cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Weidenstetten
Weidenstetten je obec v krajinskom okrese Alb-Donau v spolkovej krajine Bádensko-Württembersko v Nemecku. Obec má 1 218 obyvateľov a rozlohu.
Geografia a poloha
Obec Weidenstetten leží asi 20 km severne od mesta Ulm, blízko pohoria Švábska Jura.
Obec susedí na severe s obcou Altheim, na východe s obcou Neenstetten, na juhu s obcami Holzkirch a Westerstetten ako aj na západe s obcou Lonsee.
Vzdelanie
Vo Weidenstettene sa nachádza jedna Základná škola a jedna Materská škola.
Psychológia 19. storočia
'''Psychológia 19. storočia''' je súhrn psychologických smerov, škôl a učení v 19. storočí.
Robert Trujillo
Robert Trujillo (* 23. október 1964, Santa Monica, Kalifornia, USA) je americký basgitarista. Bol členom skupín Suicidal Tendencies, Infectious Grooves, Black Label Society, Jerry Cantrell a skupiny Ozzyho Osbourna. Od roku 2003 hrá v skupine Metallica.
Kariéra
Robert Trujillo vyrastal v Culver City v Kalifornii. Predtým ako sa pridal v roku 1989 ku skupine Suicidal Tendencies hral v niekoľkých lokálnych kapelách. Trujillo priniesol do skupiny funkové tóny, viditeľné najmä na albumoch Lights...Camera...Revolution!  a Art of Rebelion. Trujillo sa však vážnejšie zviditeľnil až spoluprácou s Metallicou, keď sa 24. februára 2003 stal jej riadnym členom – basgitaristom. Členovia kapely Metallica mu pri zmluve zabezpečili jednorazový príjem 1 milión dolárov. Záznam o tom sa objavil aj vo filme Some Kind of Monster. Pri hre na basgitaru Trujillo používa prevažne prsty, ako jeho dávnejší predchodca Cliff Burton, na rozdiel od Jasona Newsteda, ktorý skoro výhradne používal strunovú pomôcku na hranie.
Hippothoón
Hippothoón (Hippothoón) je v gréckej mytológii syn boha Poseidóna a Alopy, dcéry eleusínskeho kráľa Kerkyóna. (Podľa autora Hygina sa volal Hippothous. )
Keď sa Hippothoón narodil, matka ho z obavy pred svojim krutým otcom Kerkyónom odniesla do lesa. Poseidónovmu synovi však ešte nebolo súdené, aby mu Moiry prestrihli niť života. O pohodené dieťa sa postarala kobyla, ktorá ho kojila svojim mliekom a neskôr ho našiel pastier, ktorý podľa pekného odevu usúdil, že je urodzeného pôvodu a odniesol ho do kráľovského paláca.
Kráľ Kerkyón na dieťati hneď spoznal kráľovský odev a rozkázal ho zabiť. Ale história sa zopakovala. Dieťa zachránili a odniesli do lesa, kde ho opäť kojila kobyla. Následne ho našli pastieri a tí už vedeli, že je to vôľa bohov, aby dieťa vychovali. Keď potom po rokoch hrdina Théseus zabil Kerkyóna, vyhovel žiadosti Hippothoóna, aby zasadol na uvoľnený kráľovský trón v Eleusíne. Hippothoón bol podľa niektorých antických autorov aténsky hérós, ktorého meno niesla aténska rodová fýla Hippothoóntos.
Trapani
Trapani (sicílsky:  Trapani) je mesto na západnom pobreží talianskeho ostrova Sicília. Je to hlavné mesto rovnomennej provincie.
Mesto, ktoré je dodnes dôležitým rybárskym prístavom a hlavnou vstupnou bránou k blízkym Egadským ostrovom založili starovekí Elymovia. Pôvodné antické meno mesta bolo Drépanon, čo je grécky výraz pre kosák.
Neďaleké letisko Trapani Birgi Airport je vďaka prítomnosti leteckej spoločnosti Ryanair tretie najrušnejšie na Sicílii, s letmi na letiská London-Luton, Paris Beauvais, Charleroi, či na bratislavské letisko M. R. Štefánika.
Arló
Arló je veľká obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v okrese Ózd.
Trapani
Vývoj počtu obyvateľov
Počet obyvateľov
Externé odkazy
Oficiálna stránka Sprievodca Trapani na hotelove.sk Cestovateľské informácie o návšteve
Vogue
náhľad|[[Kate Moss na obálke britského vydania z mája 2000]] Vogue je časopis so zameraním na módu, dizajn a životný štýl. Vychádza v dvadsiatich troch krajinách každý mesiac. V redakcii sa vystriedala celá rada svetoznámych módnych fotografov.
V magazíne The New York Times v decembri 2006 opísala Vogue literárna kritička Caroline Weber ako „najvplyvnejší módny časopis na svete“.
V súčasnej dobe vychádza v 23 krajinách: Argentína, Austrália, Belgicko, Brazília, Kanada, Čína, Francúzsko, Nemecko, Grécko, India, Taliansko, Japonsko, Kórea, Mexico, Peru, Poľsko, Portugalsko, Rusko, Španielsko, Švajčiarsko, Čínska republika, Turecko, Veľká Británia a USA.
Dejiny
Vogue založil ako týždenník Arthur Baldwin Turnur v roku 1892. Po jeho smrti v roku 1909 ho prevzala spoločnosť Condé Nast Montrose. Prvá zmena, ktorú Nast urobil, že zmenil periódu výtlačkov na dva týždne namiesto jedného. V roku 1910 začal vychádzať aj v Európe, postupne bola dobytá Británia, Španielsko a Francúzsko. V šesťdesiatych rokoch začala robiť šéfredaktorku Diana Vreeland a dávala prácu takým celebritám – modelkám ako boli napríklad Suzy Parker, Twiggy, Penelope Tree a ďalšie.
Od roku 1988 je šéfredaktorkou americkej verzie Anna Wintour.
Československá verzia Vogue
Na základe licencie amerického vydavateľa Condé Nasta časopis do Česka priviedla firma V24 Media. Vychádza v čestine na území Česka a Slovenska. Šéfredaktorkou je Andrea Běhounková. Prvé číslo československej verzie vyšlo v piatok 17. augusta 2018. Na obálke prvého čísla sa objavila Karolína Kurková, modelka, ktorá je vôbec po prvý raz v histórií otočená k fotoaparátu chrbtom a na sebe má šaty zo second-handu. Tetovanie na chrbte predstavuje kaligram zo zbierky básní Václava Havla nazvanej Antikódy, venovanej básnikovi a dramatikovi Jiřímu Kolářovi.
NGC 6867
NGC 6867 je galaxia v súhvezdí Ďalekohľad, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 9. júna 1836.
Vogue
Československá verzia Vogue
Na obálke vydania z 11. apríla 2019 sa objavila topmodelka Gigi Hadid, ktorú pre Vogue CS nafotografovala Helena Christensenová.
Fotografi
V redakcii sa vystriedala celá rada svetoznámych módnych a reportážnych fotografov, napríklad André Kertész, Robert Doisneau, Edward Steichen, Richard Avedon či William Klein. V rokoch 1913 - 1921 bol jedným z prvých fotografov Adolf de Meyer.
NGC 6867
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.
Césarches
Césarches je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ayen (kantón)
Ayen je francúzsky kantón v departemente Corrèze v regióne Limousin. Tvorí ho 11 obcí.
NGC 6868
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,6.
Ropice
Ropice je obec v Česku v okrese Frýdek-Místek v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 512 obyvateľov, z toho 719 mužov a 793 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,3 roka (muži 38,4 roka, ženy 40,0 roka).
Caro (Morbihan)
Caro je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fleš (predbežná správa)
Fleš je najkratší druh správy, typický pre prácu spravodajskej agentúry. Ide o predbežnú, telegrafickú správu o udalosti o ktorej redakcia nemá dostatok relevantných informácií. Flešová správa by mala mať rozsah najviac 30 slov.
Dina Štěrbová
RNDr. Dina Štěrbová (* 1940), rod. Margita Schochmannová, je popredná výšková horolezkyňa slovenského pôvodu. V čase svojich dvoch úspešných výstupov na osemtisícovky už mala bydlisko v manželovom Olomouci, takže figuruje v českých prehľadoch osemtisícovkárov.
Lezenie
Asi 300 výstupov v Tatrách. V Alpách Civetta a Torre Venezia, Piz Badile. Účastníčka výpravy Haramoš 1970, Pamír - Leninov štít 1976. V r. 1977 stanovila čs. ženský výškový rekord výstupom na hindukúšsky Nošak (7492). V r. 1978 na Pamíre vystúpila v ženskom družstve na štít Korženevskej. V r. 1980 viedla ženskú expedíciu na Manaslu, dve účastníčky vystúpili na sev. vrchol (7056 m). V r. 1984 spolu s Američankou čs. pôvodu V. Komárkovou vystúpili na Čho Oju, čím posunula čs. výškový rekord, bol to zároveň prvý čs. a prvý ženský výstup na túto horu vôbec. Nie však čisto ženský, s nimi vystúpili šerpovia Norbu a Ang Rita (ten bol celkovo 10-krát na Mt. Evereste). V r. 1988 s Líviou Klembarovou vystúpili na Gašerbrum II, hoci výprava vedená R. Gálfym naň nemala povolenie a vedúci s touto zmenou plánu nesúhlasil. D. Štěrbová sa háji tým, že získala povolenie od francúzskej výpravy, dvoch pakistanských styčných dôstojníkov a výstup sa podarilo legalizovať dodatočne. V rokoch 1991 a 1992 sa neúspešne pokúšala o Mount Everest. V r. 1994 viedla expedíciu na Broad Peak. Najprv na pľúcny edém zomrel B. Bílek a kým vybavovala formality v Islamabade, na hore zahynul A. Himer, s ktorým sa odtrhol prevej a výprava definitívne skončila. Naposledy sa ešte pokúsila o Nanga Parbat.
V ďalšom období ešte absolvovala niekoľko trekov a spoluorganizovala humanitárnu akciu (česká nemocnica v Pakistane). Jej manžel je známy vodák a cestovateľ Otakar Štěrba.
Beaulieu-sur-Dordogne (kantón)
Beaulieu-sur-Dordogne je francúzsky kantón v departemente Corrèze v regióne Limuzínsko. Tvorí ho 13 obcí.
NGC 6869
NGC 6869 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 26. augusta 1884.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,1.
Ľubochnianska dolina
Ľubochnianska dolina je najdlhšou dolinou na Slovensku, meria 25 km.Nachádza so vo Veľkej Fatre. Prebieha severojužným smerom. Začína sa pri obci Ľubochňa (okres Ružomberok) a končí sa kotlami v úbočiach Ploskej a Čierneho kameňa. Dolinou preteká riečka Ľubochnianka.
Dolina je známa bohatstvom vysokej zveri a je domovom najväčších slovenských šeliem (medveď hnedý, rys ostrovid). V doline sa nachádza rekreačné zariadenie a niekoľko trvalo obývaných horární (Salatín, Čierňavy, Rakytov). V minulosti dolinou viedla prvá elektrifikovaná lesná železnica v strednej Európe. Pozostatkom železnice je historický objekt elektrárne pri ústí Ľubochnianskej doliny do údolia Váhu v Ľubochni. V bočných dolinách sa nachádzajú významné prírodné rezervácie Veľkej Fatry, so zachovalými porastami pralesovitého charakteru (Kundračka, Rumbáre, Dvorisko, Skalná Alpa). V doline za lokalitou Huty sa nachádzajú pozostatky štôlní (lokalita Vyšné a Nižné Rudné), kde sa ťažilo železo.
Dolinou vedie asfaltová vozovka až takmer do záveru, asfaltové vozovky sú aj v niektorých bočných dolinách. V doline sa na mnohých miestach ťaží drevo. V hornej časti doliny sa nachádzal pozostatok tajchu (Vyšný tajch), ktorý bol koncom roku 2008 odstránený a nahradený novou vodnou nádržou.
Ľubochnianske jaskyne: V doline sa nachádza 11 jaskýň. Najväčšia z nich je Jaskyňa v Čertovej skale s dĺžkou 28 m Druhou najdlhšou je Previs v čertovej skale s dĺžkou 11 m..
Ľubochnianskou dolinou prechádza zeleno-značená cyklotrasa, ktorá asi v tretine doliny odbočuje do sedla pod Červeným grúňom a hornou časťou od ústia doliny Blatná ku Chate pod Borišovom alebo do Liptovských Revúc prechádza červeno-značkovaný chodník.
Beynat (kantón)
Beynat je francúzsky kantón v departemente Corrèze v regióne Limuzínsko. Tvorí ho sedem obcí.
Sumioši-ike
Sumioši-ike je spoločný názov pre skupinku dvoch bazaltových holocénnych maarov (Sumioši-ike a Jonemaru), nachádzajúcich sa na neďaleko pobrežia zálivu Kagošima na japonskom ostrove Kjúšu. Maar Sumioši-ike vznikol pred cca 7 000 rokmi a má priemer, Jonemaru vznikol o 500 rokov neskôr a má v priemere.
Tendron
Tendron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Mezőkeresztes
Mezőkeresztes je mesto v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Mezőkövesdskom okrese.
Má rozlohu 7 426 ha a žije tu obyvateľov .
Polykondenzácia
Polykondenzácia je viacnásobná polyreakcia, pri ktorej reagujú aspoň 2 rôzne monoméry, ktoré majú najmenej 2 funkčné skupiny. Vzniká vedľajší produkt, ktorý býva nízkomolekulová, obyčajne anorganická látka (napr :voda, amoniak, kyselina chlorovodíková). Reakcie sú vždy vratné. Rovnováha sa posúva smerom k produktom tak, že sa odčerpáva vedľajší produkt. Reakcie môžeme kedykoľvek zastaviť, lebo majú stupňovitý priebeh - prebiehajú vo viacerých stupňoch a na každom z nich sa získava určitý produkt. Reakcie sú endotermické (teplo sa dodáva). Pri reakciách sa používajú katalyzátory, ktoré ovplyvňujú priebeh stupňov reakcie. Produkty majú všeobecný názov polykondenzáty.
Polykondenzáty sa ďalej delia na:
Cessens
Cessens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Reaktoplast
Reaktoplast alebo staršie termoset je chemická látka, ktorú po termickom vytvrdení už nie je možné ďalej spracovať teplom. Sú to zosieťované polyméry, ktoré vytvárajú priestorovú trojrozmernú sieť. Zosieťovanie nastáva až pri spracovaní plastu vplyvom tepla a tlaku (niekedy s pomocou katalyzátora). Tento proces sa nazýva vytvrdzovanie.
Reaktoplasty sú nerozpustné v organických rozpúšťadlách, vode a kyselinách. Pri zahrievaní sa chemicky nemenia (pri prílišnom zahriatí sa rozpadnú). Príkladom je bakelit, vulkanizovaný kaučuk a pod.
NGC 6870
NGC 6870 je galaxia v súhvezdí Ďalekohľad, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 7. júla 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
Prieplav
thumb|Dunajsko-čiernomorský prieplav v Rumunsku
Prieplav alebo plavebný kanál je umelo vybudovaná vodná cesta (so stojatou vodou), prepájajúca rieky, jazerá, moria, oceány alebo iné vodné diela navzájom.
Charakteristika
Hlavným účelom kanálov bolo spojiť priemyselné regióny s hlavnými riekami a prístavmi, v dobe keď jedinými prepravnými prostriedkami po nekvalitných cestách boli konské povozy. Kanály, ktoré sa stavali jeden a pol storočia pred železnicami, predstavovali obchodné dopravné tepny a prispeli tak k vzniku Priemyselnej revolúcie.
Rozdelenie :
Fátimovci
Fátimovci bola arabská dynastia, ktorá vládla v severnej Afrike od roku 909 (z toho v Egypte definitívne až od roku 969) do roku 1171. Bola predstaviteľkou šiitskeho smeru islamu. Založil ju Saʼíd ibn Husajn (Ubajd Alláh al-Mahdí). Štát, ktorému vládla, sa nazýva Fátimovský kalifát, kalifát Fátimovcov, Fátimovský štát, Fátimovská ríša alebo ríša Fátimovcov (909 – 1171). Jeho hlavné mesto bolo pôvodne v Tunisku, v roku 972 bolo presunuté do Egypta.
Prieplav
Charakteristika
Niektoré umelo vytvorené kanály sú súčasťou už existujúcich vodných ciest. To je väčšinou tam, kde rieka tečie v koryte. Koryto sa rozšíri a vyhĺbi bagrovaním alebo budovaním bočných hrádzi a zaistí sa plavebnými komorami. Vo Francúzsku sa to nazýva „bočné kanály“ a v Spojenom kráľovstve „navigácie“. Dĺžka umelo vytvorených vodných ciest často prevyšuje ich prirodzený charakter. Malé kanály môžu prepravovať nákladné riečne člny alebo úzke riečne lode, zatiaľ čo veľké kanály poskytujú možnosť prepravy veľkým zaoceánskym lodiam plaviť sa z jedného mora do druhého alebo do vnútrozemského prístavu. Najbežnejší spôsob prekonávania vodných prekážok sú plavebné komory, ktoré sa skladajú z priestoru, do ktorého priteká voda a vďaka nej sa môže zvyšovať alebo znižovať úroveň vodnej hladiny. Tak sa môžu spájať úseky kanálov s rôznou úrovňou vodných hladín. Ak je v ceste napríklad kopec, tak je možné použiť viac plavebných komôr za sebou. Plavebné komory sa už využívajú od pradávna. Prvé plavebné komory boli vybudované v roku 984 Chhaio Wei-Yo v Číne a neskôr, v 15. storočí, sa začali budovať aj v Európe. Známe sú tiež aj tzv. prívalové komory, ktoré obsahovali jednu bránu alebo rampu s valcami, slúžiace na zmenu výšky vodných hladín. Keďže plavebné komory vyžadujú veľké množstvo vody prikročili konštruktéri k budovaniu lodných výťahov. Výťahy si vyžadujú komoru s vodou, do ktorej sa lode vplavia a presúvajú sa medzi dvoma poschodiami, a dve železné koľaje, po ktorých sa pohybuje komora ťahaná mohutnými lanami. Inou možnosťou prekonávania kopcov je použitie tunelov. Tak fungovali napríklad „Haracastle Tunnels“ na „Trent and Mesrey“ kanále.
Fátimovci
Založenie Fátimovského kalifátu
Fátimovci neuznávali zvrchovanosť bagdadského kalifa, vládcu veriacich, a začali tento titul používať v roku 909 sami. Postupne ovládli severnú Afriku vrátane bohatého a strategicky významného Egypta, Sicílie, Sýrie, Palestíny a západnej časti Arabského polostrova. Presadili tak svoju zvrchovanosť vo veľkej časti moslimského sveta. Roku 969 založili v Egypte nové sídelné mesto šiitského kalifa – Káhiru. V 90. rokoch 10. storočia sa snažili rozšíriť svoju moc z Aleppa a Antiochie do byzantskej časti Sýrie, ale to im znemožnil byzantský cisár Basileios II. Bulgaroktonos.
Prieplav
Charakteristika
Niektoré kanály sú vybavené tzv. ponornými mostami. Pohyblivé ponorné mosty sú charakteristické tým, že znižujú svoju mostovú plošinu pod hladinu vody za účelom umožnenia preplávania lodí bez toho, aby sa museli dvíhať alebo inak premiestňovať. Dva takéto mosty sa nachádzajú na Korintskom prieplave, ktoré premosťujú na jeho obidvoch koncoch. Pri prechode lodí kanálom sa spúšťajú do hĺbky pod vodnú hladinu. Hlavnou výhodou ponorných mostov oproti výťahovým je to, že pri prechode prieplavom sa nenachádzajú nad loďou žiadne konštrukcie, ktoré by bránili lodiam v ich nerušenej plavbe alebo obmedzovali ich výšku a obmedzovali tak lodnú prepravu. Okrem toho odstraňujú narúšanie estetickej stránky vodného diela, ktoré ja charakteristické pre výťahové mosty, ako je to napríklad pri vahadlovom moste v Chicagu. Ich nevýhodou však je, že môžu limitovať ponor prechádzajúcich lodí a člnov. Ponorný most je mechanizovaný most, ktorého poloha sa môže meniť podľa potreby, smerom ku dnu vodnej hladiny pri prechode lodí a naopak, smerom k vodnej hladine, pri jeho návrate do pôvodnej polohy. Termín, ponorný most, sa niekedy tiež používa pre označenie statického mosta, ktorý je konštruovaný tak, aby vydržal zatopenie a silný prúd stúpajúcej vody. Takéto mosty sú známe ako tzv. „nízkovodné mosty „ (low-water bridge). Veľa takýchto mostov sa vyskytuje v americkom štáte Texas.
Fátimovci
Konflikt so Seldžukmi
Moc Fátimovcov dosiahla svoj vrchol v polovici 11. storočia. Potom nastal pozvoľný úpadok a fátimovská ríša sa začala rozpadávať. Vinu na tom mali okrem iného aj výpady Seldžukov, ktorých prioritou sa stalo dobytie fátimovského Egypta a predovšetkým od neho čiastočne závislého aleppského emirátu v Sýrii. Roku 1078 dobyli Seldžuci Jeruzalem, ktorý bol dovtedy v moci Egypta. Roku 1095 alebo 1098 sa Jeruzalema znovu zmocnili fátimovskí vojaci, vydrancovali mesto, pobili tunajších moslimov a vyhnali zvyšných kresťanských obyvateľov. Mocenský spor medzi šiitskymi Fátimovcami a sunnitskými Turkami ostro rozdelil moslimský svet a umožnil križiackym štátom vo Svätej zemi upevniť svoje postavenie. Po začatí križiackych výprav boli Fátimovci dokonca ochotní spojiť sa s križiakmi proti Seldžukom, zo strany kresťanov o spojenectvo nebol záujem.
Prieplav
Staroveké prieplavy
Dosiaľ najstarší kanál bol postavený v Mezopotámii približne 4000 rokov pred Kr., kde sa teraz nachádza Irak a Sýria. Civilizácia v údolí rieky Indus, v Pakistane a severnej Indii (asi od roku 2600 pred Kr.), mala dômyselný zavlažovací systém. Poľnohospodárstvo bolo vykonávané na veľkom území a výstavba sietí kanálov bola používaná na zavlažovacie účely.
Budovanie kanálov v Egypte sa datuje od panovania vládcu Pepiho I. (2332 - 2283 pred Kr.), ktorý nariadil vybudovať kanál na rieke Níl blízko mesta Asuán. V starovekej Číne boli najväčšie kanály pre riečny transport zriadené približne v rokoch 481-221 pred Kr. Najdlhší v tomto období bol Chung-kou, ktorý podľa starovekého historika Sima Čchiena spájal staré štáty Song, Čang, Čchen, Cchaj, Cchao a Wej. Zďaleka najdlhší kanál je "Veľký čínsky kanál", ktorý je aj dnes najdlhším kanálom na svete. Je 1794 kilometrov dlhý a prevážal sa po ňom cisár Jang Kuang medzi Pekingom a Chang-čouom. Projekt začal v roku 605 a bol dokončený v roku 609. Najstaršia časť kanála existuje od roku 486 pred Kr. V najužších miestach ma šírku okolo 30 metrov. Rimania tiež stavali prieplavy, ako napríklad Foss Dyke, ktorý bol vybudovaný okolo roku 120 v Británii.
Prieplavy v stredoveku
Ďalším významným objavom boli „Mitra brány“ ktoré boli pravdepodobne skonštruované v Taliansku Bertolom de Novatem v 16. storočí. Tento objav dovoľoval použiť širšie brány a odstraňoval obmedzovanie výšky gilotínových plavebných komôr. Prvé výškové prieplavy boli vyvinuté pri výstavbe Veľkého čínskeho kanála v rokoch 581 - 617, kým v Európe prvé výškové prieplavy, ktoré taktiež používali jedinú bránu, boli použité v Stecknitz-Kanal v Nemecku až v roku 1398. Prvá plavebná komora bola postavená vo francúzskom kanále Briare, ktorý spája Loiru a Seinu, a ďalej pokračuje ako Canal du Midi. Tento spája Atlantický oceán so Stredozemným morom. Kanál mal schodisko s 8 plavebnými komorami, 157 metrový tunel a 3 akvadukty.
19. storočie
Súťaže medzi železničnými spoločnosťami, ktoré vrcholili v tridsiatych rokoch 19. storočia, ako aj neskôr vybudované cesty, spravili z malých kanálov zastarané prepravné komunikácie v dôsledku čoho veľa britských kanálov upadlo do zabudnutia. Tomuto trendu odolali len Manchester Ship Canal a Calder Canal. Ale v ostatných krajinách výstavba kanálov pokračovala. V priebehu 19. storočia v USA vzrástla dĺžka kanálov zo 160 na vyše, vybudovali sa komplexné siete kanálov a v spolupráci s Kanadou prepojili Veľké kanadské jazerá. Niektoré kanály boli vypustené a využili sa na výstavbu železníc. V tomto období bolo dokončených veľa pozoruhodných kanálov, počnúc Suezským prieplavom a Keiserským kanálom (1897), ktoré prepravili viac tovaru ako všetky ostatné prieplavy dokopy, hoci [Suezský prieplav] nebol otvorený do roku 1914. V 19. storočí sa budovali prieplavy aj v Japonsku (Biwako a Kanál Tone), ktoré boli postavené za účasti inžinierov z Holandska a iných krajín.
Využívanie kanálov dnes
Veľké prieplavy pre obrovské lode akými sú napríklad Panamský a Suezský prieplav sa aj naďalej využívajú na prepravu tovarov. Deje sa tak aj v Európe. Tieto prieplavy nadobúdajú veľký význam, najmä v období nadchádzajúcej globalizácie, čoho výsledkom je aj napríklad „Projekt rozšírenia Panamského prieplavu“.
Majstrovstvá Ázie v halovom pozemnom hokeji žien 2010
Majstrovstvá Ázie v halovom pozemnom hokeji žien 2010 boli v poradí 2. Majstrovstvá Ázie v halovom pozemnom hokeji žien, ktoré organizuje Ázijská federácia pozemného hokeja (ASHF). Konali sa v dňoch od 26.31. júla 2010 v Bangkoku, v Thajsku, za účasti 5 tímov. Jediným nováčikom turnaja bolo družstvo Indonézie. Nesúťažne hralo aj B družstvo domáceho Thajska. Titul získali hokejistky Kazachstanu, ktoré zvíťazili vo všetkých stretnutiach.
Tento turnaj bol zároveň kvalifikáciou na Majstrovstvá sveta 2011, ktoré sa uskutočnili v Poľsku. Kvalifikovalo sa na ne iba víťazné družstvo.
Caudan
Caudan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Paul Berg
Paul Berg (* 30. jún 1926, Brooklyn, New York, New York, USA – † 15. február 2023, Stanford, Kalifornia) bol americký biochemik, emeritný profesor na Stanfordovej univerzite.
V roku 1980 dostal spolu s Walterom Gilbertom a Frederickom Sangerom Nobelovu cenu za chémiu za základný výskum v oblasti nukleových kyselín. Pravdepodobne najznámejší je vďaka svojmu výskumu rekombinantnej DNA, ktorý spolu s výsledkami Herberta Boyera, Stanleyho Normana Cohena a Armina Dale Kaisera viedol k počiatkom moderného genetického inžinierstva.
Problém 100 väzňov
Problém 100 väzňov je matematický problém z teórie pravdepodobnosti a kombinatoriky. Aby väzni prežili, musia všetci nájsť svoje vlastné číslo v jednej zo 100 zásuviek, pričom každý väzeň môže otvoriť iba 50 zásuviek a nemôže s ostatnými väzňami komunikovať. Na prvý pohľad vyzerá situácia beznádejná, ale existuje stratégia, ktorá dáva väzňom realistickú šancu na prežitie. Problém bol prvýkrát sformulovaný v roku 2003 dánskym informatikom Peter Bro Miltersenom.
Zadanie
Problém 100 väzňov bol rôzne formulovaný rôznymi autormi. Nasledujúca verzia je voľným prekladom zadania podľa Phillippe Flajoleta a Roberta Sedgewicka:
Janovská republika
Janovská republika, celým názvom Najjasnejšia janovská republika (od 1798 po 1805 známa ako Ligúrska republika) bola nezávislá republika v Ligúrii na severozápadnom pobreží dnešného Talianska. Vznikla v polovici 11. storočia a zanikla v roku 1805, kedy bola anektovaná Napoleonom Bonaparte.
Problém 100 väzňov
Stratégia
Prekvapivo, existuje stratégia, ktorá dáva väzňom šancu prežiť s viac než 30% pravdepodobnosťou. Dôležité je uvedomiť si, že väzňom nezáleží na tom, aby čo najviac z nich našlo svoje číslo, ale na tom, aby všetci našli svoje číslo.
Janovská republika
V stredoveku ovládala obchod v Stredomorí a založila viacero faktórií vo východnom Stredomorí. V 11. - 12. storočí mala konflikty s Pisou, v 13. - 14. storočí zase s Benátkami. Od 13. storočia v nej vládla oligarchia (v roku 1339 bol zriadený úrad dóžu). V rokoch 1378 - 1381 sa rivalita s Benátkami skončila veľkou vojnou, v ktorej bola Janovská republika úplne porazená. V 15. storočí republika viackrát stratila nezávislosť, v roku 1528 bola obnovená vláda oligarchie. V rokoch 1797 - 1805 tu existovala tzv. Ligurská republika kontrolovaná Francúzmi, až kým roku 1805 Napoleon územie úplne nepripojil k Francúzsku.
Problém 100 väzňov
Stratégia
Tento prístup zaručuje, že nebude otvárať zásuvky opakovane. Môžeme si všimnúť, že ak sa mu niekedy podarí „uzavrieť cyklus“ – teda dostať sa naspäť do prvej otvorenej zásuvky, tak posledná otvorená zásuvka obsahuje jeho číslo (odkázala ho na zásuvku s jeho číslom, teda musela obsahovať jeho číslo).
Janovská republika
Aj keď jej obnovenie bolo nakrátko vyhlásené v roku 1815 po porážke Napoleona, bolo len krátkodobé a bývalá republika bola nakoniec v tom istom roku pripojená ku Sardínskemu kráľovstvu.
Problém 100 väzňov
Príklady
Ukážeme si, že táto stratégia znie pre väzňov relatívne výhodne. Uvážime zmenšenú situáciu s 8 väzňami a 8 zásuvkami, kde každý väzeň smie otvoriť 4 zásuvky. Riaditeľ rozmiestnil čísla do zásuviek následovne:
Väzni konajú následovne:
V tomto prípade všetci väzni boli úspešní. To sa však nestane vždy (na veľké sklamanie väzňov). Uvažujme nasledovné rozostavenie čísel riaditeľom:
V tomto prípade väzeň 1 otvorí zásuvky 1, 3, 7 a 4, otvorením ktorej musí skončiť, lebo nenašiel svoje číslo a viac ako 4 zásuvky otvoriť nemôže. Bol neúspešný, teda ďalší väzni už nemusia ani hrať, všetci budú popravení.
Reprezentácia permutáciami
Riaditeľovo rozloženie čísel do zásuviek sa dá matematicky popísať permutáciami čísel 1 až 100. Permutácie sú bijektívne zobrazenia (funkcie) z množiny prirodzených čísel \mathbb{N}. V našom prípade je to teda bijektívna funkcia:
Intuitívne si funkciu permutácie predstavíme ako „iné usporiadanie“ prvkov definičného oboru.
Každá permutácia sa dá rozložíť na tzv. cykly permutácie (postupnosť čísel, ktoré keď zobrazujem permutačnou funkciu sa eventuálne „vráti“ do prvej hodnoty). Uvedomíme si, že tieto cykly sú vždy disjunktné – nepretínajú sa, nemajú spoločné hodnoty. Permutáciu z prvého príkladu rozpíšeme v tzv. cyklovom zápise následovne:
Pozostáva teda z dvoch cyklov dĺžky 3 a jedného cyklu dĺžky 2. Permutáciu z príkladu 2 zapíšeme následovne:
Hungerford Bridge
thumb|Hungerford Bridge thumb|Pôvodný Brunelov most thumb|Pohľad na Hungerford Bridge z [[London Eye, za mostom železničná stanica Charing Cross]] thumb|Závesná konštrukcia lávok Golden Jubilee Bridge Hungerford Bridge je jedným z londýnskych mostov cez rieku Temžu. Nachádza sa medzi mostami Waterloo Bridge a Westminster Bridge v mestských obvodoch City of Westminster a Lambeth. Je to oceľový nosníkový železničný most – niekedy nazývaný aj Charing Cross Bridge – z oboch strán olemovaný zavesenými lávkami pre peších, ktoré sú označované ako Golden Jubilee Bridges.
Problém 100 väzňov
Reprezentácia permutáciami
Pozostáva z jedného cyklu dĺžky 7 a jedného cyklu dĺžky 1.
Uvedomíme si, že ak sa v cyklovom zápise rozostavení čísel do zásuviek nachádza cyklus dĺžky väčšej ako počet dovolených otvorení zásuviek, väzni (používajúc túto stratégiu) musia nutne prehrať -- ak by permutácia v už uvedených príkladoch mala cyklus dĺžky 5 a viac, všetci väzni, ktorých čísla sú v tomto cykle by prehrali po štyroch otvoreniach.
Hungerford Bridge
Pri jeho severnom konci sa nachádza železničná stanica Charing Cross, stanica londýnskeho metra Embankment, ulica Victoria Embankment. Na jeho južnom konci sa nachádza železničná stanica Waterloo, South Bank a London Eye.
Dejiny
Pôvodný Hungerford Bridge navrhol Isambard Kingdom Brunel ako visutý most pre peších a bol otvorený v roku 1845. Hlavné rozpätie malo dĺžku a bočné rozpätia. V roku 1859 most zakúpila železničná spoločnosť South Eastern Railway s úmyslom predĺžiť svoje trate do novovybudovanej stanice Charing Cross a zničený bol o rok neskôr.
Spoločnosť nahradila pôvodný visutý most novou konštrukciou pozostávajúcou z deviatich oceľových rozpätí. Autorom návrhu bol John Hawkshaw a výstavba prebiehala v rokoch 1863 – 1864. Reťaze z pôvodného mosta boli použité pri výstavbe Clifton Suspension Bridge v Bristole. Pôvodné tehlové piliere sú stále na mieste, i keď pilier pri Charing Cross sa nachádza oveľa bližšie k brehu z dôvodu výstavby Victoria Embankment (dokončenej v roku 1870). Pri pilieri na strane South Bank sa zachovali vchody a schody na pôvodnú visutú lávku z roku 1845.
Chodníky pre peších boli pristavené na obe strany mosta neskôr, pričom chodník na strane proti prúdu bol odstránený pri rozširovaní mostného telesa. Tento most je jedným z troch mostov v Londýne určených pre železničnú dopravu ako aj pre peších (ďalšími sú Barnes Railway Bridge a Fulham Railway Bridge).
Golden Jubilee Bridges
Pôvodné lávky pre peších časom získali zlú povesť – boli priúzke, zanedbané a v noci nebezpečné. V 90. rokoch preto padlo rozhodnutie nahradiť časť mosta určenú pre chodcov novými konštrukciami po oboch stranách železničného mosta. Vo výberovom konaní zvíťazil návrh spoločností Lifschutz Davidson a WSP Group. Nové mostné telesá sú široké, dlhé a dokončili ich v roku 2002.
Nové časti mosta boli pomenované na počesť päťdesiateho výročia korunovácie kráľovnej Alžbety II. – Golden Jubilee Bridges.
Dopravné spojenie
Najbližšie stanice londýnskeho metra: Najbližšie železničné stanice:
Problém 100 väzňov
Pravdepodobnosť úspechu stratégie
Vieme, že aj napriek stratégií môžu väzni prehrať. Majú však lepšiu šancu na výhru ako bez nej? Táto otázka sa dá zjednodušiť na otázku: „Zo všetkých permutácií na množine, koľko obsahuje cyklus s dĺžkou väčšou ako 50?“ Na túto otázku dokážeme už číselne odpovedať!
Uvedomíme si, že permutácia čísel 1 až 100 môže obsahovať najviac jeden cyklus s dĺžkou l > 50. Existuje presne spôsobov, ako vybrať čísla, ktoré budú do tohoto cyklu patriť (viete z kombinatoriky). V rámci cyklu môžeme čísla usporiadať (l-1)! spôsobmi – čísla usporiadame l! spôsobmi, ale každé usporiadanie sa tam bude opakovať l-krát, iba bude otočené – teda stále ten istý cyklus – platí:. Zvyšné čísla, nepatriace cyklu, usporiadame (100-l)! spôsobmi. Celkový počet vhodných permutácií je teda:
Pravdepodobnosť, že náhodná permutácia obsahuje cyklus dĺžky väčšej ako 50 spočítame následovne (pomocou pravidla o nezávislých javoch):
Pravdepodobnosť, že náhodná permutácia neobsahuje žiadny cyklus dĺžky väčšej ako 50 spočítame následovne (pomocou pravidla o opačnom jave):
Väzni prežijú pomocou stratégie permutačných cyklov s pravdepodobnosťou väčšou než 30%!
Asymptotika
Ak uvážime 2n väzňov namiesto 100, kde je ľubovolné prirodzené číslo, pravdepodobnosť prežitia väzňov s cyklovou stratégiou je daná:
S Euler-Mascheroniovou konštantou \gamma pre
platí, čo vedie k asymptotickej pravdepodbnosti prežitia:
Optimalita
V roku 2006, Eugene Curtin a Max Warshauer (z University of Texas) dodali dôkaz optimality tejto cyklovej stratégie. Dôkaz je založený na ekvivalencii s podobným problémom, kde väzni majú dovolené byť prítomní v miestnosti a pozorovať otváranie zásuviek inými väzňami. Táto ekvivalencia je založená na ekvivalencii cyklického zápisu a jednoriadkového zápisu permutácií (spodný riadok dvojriadkového zápisu). V tomto probléme je nezávisle na stratégii pravdepodobnosť prežitia rovná pravdepodobnosti v pôvodnom probléme. Keďže ľubovolná stratégia z pôvodného problému sa dá aplikovať na pozmenený problém, ale nikdy nedosiahne väčšiu úspešnosť, musí byť cyklová stratégia optimálna.
Zoznam najväčších hviezd
Toto je zoznam najväčších známych hviezd, zoradených podľa polomeru, uvedeného v násobkoch polomeru Slnka (1 R_{\odot} = 695 700 km ). Obežné dráhy planét sú uvedené len pre informáciu.
Presné poradie tohto zoznamu nie je úplne správne, pretože v súčasnosti pretrvávajú veľké neistoty, najmä pri odvodzovaní rôznych dôležitých parametrov používaných pri výpočtoch, ako je hviezdna svietivosť a efektívna teplota. Hviezdne polomery sa často dajú vyjadriť iba ako priemerná hodnota alebo vo veľkom rozsahu hodnôt. Hodnoty hviezdnych polomerov sú vo viacerých zdrojoch veľmi odlišné, väčšinou je to kvôli tomu, že hranice veľmi jemnej atmosféry (opacity) sa značne líšia v závislosti od vlnovej dĺžky svetla, v ktorej je hviezda pozorovaná.
Polomery niekoľkých hviezd sa dajú získať priamo pomocou hviezdnej interferometrie. Iné metódy môžu využívať zákryty Mesiacom alebo zo zákrytových dvojhviezd, ktoré sa môžu použiť na testovanie iných nepriamych metód zisťovania skutočnej veľkosti hviezd. Len zopár veľkých hviezd leží na ekliptike, čiže ich môže zakryť Mesiac, napríklad Aldebaran a Antares. Príklady zákrytových dvojhviezd sú Almaaz, VV Cephei a HR 5171.
Galéria
náhľad|upright=1.5|left|Postupnosť porovnaní rozmerov [[planéta|planét Slnečnej sústavy a niektorých z najväčších známych hviezd. Objekty sú v rovnakej mierke len v rámci jedného políčka. Posledný objekt z predchádzajúceho políčka je prvým objektom nasledovného. 1. Merkúr < Mars < Venuša < Zem 2. Zem < Neptún < Urán < Saturn < Jupiter 3. Jupiter < Proxima Centauri < Slnko < Sírius 4. Sírius < Pollux < Arktúr < Aldebaran 5. Aldebaran < Rigel < Antares < Betelgeuze 6. Betelgeuze < VY Canis Majoris < NML Cygni < UY Scuti ]] náhľad|upright=1.5|center|Predpokladaná veľkosť červeného [[hyperobor|hyperobra VY Canis Majoris (1 420 R_{\odot}) v súhvezdí Veľký pes v porovnaní so Slnkom (1 R_{\odot})]]
Nikolaj Nikolajevič Beketov
Životopis
Beketov sa narodil 13.1. 1827. Po absolvovaní gymnázia v Petrohrade sa stal študentom Petrohradskej univerzity s tým, že po dvoch rokoch prestúpil na Kazaňskú univerzitu. Po jej absolvovaní sa vrátil do Petrohradu. V rokoch 1849 až 1853 pracoval v laboratóriu na lekársko-chirurgickej akadémii pod vedením N. N. Zinina. Neskôr sa stal asistentom na katedre chémie na Petrohradskej univerzite. V roku 1855 bol menovaný za mimoriadneho profesora na Charkovskej univerzite. V roku 1860 tu Beketov začal prednášať fyzikálnu chémiu a v roku 1864 zriadil oddelenie na prípravu fyzikálnych chemikov. Beketov zdôrazňoval, že pre chemika je potrebné poznať aspoň základy fyziky, že chemické vlastnosti závisia na vlastnostiach fyzikálnych a naopak.
V roku 1866 bol menovaný za člena Petrohradskej akadémie vied a presťahoval sa do Petrohradu. Pracoval v laboratóriu na Petrohradskej akadémii vied a prednášal. Beketov nebol iba vedcom a pedagógom, ale aj spoločenským človekom. Zomrel v Petrohrade 13.12. 1911.
Práca
V roku 1865 obhájil N. N. Beketov prácu na tému: „Vysvetlenie javu vytláčania kovov inými kovmi“. Nikolaj Nikolajevič ukázal, že kovy sa dajú rozdeliť na ušľachtilé a neušľachtilé (podľa ich vzájomných reakcií a reakcií s kyselinami). Podľa toho, aké poskytujú v galvanickom článku napätie, zoradil kovy do radu, ktorý bol podľa neho pomenovaný. Uprostred je uvedený vodík, kovy napravo od vodíka sú ušľachtilé (ako meď, zlato alebo striebro), kovy naľavo od vodíka neušľachtilé (napríklad železo, zinok alebo hliník).
Muchár sivý
Muchár sivý alebo muchárik sivý (Muscicapa striata) je malý druh spevavca z čeľade muchárovité (Muscicapidae). Vyskytuje sa takmer v celej Európe, východne zasahuje až po Mongolsko. Izolované populácie existujú aj v Severnej Afrike. Je sťahovavý so zimoviskom v Subsaharskej Afrike. V rokoch 1970 – 1990 bol u európskej populácii zaznamenaný viditeľný pokles, v súčasnej dobe je však už považovaná za stabilizovanú. Tieto výkyvy početnosti sú pripisované zmenám klímy, stratám vhodných biotopov, ako sú staré porasty a tiež nadmernému využívaniu insekticídov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov muchár sivý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, stavy v Európe v rokoch 19802013 mierne klesali, populácia v Severnej a Strednej Európe klesá kvôli zmenám biotopov, chladnejším letám a strate dostatku hmyzu z dôvodu znečistania prostredia a používania insekticídov. Podľa výsledkov paneurópskeho sčítania bežných druhov vtákov mal trend muchára sivého v Európe za roky 1980 2017 mierny pokles.
Opis
Je o niečo menší ako vrabec, dorastá do dĺžky 13,5 –, v rozpätí krídel meria 23 – 25 ​​cm a váži asi 16 g. Má štíhle telo, relatívne veľkú hlavu, dlhé krídla a chvost. Zvrchu je jednotvárne sivohnedý, spodinu tela má svetlú, hruď nevýrazne hnedo pruhovanú. Končatiny, zobák i oči sú tmavé. Obe pohlavia sa sfarbením nijako nelíšia, mladí vtáci majú na vrchnej strane tela svetlo hnedé škvrny.
Hlas
Vábi svižným „pst“ alebo aj "cit čüp čüp". Spev je tvorený radom krátkych tichých drsných tónov a v základe znie asi ako „sip-sip-síh-siti-síh-SIH“.
Výskyt a stav na Slovensku
Na území Slovenska hniezdi v počte 65 až 150 tisíc kusov a patrí medzi najrozšírenejšie druhy (v Česku 30 až 60 tisíc a je chránený a v Európe 6 – 19 / 14 – 22 mil. ) do, sa zdržiava od apríla do októbra.
Najvyššie hustoty boli zistené v lužných lesoch (až 9 párov / 10 ha), potom v dubovo-hrabových lesoch 12 párov na 100 ha, s pribúdajúcou nadmorskou výškou hustoty klesajú až na hodnoty 1 pár / 100 ha (horské smrečiny).
Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v rokoch 1995, 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC3 - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia D - ustupujúci druh. Na Slovensku nie je ohrozený.
Trend početnosti muchára sivého na Slovensku mal podľa sčítania bežných druhov vtákov v rokoch 2005 2009 ako aj v rokoch 2005  2012 mierny nárast.
Biotop
Žije vo svetlých listnatých lesoch, parkoch, na cintorínoch a v záhradách. Obľubuje okraje lesov, aleje a sady.
Hniezdenie
Okrem obdobia hniezdenia žije samotársky. V Strednej Európe hniezdi 1x až 2x ročne od mája do augusta. Je obvykle monogamný, u niektorých samcov sa však objavuje aj bigamia. Miskovité hniezdo, z machu a korienkov vystlané zvieracími chlpmi, perím alebo vlnou, stavia prevažne samica v polodutinách stromov alebo na budovách obvykle vo výške 1 –, často obsadzuje i polootvorené búdky. V jednej znáške je väčšinou 4 – 5 svetlých, hnedo škvrnitých, 18,7 x veľkých vajec, na ktorých 11 – 15 dňovej inkubácii sa podieľa samotná samica. Mláďatá, ktoré hniezdo opúšťajú po ďalších 12 – 16 dňoch, kŕmia obaja rodičia. Pohlavne dospievajú už v prvom roku života.
Väčšina európskych vtákov nerozozná svoje vajcia od iných, čo pre svoj prospech využíva kukučka. Muchár sivý má však vynikajúcu schopnosť rozpoznať cudzie vajcia a vie zistiť, že sa stal obeťou podvodu.
Potrava
Živí sa najmä lietajúcim hmyzom, na ktorý číha z vyvýšenej pozorovateľne a ktorého sa zmocňuje v lete. Za priaznivého počasia sú touto taktikou ulovené až dve tretiny koristi, v opačnom prípade však po potrave pátra najmä na stromoch, v tráve, na stenách alebo v komposte. V jeho potrave sú zastúpené najmä dvojkrídlovce, ale objavuje sa tu aj široká škála iných hmyzích druhov, vrátane vošiek, vážok, čmeľov, ôs alebo motýľov. V malej miere sú tu ďalej zastúpené aj dážďovky a rôzne plody.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 500 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021). Druh je zaradený do Bonnského dohovoru (Príloha II) a Bernského dohovoru (Príloha II).
Sakura-džima
Sakura-džima alebo Sakuradžima je názov aktívneho stratovulkánu, nachádzajúceho sa na ostrove (bývalom, od erupcie v roku 1914 je spojený s pevninou) rovnakého mena v severnej časti zálivu Kagošima na japonskom ostrove Kjúšu. Jej vrchol je tvorený troma štítmi: Kitadake, Nakadake a Minamidake, najvyšší je Kitadake ( nad hladinou mora).
Sopka je jedna z najaktívnejších v Japonsku. Od roku 1955 prakticky bez prestávky chrlí sopečné plyny a popol, s niekoľkými menšími explozívnymi erupciami ročne. Keďže oblasť je husto osídlená, Sakura-džima je jedna z najlepšie sledovaných sopiek sveta (vulkanické observatórium na monitorovanie aktivity bolo zriadené v roku 1960). Oblasť Sakura-džimy je známa výskytom viacerých horúcich prameňov a je súčasťou národného parku Kirošima-Jaku.
Geologický vývoj
Historicky aktívny kráter je Kitadake, doložené záznamy o erupciách pochádzajú z 8. storočia. Prevládajúca forma erupcií je strombolského typu (len s lokálnym dosahom), v nepravidelných intervaloch striedané s väčšími, plínijskými erupciami (1471 – 1476, 1779 – 1782 a 1914).
Erupcia v roku 1914
Pred rokom 1914 bola sopka považovaná za vyhasnutú, viac ako storočie nejavila žiadne známky aktivity. 11. januára 1914 sa nečakane prebudila, našťastie väčšina obyvateľov ostrova opustila svoje domovy deň pred erupciou kvôli stredne silnému zemetraseniu, ktoré predchádzalo výbuchu. Počiatočné štádium erupcie bolo veľmi explozívne s produkciou veľkého množstva pyroklastík a sopečného popola, no ďalšie zmetrasenie, ktoré sa odohralo 13. januára (a vyžiadalo si 35 obetí na životoch), zmenilo formu erupcie na efuzívnu.
Výlevy láv trvali vyše mesiaca (čo je na japonské pomery nezvyčajné – vďaka veľkému obsahu oxidu kremičitého a tým aj veľkej viskozite magiem). Ostrov sa postupne zväčšoval, až sa nakoniec spojil s pevninou. V finálnom štádiu, keď došlo k vyprázdneniu magmatického rezervoára, celá oblasť kaldery poklesla o. To poukazuje na to, že hlavný rezervoár je súčasťou staršieho kalderového komplexu.
Posledný deň Pompejí
Posledný deň Pompejí (rus. Последний день Помпеи) je názov historického obrazu ruského maliara K. P. Briullova.
Karl Pavlovič Briullov, významný predstaviteľ romantického ruského maliarstva sa preslávil predovšetkým svojimi portrétnymi dielami; napriek tomu časť jeho tvorby predstavujú i žánrové a historické scény. Významnú časť svojho života strávil v Taliansku. Tu, ovplyvnený prostredím, v roku 1828 prikročil k práci na obraze, ktorý je právom považovaný za vrchol jeho tvorby. Vrátil sa do dávnej minulosti a vybral si námet zániku Pompejí.
Námet a kompozícia
Pred samotným maľovaním však venoval veľkú pozornosť dokonalej príprave. Navštívil vykopávky antického mesta, starostlivo zbieral potrebné archeologické poznatky a dôverne sa zoznámil s popisom katastrofy, ktoré zanechal očitý svedok Plínius Mladší. V roku 1832 začal pracovať na veľkom, vyše šesť metrov dlhom plátne. Po jedenástich mesiacoch sústredeného úsilia dokončil svoj veľkolepý Posledný deň Pompejí a Rím užasol nad nevídaným pohľadom.
Už názov diela napovedá mnohé. Briullov zachytil na obraze pohľad do pompejskej ulice vo chvíli, keď vybuchol Vezuv, zem sa chvela, rúcali sa prepychové vily a chrámy a na zem padal popol so žeravou lávou. Obyvatelia mesta sa tiesnia na ulici a chcú sa zachrániť útekom. Ľudia však netvoria jednotný unikajúci dav, ale maliar ich člení na kompozične vyhranené skupiny postáv, ktoré majú svoje úlohy v tomto takmer divadelnom výjave.
O obsahu obrazu však viac vypovedá jeho ľavá strana. Tu umelec sústredil postavy do jedného mohutného húfu, kde každá z nich má svoju charakteristiku. Všetci sa tisnú pred vchodom do ešte stojacej budovy. Uprostred davu je postava maliara s debnou maliarskych potrieb na hlave. Umelec tu v duchu renesančných zvyklostí, kedy sa maliar stáva súčasťou výjavu, zvečnil svoj autoportrét. Vedľa skupáňa, ktorý ešte s vypätím posledných síl zbiera rozsypané mince, do budovy uteká pohanský kňaz v bielom rúchu. V popredí tejto skupiny sa pod plachtou pred krupobitím lávového popola chúli mladá žena so svojím mužom a dvoma deťmi. Postave mladej ženy dal Briullov tvár svojej milenky Júlie Samojlovovej, ktorá mu bola modelom i na ďalších obrazoch.
Briullov však kladie dôraz na postavy v popredí tejto skupiny. Je tu matka s dcérami, ktoré v obavách dvíhajú svoj pohľad k blčiacemu nebu. Úplne vľavo je postava kresťana, ktorý beží s kadidlom a kalichom. Okrem toho, že ho Briullov idealizuje viac ako ostatné postavy, pretože on jediný ostáva pokojný v nastalom zmätku, má pre celkové podanie obrazu zvláštny, priam symbolický význam. Očami sa uprene díva na rúcajúcu sa protiľahlú budovu chrámu, z ktorej v ohnivých zábleskoch padajú k zemi antické sochy. Briullov tu cez postavu tohto muža symbolicky stvárňuje záhubu antického pohanského sveta, ktorý nahradí svet kresťanský.
Úspech diela a sláva ruského maliarstva
Posledný deň Pompejí je významným medzníkom v dejinách ruského maliarstva. Nie je ani natoľko dôležité, že sa maliar na tomto diele vrátil k historickej udalosti a zachytil ju podľa svojich predstáv. Omnoho závažnejšie a pre ruské maliarstvo a umenie vôbec významnejšie je uznanie až nekonečný obdiv s akým sa toto dielo stretlo v Taliansku, krajine preslávených majstrov štetca. Mnohí významní umelci danej epochy sa pred Briullovovým dielom s úctou skláňali a vyslovovali neskonalý obdiv nad touto maliarskou „historickou epopejou“. Briullov takto vydobyl pre ruské umenie a ruských umelcov celosvetové a trvalé uznanie.
O dva roky po dokončení Pompejí sa Briullov vrátil z Talianska do vlasti, ktorá mu pripravila triumfálne privítanie. Viacerí z umelcov neváhali na Briullovovu počesť skladať velebiace ódy; sám Puškin zložil oslavné štvorveršie a básnik Baratynskij na úspech Briullovovho obrazu napísal:
Nákladná doprava
Nákladná doprava je súhrn úkonov, ktorými sa uskutočňuje preprava nákladu. Je to činnosť spojená s cieľavedomým premiestňovaním hmotných predmetov v najrôznejších objemových, časových a priestorových súvislostiach za použitia rôznych dopravných prostriedkov a technológií. Na prepravu sa používajú lode, lietadlá, vlaky, vany alebo kamióny. V modernej dobe sa vo väčšine indermodálnej nákladnej doprave na dlhé vzdialenosti používajú kontajnery.
Železničná nákladná doprava
right|thumb|200px|Nákladný vlak spoločnosti [[Union Pacific Railroad v Hersey, Nebraska]]
Železničná doprava je najvhodnejšia na prepravu hromadného tovaru (uhlie, drevo, stavebniny, ropa, železná ruda apod.). Pri tovare, ktoré nemá hromadnú povahu je železničná doprava vhodná na dlhšie prepravné vzdialenosti.