatým terénom mesta sa ukázal ako náročný pre organizátorov. Z tohto dôvodu bol spustený veľký projekt za účelom zlepšenia dopravy kvôli olympiáde. Zahŕňal vybudovanie a rozširovanie ciest a výstavbu nových staníc. Taktiež je zlepšený stav kanalizácie. Všetky projekty musia byť schválené švajčiarskou vládou a majú veľký vplyv na úspech olympiády. MOV v snahe pomôcť organizačnému výboru žiada všetky zúčastnené krajiny o zaslanie zoznamu športovcov niekoľko mesiacov vopred.
Zúčastnené národy
náhľad|Zúčastnené krajiny: zelenou krajiny už zúčastnené predtým, modrou krajiny, ktoré sa zúčastnili prvýkrát. V St. Moritzi súťažilo 669 športovcov z 28 národov, toľko ako na predchádzajúcich zimných hrách v roku 1936. Päť krajín sa zúčastnilo hier po prvýkrát: Čile, Dánsko, Island, Južná Kórea a Libanon. Nemecko a Japonsko sa nemôžu zúčastniť kvôli svojej účasti na druhej svetovej vojne. Napriek príslušnosti k mocnostiam Osy bolo Taliansko po vstupe k spojencom v roku 1943 oprávnené vyslať športovcov. Estónsko, Lotyšsko a Litva boli pripojené k Sovietskemu zväzu a až do roku 1992 sa nezúčastnili hier ako nezávislé národy. Argentína sa vracia k zimným hrám po tom, čo chýbala v rokoch 1932 a 1936. Na druhej strane Austrália a Luxembursko prítomné v roku 1936 nevyslali v roku 1948 delegáciu.
Zoznam krajín, v zátvorke je uvedený počet vyslaných športovcov:
Rozvrh disciplín
Otvárací ceremoniál sa konal 30. januára s prvými zápasmi v ľadovom hokeji a prvými dvoma mužskými podujatiami v boboch pre dvoch mužov. Záverečný ceremoniál sa konal 8. februára. Medaily sa udeľovali každý deň na olympijskom štadióne zimného štadióna St. Moritz.
Otvárací ceremoniál
Otvárací ceremoniál sa konal 30. januára na olympijskom štadióne v St. Moritz. O 10. hodine zahral hudobný spolok zo St. Moritz Schweizerpsalm, švajčiarsku štátnu hymnu, ktorá odštartovala začiatok prehliadky účastníkov. Grécka výprava zložená z jedného športovca vstúpila na štadión podľa tradície ako prvá. Zúčastnené krajiny potom vstúpili na štadión v abecednom poradí podľa svojho francúzskeho názvu s výnimkou švajčiarskej delegácie, ktorá procesiu uzatvárala ako hostiteľská krajina. Americká delegácia má najväčší počet športovcov.
Následne Marcel Henninger, predseda Švajčiarskeho olympijského výboru, predniesol krátky prejav so zameraním na dôležitosť podujatia, a prezident Švajčiarskej konfederácie Enrico Celio oficiálne otvoril tieto hry: "Vyhlasujem 5. zimné olympijské hry v rámci 14. olympiády za otvorené." Následne sa olympijská vlajka zdvihla za zvuku skladby Marche au drapeu a tri rany z dela ohlasujú začiatok hier. Na veži štadióna sa zapaľuje olympijský oheň. Vlajkonosiči sa potom postavili do polkruhu pred tribúnu. Hokejista Richard Torriani vystúpi na pódium v strede a skladá olympijskú prísahu. Na konci hodinovej ceremónie odchádzajú delegácie zo štadióna v rovnakom poradí, v akom prišli.
Po slávnostnom ceremoniáli sa začína hokejový turnaj stretnutím Švajčiarska s USA, ktoré vyhrali Švajčiari (5:4). Počas dňa sa konajú aj ďalšie tri hokejové zápasy, ako aj prvé dva preteky na boboch pre dvoch mužov.
Ľadový hokej
vľavo|náhľad| Kanadský tím, ktorý zvíťazil v ľadovom hokeji Hokejový turnaj vyhráva Kanada pred Československom a Švajčiarskom. Je to piata zlatá olympijská medaila pre Kanadu v hokeji. Jediným tímom, ktorý porazil Kanadu na olympijských hrách od jej debutu na letných hrách 1920, bola Veľká Británia v roku 1936. Ľadový hokej je stredobodom polemík, ktoré takmer ohrozujú samotnú existenciu zimných olympijských hier. Severoamerický ľadový hokej bol obvinený z profesionality a merkantilizmu a MOV mu v roku 1946 zdvihol varovný prst. Medzinárodná organizácia dokonca uvažuje o vylúčení ľadového hokeja z olympijského programu. Veci sa urovnali viac-menej medzi rokmi 1946 a 1948, ale počas olympiády sa dostavili dva tímy z USA: Amateur Athletic Union podporovaný Americkým olympijským výborom a tím amatérskej hokejovej asociácie podporovaný Medzinárodnou hokejovou federáciou. Táto situácia vyvolávala polemiku, dokonca americký člen MOV tvrdil, že olympiáda v Saint-Moritze by bola posledná svojho druhu. Medzinárodný olympijský výbor neumožňuje účasť ani jednému z týchto dvoch tímov, ale švajčiarsky organizačný výbor umožňuje sprievodu Amateur Athletic Union zúčastniť sa otváracieho ceremoniálu a amatérskemu hokejovému tímu. Asociácia hrá neoficiálne bez možnosti získať medaily.
Bobovanie
Na zimných hrách v roku 1948 sa bojovalo o dva skĺzavé športy, prvé boli bobové. Kontroverzie prepuknú, keď existujú dôkazy o tom, že cievky volantu tímu USA sú sabotované. Vodič nákladného vozidla potom priznáva, že nešťastne zacúval v budove, v ktorej sú boby. Táto nehoda však na mužských podujatiach neovplvnila zásadne tímy zo Spojených štátov, ktoré získali bronzovú medailu v dvojbobe a zlatú a bronzovú medailu v štvorbobe. Švajčiarske dvojbobové tímy získavajú zlato a striebro, čo je najlepší možný výsledok, pretože sa môžu zúčastniť dva tímy za každú krajinu. Víťazný jazdec Felix Endrich dokonca predbehol svojho trénera Fritza Feierabenda.
Severská kombinácia
Od roku 1924 sa na každých zimných olympijských hrách konajú kombinované severské súťaže. Športovci najskôr súťažia v behu na lyžiach na 18 kilometrov so súpermi v súťaži v behu na lyžiach. Získavajú počet bodov na základe ich času. Nasledujúci deň skákajú športovci dvakrát zo skokanského mostíka Olympiaschanze. Za každý skok sa udeľuje počet bodov a najdlhší skok sa skombinuje s časom behu na lyžiach, aby sa získalo konečné skóre. Tím Nórska, krajinu tradične považovanú za lídra v severskej kombinácii, porazil Fín Heikki Hasu, ktorý sa stal prvým nenórskym športovcom, ktorý zvíťazil v súťaži. Na stupňoch víťazov dokonca nie sú ani nórski športovci. Hasuov tímový kolega Martti Huhtala berie striebro a Švéd Sven Israelsson bronz.
Rýchlokorčuľovanie
Súťaž v rýchlokorčuľovaní sa koná na rovnakom klzisku ako v roku 1928 - Olympic Ice Rink St. Moritz. V nadmorskej výške 1 856 metrov nad morom je táto súťaž v rýchlokorčuľovaní druhou najvyššou v histórii olympijských hier; vyššia je iba tá v Squaw Valley v roku 1960. V súťaži dominujú Nórsko a Švédsko, ktoré vybojujú deväť z dvanástich medailí. Škandinávski športovci pred hrami v roku 1948 nedosahovali v rýchlokorčuľovaní dobré výkony. Dôvodom ich terajšieho úspechu je to, že rýchlokorčuľovanie sa v Európe počas druhej svetovej vojny príliš nerozvíjalo. Iba krajiny, ktoré neboli priamo zapojené do konfliktu, mali zdroje na to, aby udržali svoje programy rýchlokorčuľovania nedotknuté. Preteky na 500 metrov vyhral Nór Finn Helgesen. Na druhom mieste sú traja korčuliari: Nór Thomas Byberg a Američania Robert Fitzgerald a Ken Bartholomew. Všetci traja finišujú presne na 43,2 sekundy. Švédsky Åke Seyffarth vyhral zlato v závode na 10 000 metrov a striebro v závode na 1 500 metrov. Závod na 5 000 metrov sa vykonáva za meniaceho sa počasia. Dvadsať účastníkov beží so silným vetrom, slnkom a snehom. Nakoniec zvíťazil nórsky špecialista na dlhé trate Reidar Liaklev.
Krasokorčuľovanie
Barbara Ann Scott sa stáva prvou a jedinou Kanaďankou, ktorá získala zlatú medailu v krasokorčuľovaní. Toto podujatie vyhrala napriek rozptýleniu spôsobeného nízko letiacim lietadlom a skutočnosti, že ľad bol noc predtým použitý počas dvoch hokejových hier (rolba ešte nebola vynájdená). Osemnásťročný Američan Dick Button završuje nevídaný úspech Severoameričanov na oboch krasokorčuliarskych podujatiach. Získal zlato po tom, čo sa ako prvému v súťaži podaril dvojitý axel. Neskôr, na hrách v roku 1952, Dick Button druhýkrát triumfoval. Jeho víťazstvo prišlo počas najlepších rokov švajčiarskeho majstra sveta Hansa Gerschwilera, ktorý spadol počas voľného štýlu. Napriek svojmu incidentu získal Gerschwiler striebornú medailu.
Alpské lyžovanie
vľavo|náhľad| Erika Mahringer Alpské lyžovanie malo na týchto hrách olympijský debut. Niektoré súťaže sa organizovali na hrách v roku 1936, ale v St. Moritzi sa bojovalo o tri mužské a tri ženské podujatia. Alpský lyžiar Francúz Henri Oreiller sa stáva športovcom s najväčším počtom medail. Spustil sa z kopca s náskokom viac ako štyri sekundy pred druhým. Táto extravagantná medzera je v olympijských análoch zjavne jedinečná. Zároveň získal druhú zlatú medailu v kombinácii a bronzovú medailu v slalome. Pri kombinovanom zjazde Oreiller predbehol druhého o viac ako päť sekúnd. Je jedným z dvoch športovcov, ktorí získali dve zlaté medaily na hrách v roku 1948, a je tiež jediný, ktorý získal tri medaily. Na druhej strane zlato uniká druhému veľkému francúzskemu lyžiarovi súčasnosti, Jamesovi Couttetovi. Musel sa uspokojiť so striebrom v slalome a bronzom v kombinácii.
V ženských súťažiach dominuje Rakúsko, ktoré získalo päť medailí z deviatich. Trude Beiser-Jochum získava dve medaily: zlato v kombinácii a striebro v pôvode. Dve medaily získala aj Gretchen Fraser z tímu USA: zlato v slalome a striebro v kombinácii. Stáva sa prvou Američankou, ktorá získala olympijský titul v alpskom lyžovaní. Rakúšanka Erika Mahringerová dvakrát získala bronz v slalome a v kombinácii.
Skeleton
Skeleton sa na olympijských hrách objavil po olympijských hrách v roku 1928, ktoré sa tiež konali v St. Moritzi. Skeleton je formou sánkovania, ktorá sa po prvýkrát objavila v regióne St. Moritz na konci XIX. storočia. John Heaton z tímu USA získava svoju druhú medailu v skeletone. Prvú medailu v tejto disciplíne vyhral pred 20 rokmi, keď mal 19 rokov V súťaži zvíťazil Talian Nino Bibbia. Toto víťazstvo je prvým z jeho 231 úspechov na Cresta Run. Jedna zo zákrut v Cesana Parioli, miesta, kde sa konalo bobovanie, sánkovanie a skeleton v roku 2006 počas zimných olympijských hier v Turíne, je pomenovaná Bibbia.
Skoky na lyžiach
V skokoch na lyžiach dominujú Nóri. Birger Ruud získal zlatú medailu v skokoch na lyžiach na hrách 1932 a 1936. Hry boli pozastavené na dvanásť rokov kvôli druhej svetovej vojne, takže Birger Ruud mal v roku 1948 36 rokov. Zo súťaže odišiel a trénoval nórsky tím. Po príchode na olympiádu sa však rozhodne zúčastniť sa ich poslednýkrát. Napriek niekoľkým rokom mimo tejto disciplíny sa zmocnil striebornej medaily. Nór Petter Hugstedt získava zlatú medailu a bronz si berie jeho tímový kolega Thorleif Schjelderup.
Predvádzací šport
Tieto dva ukážkové športy (vojenská hliadka a zimný päťboj), ktoré MOV po roku 1948 definitívne nechal stranou, sa o pár rokov neskôr vvinú na zimný biatlon.
Záverečný ceremoniál
Vojenská hliadka sa koná ráno 8. februára. Turnaj v ľadovom hokeji sa končí v rovnaký deň poslednými štyrmi zápasmi. Po medailovom ceremoniáli za hokejový turnaj nasleduje záverečný ceremoniál. Vlajkonosiči dvadsiatich ôsmich zúčastnených krajín idú na olympijský štadión. Olympijská šampiónka v slalome Edi Reinalterová nesie olympijskú vlajku. Keď sa hrá Marche au drapeau, olympijské vlajky sa pomaly sklápajú. Olympijský oheň zhasne a koniec hier ohlási streľba z dela. Predseda Medzinárodného olympijského výboru Sigfrid Edström poďakoval švajčiarskemu organizačnému výboru za dobrú prácu a vyhlásil koniec 5. zimných olympijských hier.
Športoviská
vpravo|náhľad| Skokanský mostík Olympiaschanze v St. Moritz. Na zimnom štadióne St. Moritz sa konal otvárací a záverečný ceremoniál. Používal sa tiež na rýchlokorčuľovanie, krasokorčuľovanie a finále ľadového hokeja. Väčšina hokejových zápasov sa konala na štadiónoch Suvretta a Kulm v St. Moritz. Bobovanie prebiehalo na Bobrunskom olympijskom štadióne. Skeleton sa odohrával na Cresta Run. Štadión Olympia Bobrun bol postavený v roku 1903 a modernizovaný pre hry v roku 1948 a Cresta Run bol postavený v roku 1884. Skoky na lyžiach sa konali na skokanskom mostíku Olympiaschanze v St. Moritzi. Bol postavený v roku 1927 pre olympijské hry 1928 a používal sa až do roku 2006. Na tratiach okolo Piz Nair sa organizovali podujatia v alpskom lyžovaní.
Československá výprava
Československé farby hájilo 47 reprezentantov, z toho 6 žien. Najväčšieho úspechu dosiahli hokejisti. Ani jeden zápas neprehrali, a len kvôli horšiemu skóre skončili na druhom mieste za Kanadou, s ktorou remízovali. Výborne se prezentovali aj československé krasokorčuliarky - Jiřina Nekolová obsadila štvrté a Ája Vrzáňová piate miesto.
Vedľajšie efekty
Saint-Moritz je dnes jedným z najslávnejších cientier zimných športov a dovolenkových stredísk v Alpách. Organizácia mnohých zimných športových podujatí hrala veľkú rolu v reputácii strediska. Po hrách v roku 1948 zažil nárast cestovného ruchu, ktorý v 50. rokoch viedol k stavebnému rozmachu. V priaznivom roku mesto, ktoré má 5 400 obyvateľov, prijme 1,1 million prenocovaní. 70 % návštevníkov prichádza zo zahraničia. Viac ako polovica z 5 300 postelí je v štvor- alebo päťhviezdičkových zariadeniach. Od roku 1930 sa symbolom letoviska stalo slnko, ktoré svieti v priemere 322 dní v roku. V roku 1986 sa názov „Saint-Moritz" stáva prvým menom lokality, ktorá je vo svete chránená zákonom. Táto značka je doplnená sloganom „Top of the World“.
Niektoré olympijské ihriská vrátane dvoch prírodných ľadových tratí sú stále v prevádzke. Cresta Run, ktorá je vyhradená pre mužských pilotov, bola skonštruovaná v roku 1884 a od tohto dátumu bola každý rok prestavovaná. Prevádzkuje ju britský súkromný klub St. Moritz Tobogganing Club. Olympia Bobrun je v súčasnosti jedinou prírodnou bobov ou dráhou na svete a je stále používaná na medzinárodných súťažiach. Od postavenia v roku 1904 sa trať zmenila len minimálne. Iba spodná časť bola upravená tak, aby umožňovala vyššie rýchlosti. Medzinárodná federácia bobov a sánkovania (FIBT) tam viackrát usporiadala majstrovstvá sveta v bobovaní a skeletone. Skokanský mostík Olympiaschanze bol v priebehu rokov niekoľkokrát zväčšený a dosiahol bod K 95 metrov. Jeho stav sa odvtedy zhoršil a v roku 2006 bol uzavretý. Vo výstavbe je nový odrazový mostík.
St. Moritz tiež hostil množstvo pretekov Svetového pohára v alpskom lyžovaní, ako aj majstrovstiev sveta v rokoch 1934, 1974 a 2003. Medzi ďalšie významné udalosti, ktoré sa tam konajú, patria konské dostihy White Turf na zamrznutom jazere St. Moritz, ktoré sa konajú od roku 1907, a Engadinský maratón. Od roku 1967 tu tiež bolo vysokohorské výcvikové stredisko pre športovcov.
Square
Square môže byť:
Ramzová (vrch vo Volovských vrchoch)
Ramzová je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Čučma, približne severovýchodne od Rožňavy.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Zlatý stôl. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Pača, čiastočne i mesta Rožňava. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaná Úhorná a severne ležiaca Henclová, východne sa nachádza Smolník, severovýchodne Švedlár a Stará Voda a juhozápadne Čučma a Pača.
Opis
Ramzová leží v hlavnom hrebeni, vedúcom od Skaliska juhovýchodným smerom na Biele skaly. Severne ležia Tri chotáre, Suchý vrch , Žobrácka poľana a Zlatý stôl , východne Jamina , Okrúhly chrbát  a Hekerová , južne Biele skaly , Panský vrch  a Ostrý vrch  a západne Stredný vrch , Skalisko  a Volovec. Severovýchodnú časť masívu odvodňuje potok Stará voda do rieky Hnilec, južnú Rožňavský potok a západnú jeho prítok Zlatý potok do Slanej. Vrcholovou časťou vedie značená Cesta hrdinov SNP.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý, miestami riedky les, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s riedkou vegetáciou a holín je možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Levočské vrchy, Vysoké a časť Nízkych Tatier, Stolické vrchy, Revúcku vrchovinu, Slovenský kras a vrchy severného Maďarska.
Wes Bentley
Wes Bentley (angl. Wesley Cook Bentley * 4.september 1978, Jonesboro, Arkansas, Spojené štáty) je americký herec predovšetkým známy z americkej psychologickej drámy American Beauty (1999), kde stvárnil postavu Rickyho Fittsa, za túto postavu bol tiež nominovaný na cenu BAFTA.
Životopis
V roku 1996 absolvoval vysokú školu Sylvan Hills v Sherwoodi v Arkansase. Navštevoval tiež divadelnú školu Juilliard School ale školu opustil po jednom roku, aby sa naplno venoval svojej hereckej kariére.
Kariéra
Objavil sa v niekoľkých divadelných hrách na Broadwayi a po čase prišli úlohy aj z filmu. V roku 1998 sa objavil vo filme Three Below Zero, kde si zahral hlavnú úlohu bubeníka Juliana. O rok neskôr, získal postavu Rickyho Fittsa, v americkej psychologickej dráme American Beauty, kde hral po boku hercov ako Kevin Spacey či Annette Bening. Za túto rolu získal cenu Americkej filmovej národnej rady za herecký objav roka a tiež nomináciu na cenu BAFTA.
V roku 2001 sa objavil v nízkorozpočtovom teenagerskom filme Soul Survivors, v ktorom sa tiež objavili jeho herecký kolegovia ako Eliza Dushku či Casey Affleck. V roku 2002 sa objavil po boku Heatha Ledgera a Kate Hudson vo filme The Four Feathers, v roku 2009 si zahral vo filmovej adaptácií Dolan's Cadillac, podľa knižnej predlohy od Stephena Kinga. V roku 2012 si zahral úlohu vyšetrovateľa vo filme Gone, v rovnakom roku sa objavil tiež vo filmoch ako Underworld: Awakening, Stars in Shorts či Hunger Games, kde stvárnil postavu Seneca Crane.
V roku 2014 si zahral v Sci-Fi filme Interstellar a od toho istého roku pôsobil aj v televíznom seriály American Horror Story, kde získal jednu s podstatnejších úloh pre piatu sezónu hororového príbehu nazvaného Hotel. Wes tam stvárnil úlohu detektíva John Lowea. V roku 2015 sa objavil po boku Kate Bosworth vo filme Amnesiac, ktorý získal podpriemerné recenzie. Od roku 2018 pôsobí v televíznom seriály Yellowstone.
Osobný život
Wes sa v roku 2001 oženil za herečku Jennifer Quanz, vzťah sa však skončil rozvodom v roku 2009. V roku 2010 sa oženil s producentkou Jacqui Swedbergs ktorou majú syna narodeného koncom roka 2010 a dcéru narodenú v roku 2014.
V článku od New York Times, z 8. februára 2010 opísal svoj priebeh drogovej závislosti, ktorá začala takmer okamžite po jeho úspechu vo filme American Beauty (1999). V roku 2008 bol zatknutý a mal nariadenú povinnú ústavnú liečbu 12-krokový liečebný program. Wes však naďalej pokračoval v užívaní heroínu, kým nebol "zlomený" ako to sám nazval.
V júli 2009 priznal, "Som narkoman a alkoholik a potrebujem pomoc alebo zomriem." Opäť vstúpil do 12-krokového liečebného programu a od tej doby je čistý, považuje sa na ceste k "oživeniu".
V dokumentárnom filme My Big Break (2009), film zachytil Bentleyho skorú hereckú kariéru, ako začínal až po jeho výbušné kariérne začatie po filme American Beauty (1999) a jeho následný emočný boj so slávou a jeho prijatie do liečebného ústavu proti drogovo závislým a zotavenie sa zo závislosti na drogách a alkohole. Svoju kariéru neskôr oživil divadelnou hrou Venus in Fur na Broadwayi.
Koralovka
Koralovka (v prvých dvoch významoch existuje aj nesprávny variant – bohemizmus korálovka) môže byť:
Fructuoso Rivera
José Fructuoso Rivera y Toscana, známy ako Fructuoso Rivera (* 17. október 1784, Durazno † 13. január 1854, Melo) bol uruguajský politik a vojak. Bol historicky prvým prezidentom Uruguaja, následne sa stal prezidentom ešte raz (konkrétne bol tretí v poradí). Neskôr bol ešte členom vládnuceho triumvirátu nad Uruguajom, ktorý okrem neho tvorili ešte Venancio Flores a Juan Antonio Lavalleja. Rivera patrí medzi najvýznamnejších predstaviteľov počiatkov Uruguaja a jeho boja za nezávislosť. Stal sa zakladateľom a hlavným predstaviteľom tradičnej uruguajskej politickej strany Colorado, ktorá je do súčasnosti v uruguajskom parlamente.
Životopis
Pochádzal z rodiny veľkostatkára a prakticky celý život žil a pôsobil na vidieku, kde bola hlavná základňa jeho podporovateľov. Rivera pôsobil na počiatku svojej kariéry vo vojsku najvýznamnejšieho uruguajského bojovníka za nezávislosť José Gervasia Artigasa. Patril k veliteľom tohto vojska a bojoval s ním proti brazílskym Portugalcom, ktorí v roku 1816 začali okupovať súčasné uruguajské územie (vtedy nazývané Banda Oriental, teda Východný breh). Rozhodujúcu výpravu proti Portugalcom v snahe ich vyhnať uskutočnili exulanti žijúci v susednom Buenos Aires a to Manuel Oribe a Juan Antonio Lavalleja. Výprava dostala pomenovanie Treinta y Tres Orientales, teda Tridsaťtri orientálcov, resp. Tridsaťtri východniarov, pričom k tejto sa nakoniec pripojil aj Rivera napriek tomu, že počas okupácie spolupracoval s okupantmi z Brazílie. Výprave sa nakoniec podarilo okupantov poraziť, pričom ich vtedajšou snahou bolo pripojenie územia súčasného Uruguaja k susedným Spojeným provinciám La Platy, čo sa však kvôli zásahu Spojeného kráľovstva nepodarilo. Spojené provincie La Platy tak vyhlásili vojnu susednej portugalskej Brazílii v snahe predsa získať územie Uruguaja. Spojené provincie La Platy síce vojnu vyhrali, no po opätovnom zásahu Veľkej Británie museli aj s Brazíliou uznať úplnú nezávislosť Uruguaja. Po rôznych zložitých vnútorných dohodách sa nakoniec v roku 1830 Rivera stal prvým prezidentom Uruguaja. Nezávislosť však iba vyvolala vnútorné spory medzi bývalými spolubojovníkmi, čo viedlo k občianskej vojne, na ktorej sa Rivera aktívne podieľal. Počas nej sa stal prezidentom ešte raz, neskôr pôsobil ešte ako člen triumvirátu, ktorý vládol krajine miesto riadnej vlády. Počas tohto obdobia zomrel, čím skončila aj vláda triumvirátu. Pochovaný je v Metropolitnej katedrále v Montevideu.
Verejný cintorín
náhľad|Obradná pohrebná sieň Verejný cintorín je cintorín v Košiciach, nachádzajúci sa v mestskej časti Juh, medzi ulicami Alejová a Rastislavová. Je to najväčšie pietne miesto na Slovensku s rozlohou 32 hektárov a kapacitou viac ako 30 000 hrobových miest.
Vznik
Počiatky jeho vzniku siahajú do 80. rokov 19. storočia, kedy sa začali dovtedy fungujúce cintoríny zapĺňať. Mesto preto muselo uvažovať o vybudovaní nového pietneho miesta. Najprv bolo treba vybrať vhodný pozemok, kde by sa dalo zriadiť. Nájsť sa ho podarilo v roku 1881, kedy od pôvodných vlastníkov kúpilo mesto pomerne veľký pozemok na dnešnej Rastislavovej ulici. Vedenie mesta v rozpočte schválilo 25-tisíc zlatých na stavbu budovy pre správcu cintorína, kancelárie a márnicu s piatimi boxmi. Jeden z nich mal byť upravený na pitevňu. Stavbu, ako to zachytávajú historické pramene zrealizovali podnikatelia Schmidt a Kolacsek. Pri tvorbe sa snažili vytvoriť napodobeninu niektorého z parížskych cintorínov.
Prví pochovaní
Vo februári 1888 schválilo vtedajšie mestské zastupiteľstvo štatút o správe a prevádzke cintorína. Po jeho odsúhlasení ministerstvom vnútra v apríli 1889 vydalo zastupiteľstvo vyhlášku o zatvorení, respektíve zrušení dovtedy používaných cintorínov. Prestali fungovať ''Cintorín sv. Kríža'', evanjelický, kalvínsky i židovský cintorín. Jediný, ktorý ostal, bol ''Cintorín sv. Rozálie''. Prvými nebožtíkmi na Verejnom cintoríne, ktorých 1. júna 1889 pochoval pomocný duchovný Béla Mihályffy, boli Andrej a Štefan. Jeden mal štyri roky a bol synom domáceho sluhu Antona Zsampáka. Druhým bol ročný chlapček tesára Ondreja Kovalcsika.
Pochovaní vojaci
Neďaleko tohto pamätníka je ďalší v podobe obelisku. Venovaný je talianskym vojakom, ktorí padli v Košiciach v roku 1919. Pamätník im dal postaviť veliteľ 6. divízie legionárov generál Rossi. Neskôr tam boli dodatočne uložené telá talianskych vojakov, ktorí padli v novembri 1944. Okrem mien je na stĺpe, obnovenom v roku 2002, taliansky text.
Na juhovýchodnej strane vrcholu cintorína, konkrétne na jednej časti parcely č. 12, sú hroby vojakov z II. svetovej vojny. Je ich do 100 a sú to tzv. československí vojaci. Ich hroby, ktoré sú v štyroch radoch, sa začali postupne obnovovať. Obnovenie rád spočívalo vo vyrovnaní krížov, vysadení trávi a odstránení buriny a koreňov drevín, týmto spôsobom nadobudol rad úplne iný vzhľad.
V centre cintorína je postavený pomník s hrobmi vyše 3-tisíc vojakov a dôstojníkov Sovietskej armády. Zomreli pri oslobodzovaní Východného Slovenska a Košíc. Pomník bol odhalený 6. júla 1946.
Na Verejnom cintoríne je niekoľko miest, o ktoré sa SMSZ stará. Je to napríklad hrob J. Kukorelliho i hromadný hrob tých, ktorí boli povešaní na stromoch na Hlavnej ulici. Ďalej hromadný hrob odporcov fašizmu postrieľaných pri Ťahanovskom tuneli a pamätník Neznámeho vojaka presťahovaný z Námestia osloboditeľov, ktorý je vedený ako národná kultúrna pamiatka. A potom spomínané cintoríny vojakov z I. i II. svetovej vojny a pomník vojakov Sovietskej armády.
Významné osobnosti
Na Verejnom cintoríne odpočíva veľa osobností, ktoré sa zapísali do života mesta. Sú to napríklad: Anton Prídavok, Bauerneblovci, teda bývalí majitelia košického pivovaru či akademický sochár Vojtech Löffler a mnohí ďalší.
Pružinský
Pružinský môže byť:
Dothrakovia
thumb|Muž v kostýme seriálového stvárnenia khala Droga na [[Comic-Cone 2012]] Dothrakovia sú fiktívny národ z knižnej série Pieseň ľadu a ohňa od amerického autora G. R. R. Martina a seriálu Game of Thrones. S Dothrakmi jazdí jedna z ústredných postáv série, Daenerys Targaryen, ktorá je vydatá za ich vodcu, khala Droga.
Dothrakovia žijú na fiktívnom svetadieli na východ od Úzkeho mora. Jazdia na koňoch vo veľkých skupinách, zvaných khalasary. Plienia, zabíjajú, znásilňujú a zotročujú obyvateľov iných národov vrátane iných khalasarov. Ich typickou zbraňou je arakh, používajú aj bič a luk.
Khal
Vodca dothrakov je nazývaný khal a je to najmocnejší bojovník zo všetkých. Vo vlasoch nosí zapletené zvončeky na znak svojich víťazstiev. Ak khal prehrá, jeho vlasy sú ostrihané. Jeho manželka má titul khaleesi a oslovuje khala „moje slnko a hviezdy“, kým khal ju oslovuje „mesiac môjho života“.
O bezpečnosť khala sa starajú takzvaní pokrvní jazdci. Khal ich oslovuje "krv mojej krvi". Keď umrie khal, musia umrieť s ním. Ak bol khal zabitý, žijú len tak dlho, aby vykonali pomstu na ňom a odviedli jeho ženu, khaleesi, do Vaes Dothraku, jediného dothrackého mesta. Po smrti telo khala spália.
Kone
Dothrakovania majú k svojim koňom veľmi blízky vzťah, no nedávajú im mená. Keď umrie bojovník, je zabitý aj jeho kôň, aby ho odniesol do posmrtného života. Na koňoch jazdia takmer všetci vrátane žien v pokročilých štádiách tehotenstva. Len pre najslabších, najmladších a najstarších idú s khalasarom vozy. Radi jedia konské mäso a veria, že dodáva mužom silu. Khal sa o svojho koňa s nikým nedelí a pokiaľ nie je schopný na koni jazdiť, prestáva byť khalom. Dothrakovia majú z mora strach, pretože jeho vodu kone nepijú.
Spôsob života
Dothrakovia sú kočovníci. Khalasary sa presúvajú veľkými trávnatými rovinami nazývanými dothracké more. Prespávajú v stanoch, ale všetky dôležité udalosti a obrady sa musia konať pod holým nebom. Domy nevedia stavať, na to využívajú otrokov. Ich jediným mestom je Vaes dothrak obsahujúce oveľa viac budov, než má obyvateľov. Vládnu mu stareny, vdovy po zosnulých khaloch. Khal vždy príde predstaviť týmto starenám svoju manželku. V tomto meste sa nesmie prelievať krv (nekrvavé spôsoby zabíjania sú však povolené).
Spoločnosť
Dothrakovia veria množstvu povier, napríklad, že ak tehotná žena zje celé surové srdce koňa a nevyvráti ho, narodí sa jej silný syn. V khalasare neexistujú tajomstvá, každá zvesť sa rýchlo rozšíri.
Úloha v knihách
V Hre o tróny ponúkne Viserys Targaryen, potomok zvrhnutého kráľa, svoju sestru Daenerys za manželku vodcovi obrovského khalasaru. Dúfa, že si tým kúpi khalasar ako armádu, ktorá mu pomôže opäť dobyť trón jeho otca. Daenerys sa proti svojej vôli vydá za khala Droga a spočiatku trpí. Neskôr si však na život a zvyky Dothrakov zvykne, naučí sa ich reč a zaľúbi sa do svojho manžela, s ktorým otehotnie. Slúžia jej dve Dothracké otrokyne, dievčatá jej veku – Irri a Jhiqui. Neskôr Daenerys zaberá pre seba ako otrokyne ďalšie dievčatá a ženy z dobytých miest, aby ich zachránila pred znásilňovaním, čím si však Dothrackých mužov znepriateľuje.
Manželstvo Daenerys a Droga znepokojuje kráľa Roberta Baratheona, ktorý zabil brata Daenerys, právoplatného dediča, a násilím sa zmocnil trónu. Bojí sa, že Drogo príde so svojimi bojovníkmi vydobyť pre svoju ženu trón naspäť. Eddard Stark ho presviedča, že Dothrakovia sa cez more nikdy nevydajú, ale Robert, nenávidiaci Targaryenovcov, aj tak vydá rozkaz na zabitie Daenerys. Obchodník sa ju pokúsi otráviť, ale je včas odhalený a Drogo rozhodne, že traviča uvláčia za Daenerysiným koňom na smrť.
Stareny vo Vaes Dothraku prorokujú, že syn Daenerys a Droga bude najmocnejším khalom, „jazdcov, ktorý si osedlá svet“. Drogo sa nechá presvedčiť, aby raz dobyl trón Daenerysinho otca pre svojho syna. Prisahá, že nechá Dothrakov preplaviť sa cez more, čo žiadny khal pred ním nespravil. Po zranení v bitke však Drogo umiera a pri snahe zachrániť ho krvavou mágiou umiera aj jeho nenarodený syn Rhaego. Zoslabnutú a nešťastnú Daenerys skoro celý khalasar opustí, rozdelí sa na skupiny s novými vodcami. Posledných približne sto ľudí však Daenerys zjednotí a stane sa prvou ženou na čele khalasaru v dejinách Dothrakov. Túto malú skupinu Daenerys postupne v priebehu ďalších kníh postupne posilňuje a buduje čoraz väčšiu armádu.
V ďalších dieloch už Dothrakovia nehrajú významnú úlohu. Až na konci piatej knihy sa Daenerys a jej drak Drogon pomenovaný po jej zosnulom manželovi stretnú so znepriateleným khalasarom.
Lorleau
Lorleau je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Frénois (Vosges)
Frénois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Louversey
Louversey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Skorocelová ulica (Bratislava)
Ulica je rovnobežná so Šípovou a Majerskou ulicou.
Svět ve 20 minutách
Svět ve 20 minutách (doslova v čes. „Svet v 20 minútach“) je relácia českej rozhlasovej stanice Český rozhlas Plus, ktorá podáva zhustený prehľad spravodajstva a publicistiky týkajúci sa diania mimo Česka. Čerpá zo zahraničných masmédií, pričom sa zameriava predovšetkým na témy, ktoré nie sú dostatočne zachytené českými masmédiami.
Relácia má dennú periodicitu a vysielaciu dĺžku 20. minút. Vysiela sa od marca 2013, pričom nadväzuje na reláciu Svět viděny internetem vysielanú na rozhlasovej stanici Český rozhlas 6. Pripravujú ju redaktori Rostislav Matulík, Jan Černý, Jana Šmídová, Gita Zbavitelová, Šárka Daňková a Anna Budajová.
Vanessa Williamsová
Vanessa Lynn Williamsová (* 18. marec 1963, New York, New York, USA) je americká herečka, speváčka a módna návrhárka. Bola prvou Afroameričankou, ktorá získala titul Miss America, keď bola korunovaná ako Miss America 1984. Ako herečka, je známa z televíznych seriálov ako napríklad Škaredá Betty (2006 - 2010) a Zúfalé manželky (2004 - 2012). Známa je aj svojou speváckou kariérou, naspievala niekoľko populárnych skladieb.
Detstvo a mladosť
Praprastarý otec z otcovej strany bol William A. Feilds, afroamerický zákonodarca v Snemovni reprezentantov v Tennessee. Williamsová je anglického, waleského, írskeho, fínskeho, talianskeho a portugalského pôvodu. Jej matka Helen Tinch sa zoznámila s jej otcom Miltonom Augustinom Williamsom Jr. (1935 – 2006), keď obaja boli študentmi hudobnej výchovy na Fredonia State Teachers College na konci 50. rokov. Obaja sa po sobáši stali učiteľmi hudby na základnej škole.
Williamsová bola vychovaná v katolíčka. Jej matka, ktorá bola vychovaná ako baptistka, konvertovala na katolicizmus, keď sa vydala. Williamsová má mladšieho brata, Chrisa.
Williamsová, vyrastala v hudobnej domácnosti, kde študovala klasický a jazzový tanec, hrala na lesný roh, klavír a husle. Počas podávania prihlášok na vysokú školu jej bolo ponúknuté prezidentské štipendium pre drámu, aby mohla navštevovať Carnegie Mellon University, ale namiesto toho sa rozhodla navštevovať Syracuse University. V roku 1981 na spomínanej univerzite začala študovať drámu, ako hlavný hudobný divadelný odbor. Štúdium neskôr prerušila kvôli Miss America a bakalársky titul získala v roku 2008. vľavo|náhľad|254x254bod|Miss America 1984
Miss America 1984
Williamsová bola prvou Afroameričankou, ktorá získala titul Miss America, keď ju v septembri 1983 korunovali za Miss America 1984. Kvôli vzniknutému škandálu, sa musela pod nátlakom vzdať titulu, keď časopis Penthouse kúpil a zverejnil jej neautorizované nahé fotografie. Namiesto jej, sa stala Miss America 1984 Suzette Charles. O tridsaťdva rokov neskôr v septembri 2015, keď Williamsová pôsobila ako hlavná porotkyňa súťaže Miss America 2016, sa jej bývalý generálny riaditeľ Miss America, Sam Haskell verejne ospravedlnil za udalosti z roku 1984.
Hudba
Po nepríjemnej situácii s jej nahými fotkami, sa Williamsová rozhodla realizovať svoj sen a stať sa úspešnou speváčkou. V roku 1988 vydala svoj prvý album The Right Stuff a prvý singel s vlastným názvom. The Right Stuff zožal veľký úspech v R&B hudbe. Po The Right Stuff speváčka upevnila svoj úspech tanečnou skladbou He's Got the Look, ktorá bola v rovnakom segmente ešte úspešnejšia. Tretí singel, popový hit Dreamin, sa stal najúspešnejším singlom z albumu, umiestnil sa na 8. mieste v rebríčku Billboard Hot 100 a umiestnil sa na vrchole Hot R&B/Hip-Hop Songs. Album dosiahol zlatý status a vyniesol Williamsovej niekoľko ocenení a nominácií, vrátane troch nominácií na Grammy.
Jej druhý album The Comfort Zone bol najväčším úspechom jej kariéry. Singel „Running Back to You“ sa dostal do prvej desiatky rebríčka Billboard Hot 100 a 5. októbra 1991 sa dostal na vrchol Hot R&B/Hip-Hop Songs. Nasledujúci singel The Comfort Zone sa vyšplhal na druhé miesto v R&B hitparáde a Just for Tonight na 26. miesto v prvej stovke. Rapová skladba Work to Do sa umiestnila na treťom mieste R&B hitparády a tanečná skladba Freedom Dance sa dostala na prvé miesto.
Najúspešnejším singlom z albumu sa stala balada Save the Best for Last. Pieseň sa dostala na prvé miesto v americkej hitparáde a udržala sa tam päť týždňov. Singel sa umiestnil na vrchole hitparád v Austrálii, Holandsku a Kanade a dostal sa do top 5 v Japonsku, Írsku a Spojenom kráľovstve. Z albumu sa predalo viac ako 2 200 000 kópií a získal certifikát trojnásobnej platiny. Album vyniesol Williamsovi päť nominácií na Grammy.
Jej ďalšie albumy, boli Star Bright z roku 1996, Silver & Gold z roku 2004, Next a Everlasting Love z roku 1997. Williamsovej populárnym singlom bol aj Love Is (1994). Nahrala za svoju hudobnú kariéru deväť albumov.