cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eukaryoty
Genetika
náhľad|left|300px|Eukaryotické [[bunkové jadro]] Genetický materiál v podobe DNA majú eukaryoty uložený v jadre, poprípade v niekoľkých jadrách (u nálevníkov) a v semiautonónmych organelách, ako sú mitochondrie a plastidy (vzácne tiež inde, napr. v nukleomorfe, zvyšku jadra po endosymbiontovi). Táto DNA sa následne, podobne ako u ostatných domén organizmov, prepisuje do RNA, ktorá potom slúži buď na syntézu proteínov (mRNA), alebo má určitú katalytickú funkciu ako taká (rRNA, tRNA a podobne).
V jadre tvorí DNA a niektoré proteíny (napr. históny) tzv. chromatín, ktorého jednotlivé oddelené časti sa nazývajú chromozómy. Veľkosť jadrového genómu (počet báz) je veľmi rozmanitá. Vo všeobecnosti platí, že čím zložitejší je organizmus, tým viac DNA obsahuje. Existujú však početné výnimky. Bunky niektorých rastlín majú napríklad desaťkrát viac báz, ako bunky človeka, bunky obojživelníkov zase môžu mať viac DNA ako bunky cicavcov.
Najmenší eukaryotický genóm, obsahujúci len 2,9 miliónov párov báz, má vnútrobunková parazitická mikrosporídia menom Encephalitozoon cuniculi, a to preto, že u nej došlo k redukcii genómu v rámci jej parazitického spôsobu života. Naopak, najväčší genóm zo všetkých známych eukaryotov (670 miliárd párov báz) má Amoeba dubia. Genóm človeka tvorí 3 300 000 000 párov báz.
Oproti prokaryotickým organizmom, u eukaryotov väčšina ich DNA nekóduje žiadny gén (a teda ani proteín). U ľudí tvorí nekódujúca DNA asi 97 % genómu a jej funkcie nie sú v drvivej väčšine prípadov dodnes známe. Označuje sa tiež ako junk DNA, súvisiace termíny sú tiež intróny, či repetitívna DNA.
Mitochondriálna DNA a plastidová DNA sú v porovnaní s jadrovou DNA relatívne malé a uzavreté do kruhu. Považujú sa za pozostatok po endosymbiotickej udalosti, pri ktorej budúca eukaryotická bunka pohltila prokaryotický organizmus. Mitochondriálna DNA má veľa spoločných znakov s DNA alfa proteobaktérií, plastidová vykazuje príbuznosť s DNA cyanobaktérií (siníc).
Fosílne nálezy
náhľad|left|Tieto vláknité fosílie rodu [[Grypania spiralis|Grypania, dosahujúce veľkosti až niekoľko cm, sa našli v Montane a v Michigane, USA. Dnes sa považujú za dve miliardy rokov staré fotosyntetizujúce riasy ]] Hoci vznik eukaryotických buniek je významný míľnik v evolučnej histórii života, čas jeho vzniku je stále neistý. Niekedy sa datuje do doby pred 1,8 – 1,3 miliardami rokov, teda dávno pred kambrijskou a ediakarskou diverzifikáciou života. Inokedy sa dokonca uvádza doba pred dvoma miliardami rokov. Z týchto období našej geologickej histórie je k dispozícii len málo fosílnych nálezov eukaryotov, ale existujú výnimky: boli popísané starohorné fosílne nálezy prvokov, ktoré sa označujú ako častí zástupcovia eukaryotov. Taktiež niektoré nálezy rias (Grypania) sú podľa ich objaviteľov až 2,1 miliardy rokov staré. Stopy po existencii eukaryotov sa dokonca našli aj v austrálskych bridliciach starých 2,7 miliardy rokov. Napriek týmto nálezom sa hlavné súčasné línie eukaryotov pravdepodobne oddelili až ku koncu prekambria, konkrétne v období medzi 1,3 – 0,72 miliardami rokov. Fosílie raných eukaryotov, ako je napríklad Shuiyousphaeridium macroreticulatum, môže byť ťažké odlíšiť od prokaryotických buniek. U tohto pravdepodobného eukaryonta sa pri jeho zaraďovaní napríklad vychádzalo z veľkých rozmerov bunky, pevnej steny a výrastkov na jeho povrchu. Väčšinu nálezov z proterozoika však nie sú vedci schopní zaradiť do konkrétnejšej skupiny eukaryotov. Kvalitné fosílie eukaryotov sa začínajú objavovať až v ediakare a kambriu, teda v období asi pred asi 700 – 600 miliónmi rokov. V ediakare sa našli okrem zelených rias taktiež zvláštne planktónne organizmy zo skupiny Acritarcha.
Vznik eukaryotickej bunky
Pôvod eukaryotickej bunky doteraz nie je známy. Podľa súčasných poznatkov sa zdá, že ku vzniku eukaryotov prispeli tak archeálne, ako aj bakteriálne genómy. Jedným zo svetlých miest je vznik mitochondrií. V tejto organele bola totiž nájdená DNA, ktorá vykazuje značnú príbuznosť s baktériami z radu Rickettsiales. Endosymbiotická teória tak oprávnene tvrdí, že mitochondrie vznikli práve pohltením Rickettsií inou bunkou a dnešné mitochondrie sú potomkovia týchto baktérií, ktoré sa ale dlhodobým vývojom vo vnútri eukaryotických buniek značne zmenili.
Samotný vznik mitochondrií však neznamenal vznik eukaryotov v dnešnom slova zmysle. Eukaryogenézu sa snaží ďalej vysvetliť viac než 20 hypotéz. Podľa archeálnej hypotézy vznikla protoeukaryotická bunka z bunky istej archebaktérie a mitochondrie sa vyvinuli až za určitý čas, a to pohltením bakteriálneho symbionta. Detailnejšie sa okolnosťami archeálnej hypotézy zaoberá tzv. vodíková hypotéza, podľa ktorej spomínaná archebaktéria metabolizovala vodík, ktorý jej práve poskytovali v rámci svojho bunkového dýchania endosymbiotické baktérie. Tieto baktérie následne prešli evolúciou a zmenili sa na mitochondrie.
Niektoré štúdie však navrhujú o niečo zložitejší spôsob vzniku eukaryotickej bunky. Takzvané chimérické (čiže fúzne) hypotézy predpokladajú, že amitochondriálny eukaryont (čiže predok eukaryotov ešte bez mitochondrií) vznikol splynutím jednej bunky archeálnej a jednej bakteriálnej. Eukaryotický genóm je podľa tejto hypotézy tiež mixom archeálnych a bakteriálnych génov. Až potom vznikli mitochondrie (a plastidy), a to ďalšími endosymbiotickými udalosťami. Podobná teória navrhuje iný sled udalostí: archebaktéria strávila baktériu ako potravu a časť bakteriálnej DNA sa včlenila do archeálnej DNA. Úplne iný pohľad ponúka teória „Neomura“, ktorá považuje Archaea aj Eukaryota za potomkom určitej zložitej grampozitívnej baktérie, konkrétne istej aktinobaktérie. Táto aktinobaktéria prešla značným vývojom a až neskôr endosymbioticky získala mitochondrie. Nedostatkom týchto teórií je fakt, že v súčasnosti nepoznáme žiadne eukaryotické organizmy primárne bez mitochondrií, hoci ich existenciu tieto teórie predpokladajú.
Mnohobunkovosť
náhľad|[[Plazmódium slizovky je ukážka mnohobunkovosti v ríši Amoebozoa]] náhľad|[[Červ Caenorhabditis elegans je príkladom dobre známeho mnohobunkového živočícha; každá z jeho 1090 somatických buniek má svoj osud presne určený ]]
U eukaryotov mnohobunkovosť vznikla niekoľkokrát nezávisle od seba, zvlášť u živočíchov, rastlín, húb a mnohých ďalších eukaryotických taxónov. Vznik (respektíve vzniky) mnohobunkovosti bol značným evolučným úspechom eukaryotov. Vyriešená bola napríklad otázka vzájomného dorozumievania buniek a vzájomnej deľby práce. U mnohobunkových živočíchov sú unikátne nielen gény zaisťujúce správny embryonálny vývoj (napr. hox gény), ale aj gény zaisťujúce komunikáciu medzi bunkami. U mnohobunkovcov sa vyskytujú aj nové bunkové štruktúry nepozorované u jednobunkovcov (dezmozómy a iné bunkové spoje).
Najstaršie mnohobunkové živočíchy, ktoré sú dnes známe, žili v období ediakara niekedy pred 570 – 550 miliónmi rokov, ako napovedajú aj niektoré údaje z molekulárnej biológie. Zreteľnejší fosílny záznam sa však objavuje až v kambriu. Z tohto obdobia, označovaného aj ako kambrická explózia druhov, pochádza množstvo fosílnych dokladov súčasných živočíšnych kmeňov. Táto „explózia“, však môže byť iba zdanlivá, pretože podstatným rozdielom kambrických a prekambrických mnohobunkovcov, je objavenie sa pevných schránok, ktoré sa podstatne lepšie zachovávajú v usadených horninách. To malo za následok, že na rozhraní ediakary a kambria sa naraz objavujú bohaté, rozmanité fauny v lokalitách takmer na celom zemskom povrchu. U rastlín (vrátane mnohých červených rias a zelených rias) sa mnohobunkovosť vyvinula hneď niekoľkokrát, a to zrejme v súvislosti s tým, že fotosyntetizujúce organizmy sa nemusia toľko pohybovať za potravou. Vývoj mnohobunkového usporiadania sa u rastlín uberal troma základnými cestami. Niektoré kolónie zelených rias, aké tvorí napr. váľač gúľavý (Volvox globator), sa sformovali z niekoľkých pôvodných jedincov. Inokedy sa v pôvodnej bunke mnohonásobne delilo jadro, čím došlo k vzniku jednobunkových, ale viacjadrových stielok (napr. rod Caulerpa). Tretí spôsob vzniku mnohobunkových rastlín je ten, že pôvodná bunka sa mitoticky delila a jednotlivé dcérske bunky sa špecializovali na určité funkcie. U húb nie je možné pozorovať nejaký všeobecný trend k mnohobunkovosti a nie je úplne jasné, koľkokrát v rámci húb mnohobunkovosť vznikla.
Výskyt
Eukaryotické organizmy žijú takmer všade, kde je dostatočný konštantný prísun energie, a to buď slnečného žiarenia pre autotrofov, alebo dostatok živín pre výživu heterotrofov. Extrémofilné eukaryoty, podobne ako mnohé baktérie a Archaea, žijú aj na mnohých neobvyklých stanovištiach s extrémnymi podmienkami. Obmedzujúcim faktorom je pre eukaryotické organizmy hlavne teplota prostredia, ktorá na rozdiel od baktérií a archeí (ani u väčšiny termofilných eukaryotov) nesmie presiahnuť 70 °C.
Parazitické eukaryoty
náhľad|left|Parazitická [[Trypanosoma je pôvodcom niekoľkých závažných ochorení postihujúcich aj človeka; na obrázku tmavo ružové oproti svetlejším červeným krvinkám. Veľkosť parazitickej bunky je asi 20 µm (svetelný mikroskop).]] Množstvo eukaryotických organizmov sa vyznačuje parazitickým spôsobom života, a to často bez ohľadu na ich vzájomnú nepríbuznosť. V centre pozornosti vedcov sú hlavne jednobunkové parazity človeka. Z ríše Excavata patrí medzi parazity mnoho diplomonád (Diplomonadida, napr. Giardia intestinalis) a trichomonád (Trichomonadida, napr. Trichomonas vaginalis), ďalej trypanozómy (Trypanosomatida, najmä rody Trypanosoma a Leishmania, pôvodcovia niektorých známych ľudských ochorení), či niektorí zástupcovia triedy Heterolobosea (napr. Naegleria fowleri). Z ríše Chromalveolata sú známe niektoré parazitické nálevníky (Ciliophora) a ďalej hlavne mnohé Apicomplexa, ako kokcídie (Coccidea, vrátane Toxoplazmy) a krvinkovky (Haematozoea, napr. rod Plasmodium, pôvodca malárie). Z ríše Rhizaria sa vyznačujú parazitickým spôsobom života napríklad nádorovky (Phytomyxea) či haplosporídie (Haplosporidia). Z ríše Amoebozoa medzi cudzopasníky patrí napríklad Acanthamoeba, Entamoeba histolytica a ďalšie. Poznáme i mnohé parazitické rastliny, konkrétne jednobunkové riasy rodu Prototheca, ale aj mnohé vyššie rastliny, ako Cuscuta či poloparazitické imelo (Viscum). Z vetvy smerujúcej k živočíchom a hubám (Opisthokonta) je tiež veľa známych parazitov: napríklad Mesomycetozoa a Myxozoa. Z ríše huby (Fungi) parazitujú mikrosporídie (Microspora), rôzne plesne (napr. rody Aspergillus, Penicillium) a kvasinky (napr. Candida albicans). Zo živočíchov (Metazoa) parazitujú mnohí zástupcovia kmeňa ploskavcov (Platyhelminthes), ako ploskule (Turbellaria), pásomnice (Cestoda), motolicovce (Monogenea) a motolice (Trematoda). Ďalej sa paraziti nachádzajú medzi kmeňmi háčikohlavce (Acanthocephala), obrúčkavce (Annelida, hlavne pijavice, Hirudinea) a tiež v rámci kmeňa hlístovce (Nematoda) a strunovce (Nematomorpha). Existujú však aj parazitické článkonožce (Arthropoda) a chordáty (Chordata).
Ďalšie symbiotické vzťahy
Okrem parazitizmu sa u eukaryotov prirodzene vyskytuje široké spektrum ďalších symbiotických vzťahov, ako je mutualizmus (obojstranne prospešný) alebo komenzalizmus (pre jedného symbionta prospešný, pre druhého neutrálny). Na jednej strane eukaryoty často poskytujú svoje telo pre rôznych endosymbioticky žijúcich eukaryotov či prokaryotov, konkrétnym príkladom sú prvoky vo vnútri tráviacej sústavy prežúvavcov. Nájdeme však aj mnohé ďalšie symbiotické vzťahy, ako sú početné symbiotické vzťahy mravcov, lišajníky (symbióza huby s riasou), mykoríza (niektoré vyššie rastliny s hubami), či spolupráca medzi mnohými kvitnúcimi rastlinami a ich opeľovačmi, ktorí prenášajú peľ z kvetu na kvet.
Zaradenie eukaryot v systéme
Základný prehľad klasifikácie živých organizmov do 90. rokov 20. storočia:
Historické snahy o klasifikáciu živých organizmov sú z veľkej časti práve klasifikáciou eukaryotov, keďže len medzi eukaryotmi sa vyskytujú veľké organizmy, ktoré boli známe od počiatkov histórie ľudstva. Na najvyššej úrovni v priebehu času dochádzalo k veľkým zmenám. Zatiaľ čo Linné rozoznával len dve základné ríše, rastliny a živočíchy, postupne sa ukázalo, že tieto dve skupiny (ako aj niektoré jednobunkovce a huby) sú si v mnohých oblastiach vzájomne podobné a zároveň diametrálne odlišné od baktérií. Pravdepodobne prvým, kto si to uvedomil, bol francúzsky biológ Edouard Chatton. Ten v roku 1937 navrhol deliť všetky živé organizmy na dve ríše, Eukaryota a Prokaryota. Jeho návrh sa však neujal a znovu sa k nemu v roku 1962 vrátili Roger Stanier a Cornelius Van Niel. V súčasnosti sa termín Prokaryota používa pomenej (lebo ide pravdepodobne o parafyletický taxón, keďže eukaryoty sa vyvinuli z jednej jeho časti), taxón Eukaryota sa stále bežne používa. V roku 1990 Carl Woese, Otto Kandler a Mark Wheelis rozčlenili všetok život do troch domén: Archaea, Bacteria a Eucarya (čiže eukaryoty).
Cavalier-Smith (2002) spojil taxóny eukaryoty a Archaea do nového nadradeného taxónu Neomura. Dnes však väčšina autorov eukaryoty zaraďuje dovnútra taxónu Archaea (pozri nižšie), čím sa názov Neomura stal synonymum (takto chápaného) názvu Archaea.
Vnútorná systematika
Tradične sa eukaryoty delili na niekoľko ríš, napríklad podľa Whittakera na ríše živočíchy (Animalia), rastliny (Plantae), huby (Fungi) a Protista. Cavalier-Smith ďalej od nich oddelili organizmy, ktoré získali plastid pohltením červenej riasy, ako novú ríšu Chromista.
Zaradenie v systéme
Podľa súčasných prác sú eukaryoty z vývojového hľadiska pravdepodobne sesterský taxón taxónu ASGARD (=Asgard), ktorý patrí do tradičného taxónu Archaea; inak povedané: eukaryoty z vývojového hľadiska patria dovnútra tradičného taxónu Archaea. Zatiaľ nie ja ustálené, ako tento vývojový vzťah vyjadriť vo formálnom systéme: Napríklad jedna možnosť je zaradiť Eukaryota do taxónu Archaea, iná možnosť je vyňať taxón ASGARD z tradičného taxónu Archaea a vytvoriť nový taxón Eukaryomorpha (=ASGARD + Eukaryota) ako sesterský taxón takto zúženého Archaea a tretia možnosť je ponechať tradičné delenie na Archaea a Eukaryota (s tým, že Archaea je potom ale parafyletický taxón). Zo zistenia, že Eukaryota patrí pod Archaea (pričom Archaea odjakživa patrí do taxónu Prokaryota) vyplýva aj to, že Prokaryota je parafyletický taxón, inak povedané: v čisto fylogenetických systémoch tradičné delenie organizmov na taxóny Prokaryota a Eukaryota nie je správne.
Treba ale dodať, že podľa niektorých autorov je vyššie spomínaný sesterský vzťah medzi taxónom ASGARD a eukaryotmi omyl a je iba dôsledkom chybnej metodiky (kontaminácia a pod.).
Vnútorná systematika
Hoci niektorí autori a veľa učebníc sa stále drží starších systémov, t.j. systémov, ktoré pracujú s taxónmi ako prvoky, Protista, chromisty a pod., väčšina odborníkov dnes používa systém, ktorý takéto taxóny už nepoužíva a je viac-menej založený na systéme Medzinárodnej spoločnosti protistológov, t.j. na práci Adl. et al. 2005 (aktualizovanej v rokoch 2012 a 2018/2019).
Takmer rovnaký systém uvádza Burki et al. 2020 s nasledujúcimi odchýlkami :
Stručné charakteristiky niektorých vyššie uvedených taxónov vyššej úrovne :
4415 Echnaton
4415 Echnaton je planétka s priemerom 13 km, ktorú objavil Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveldová, Tom Gehrels 24. septembra 1960.
Akútna apendicitída
Príčiny a patogenéza
Hlavným etiologickým faktorom je obštrukcia (uzáver) dutiny apendixu, alebo zápal jeho lymfatického tkaniva. Následkom je zvýšené prekrvenie v dôsledku uvoľnenia pôsobkov zápalu (appendicitis catarrhalis), neskôr dochádza k hnisaniu (appendicitis phlegmonosa) až gangréne (appendicitis gangrenosa). Gangrenózny, či flegmonózny apendix môže perforovať (prederaví sa jeho stena) a hnis a črevný obsah sa môže vyliať do dutiny brušnej (appendicitis perforata) - vzniká difúzna peritonitída, alebo sa zápal ohraničí len na priľahlé okolie slepého čreva a vznikne ohraničený zápalový infiltrát - periapendikálny absces. Zápal môže prebiehať i chronicky, kedy po zvládnutí akútneho štádia apendix zrastá s okolitými črevami.
Príznaky
Zápal sa prejaví bolesťou v nadbrušku, potom sa premiestni do pravého podbruška. K nej sa pridáva nevoľnosť a zvracanie, zastavenie stolice i plynov. Telesná teplota nad 38 stupňov, zrýchlený pulz. Ak sa rozvinie hnisavá peritonitída, nasleduje celková sepsa, postupné zlyhávanie orgánov a smrť.
Liečba
Akútny zápal sa lieči chirurgicky - apendektómia, subakútny - hospitalizáciou, antibiotikami, diétou; po vstrebaní zápalového infiltrátu a v chronickom štádiu sa tiež pristupuje k apendektómii. Ak infiltrát skolikvuje na absces, je nutné odsatie a drenáž hnisu, alebo punkcia a odsatie pod kontrolou USG alebo CT.
Prognóza
Prognóza je dobrá, ak sa pacient s akútnou apendicitídou operuje do 24 – 48 hodín. Neskôr vykonaná operácia, má pooperačnú úmrtnosť 2 – 3 percentá. Pokročilá hnisavá peritonitída je často smrteľná.
Friesen
Friesen je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Strašov
Strašov je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 316 obyvateľov, z toho 162 mužov a 154 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,5 roka (muži 37,4 roka, ženy 41,7 roka).
Bzovík (okres Krupina)
Bzovík je obec na Slovensku v okrese Krupina v Banskobystrickom kraji.
Opevnený kláštor
Južne od obce sa nachádza komplex opevneného kláštora s kostolom. Pôvodne benediktínsky kláštor zasvätený sv. Štefanovi bol založený v prvej polovici 12. storočia komesom Lampertom z rodu Huntovcov-Poznanovcov. Už koncom 12. storočia sa kláštor stáva premonštrátskym. Jadrom kláštora bol románsky jednoloďový dvojvežový kostol sv. Štefana. V 15. storočí bol vyplienený husitmi, neskôr krupinčanmi. V tomto období došlo aj ku gotickej prestavbe kláštora, kedy vzniklo nové presbytérium. V roku 1530 sa kláštora zmocnil Žigmund Balaša, mníchov vyhnal či pozabíjal a z kláštora vytvoril fortifikovaný kaštieľ. Koplex bol po prvej svetovej vojne opustený a postupne devastovaný. V dnešnej dobe sú dochované iba obranné múry na pôdoryse štvorca s obrannými baštami. Samotný kláštor sa dochoval len vo forme fragmentov múrov.
Helele
„Helele“ je skladba juhoafrickej speváčky Velile Mchunu a dánskej perkusnej dvojice Safri Duo. Skladba bola vydaná dňa 7. mája 2010 ako hlavný singel z nadchádzajúceho albumu Greatest Hits dvojice Safri Duo. Skladba je oficiálnou trailerovou skladbou pre Majstrovstvá sveta vo futbale 2010 vysielanou na nemeckej stanici RTL, švajčiarskych staniciach Schweizer Fernsehen a Télévision Suisse Romande v júni a júli 2010.
Mike Komisarek
Mike Komisarek (* 19. január 1982, West Islip, štát New York, USA) je americký hokejový obranca. Meria 193 cm a váži 109 kg.
Klubový hokej
V sezóne 2005/06 sa definitívne prebojoval do prvého mužstva klubu NHL Montreal Canadiens.V sezóne 2007/2008 si v drese Montrealu pripísal 17 bodov za 4 góly a 13 asistencií.
Reprezentácia
Tréner Mike Eaves ho nominoval na Majstrovstvá sveta v hokeji 2006 v lotyšskej Rige. Na drese nosil číslo 55.
4284 Kaho
4284 Kaho je planétka s priemerom 53 km, ktorú objavil S. Ueda, H. Kaneda 16. marca 1988.
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1997
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1997 boli v poradí 30. majstrovstvá Európy v basketbale mužov, ktoré organizuje Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konali sa v troch španielskych mestách: Barcelona, Badalona a Girona, od 24. júna6. júla 1997, za účasti 16 tímov. Nováčikom turnaja bola iba Ukrajina. Španielsko bolo organizátorom európskeho šampionátu druhýkrát, keď predtým hostilo turnaj v roku 1973. Titul obhájilo družstvo.
Tento turnaj bol zároveň kvalifikáciou na Majstrovstvá sveta 1998, ktoré sa uskutočnili v Grécku. Kvalifikovalo sa na ne 5 najlepších družstiev.
Chavigny (Meurthe-et-Moselle)
Chavigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Galeomorphii
Galeomorphii alebo Galea alebo Galeomorpha je nadrad žralokovidných drsnokožcov, ktorý zahŕňa 4 rady: Carcharhiniformes, Lamniformes, Orectolobiformes a heterodontotvaré (Heterodontiformes).
Hlavným typickým znakom je že majú ritnú plutvu. Systematiku pozri pod žralokovidné.
Odeva Lipany
Odeva Lipany (Odeva, s.r.o. Lipany) je jedným z najstarších a v súčasnosti stabilných podnikov v Lipanoch, známy hlavne výrobou uniforiem pre armádu a políciu na Slovensku.
Svinčany
Svinčany sú obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 426 obyvateľov, z toho 226 mužov a 200 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,0 roka (muži 37,7 roka, ženy 40,5 roka).
Hutnianska jaskyňa
Hutnianska jaskyňa je prírodná pamiatka v správe príspevkovej organizácie Správa slovenských jaskýň.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Bretka v okrese Rožňava v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1994 a naposledy novelizované v roku 2012. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Jaskyňa prístupná návštevníkom za účelom zotavenia a poznávania jej prírodných a historických hodnôt.
Lamnotvaré
Charakteristika
Hlavnými poznávacími znakmi recentných čeľadí sú: Plutvy bez ostňov, ústa za očami, chýba žmurka (tretie viečko) a prstencová črevná riasa.
Pavlivka (Kalynivský rajón)
Pavlivka je dedina (село) na Ukrajine v Kalynivskom rajóne vo Vinnyckej oblasti. Žije tu 3915 obyvateľov.
Basseneville
Basseneville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 261 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chaudeney-sur-Moselle
Chaudeney-sur-Moselle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
ŠK Odeva Lipany
ŠK Odeva Lipany je futbalový klub z mesta Lipany hrajúci 3. slovenskú futbalovú ligu.
Chaudeney-sur-Moselle
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
ŠK Odeva Lipany
Známi hráči
Z liahne klubu sú aj prvoligoví hráči - Štefan Varga, ktorý hrával I. ligu v Slovane Bratislava a Tatrane Prešov, Štefan Jacko, ktorý hral I. ligu v Bardejove a bývalý reprezentačný hráč Stanislav Varga, v súčasnosti bývalý tréner Tatranu Prešov.
Chaudeney-sur-Moselle
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
ŠK Odeva Lipany
Známi hráči
Pri celkovom hodnotení futbalového života v meste musíme spomenúť Antona Repeľa, ktorý bol medzinárodným rozhodcom a MUDr. Bardoša, ktorý pôsobil ako predseda zdravotníckej komisie pri krajskom futbalovom zväze v Košiciach.
Chaudeney-sur-Moselle
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4320 Jarosewich
4320 Jarosewich je planétka s priemerom 10 km, ktorú objavil S. J. Bus 1. marca 1981.
Frœningen
Froeningen je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Žralok úhorovitý
Žralok úhorovitý alebo žralok volánikový (Chlamydoselachus anguineus) je zvláštny hlbokomorský druh. Pripomína skôr úhora ako žraloka. Má jednu žiabrovú štrbinu so zriasneným okrajom, malú chrbtovú plutvu a veľkú análnu plutvu. Živí sa mäkkými živočíchmi, napríklad kalmarmi a rybami. Podobá sa dávno vyhynutým druhom, v súčasnosti nemá príbuzných. Je jediným zástupcom čeľade Chlamydoselachidae.
Dosahuje dĺžky 2 metre. Rozmnožuje sa vajcoživorodosťou. Vyskytuje sa v miestach otvoreného mora a oceánoch hlavne vo východnom Atlantiku, juhozápadnej časti Indického oceánu a západnom a východnom Tichom oceáne.
Réunion
Réunion, staršie Réunionský zámorský departmán, je ostrov a zároveň zámorský departement a zámorský región Francúzska a EÚ. Ostrov leží v Indickom oceáne asi 200 kilometrov juhozápadne od ostrova Maurícius a východne od ostrova Madagaskar. Ostrov je jedným z najvzdialenejších regiónov Európskej únie. Slovo La réunion znamená „zjednotenie“ alebo „opätovné stretnutie“.
Prírodné podmienky
Réunion tvorí spolu s ostrovom Maurícius a Rodrigues súostrovie Maskarény. Ostrov je vulkanického pôvodu a za svoj hornatý povrch vďačí intenzívnej erózii. Dominujú tu dve sopky. Najvyššou horou je vyhasnutá Piton des Neiges‚ ktorá sa vypína do výšky 3 070 metrov. Druhou je jedna z najaktívnejších sopiek na svete, štítová sopka Piton de la Fournaise‚ vysoká 2 631 metrov.
Réunion má tri unikátne sopečné kotliny – medzi vulkanológmi známe ako calderas‚ na ostrove zvané cirques: Cirque de Salazie, Cirque de Cilaos a Cirque de Mafate. Posledný je prístupný iba peši alebo helikoptérou. Tieto kaldery vznikli kolapsom pôdy po vyprázdnení magmatickej komory.
Ploštica posteľná
Ploštica posteľná (iné názvy: zastarano bzdocha posteľná, nesprávne alebo zastarano ploštica domáca, ľudovo ploštica; zastarano: štenica [-bohemizmus], zastarano ploščica; ) je známy dočasný parazit teplokrvných stavovcov vrátane človeka patriaci medzi bzdochy.
Ploštica posteľná je hrdzavočervený bezkrídly hmyz veľký 5 –, napáda svoje obete spiace za tmy. Cez deň sa ukrýva v štrbinách nábytku a stien, za obrazmi, garnižami, tapetami a pod. S obľubou zalieza do elektrických zásuviek, kde ju najľahšie nájdeme. Žije i v kurínoch, holubníkoch a niekedy aj v hniezdach lastovičiek a vrabcov. Preto neslobodno ustajňovať hydinu a trpieť prítomnosť vtákov (hniezdenie zdivených holubov) v obývaných budovách. V domoch sa ploštice rozliezajú v lete cez okná po vonkajších stenách budov, po celý rok putujú cez vonkajšie chodby, šachty inžinierskych sietí, štrbiny okolo potrubia ústredného kúrenia a pod.
Uštipnutie spôsobuje u väčšiny ľudí vznik spočiatku bolestivých, neskoršie svrbiacich mierne vyvýšených pupeňov, často nepravidelného obrysu, s priemerom 1 – . Pupene sa nachádzajú hlavne na obnažených miestach tela nepokrytých bielizňou, na rukách, nohách a hlave, často i na chodidlách. Silnejšie pobodanie u citlivých ľudí sprevádza horúčka, opuchy a niekedy aj žihľavková vyrážka po celom tele. Poštípané miesta natierame alkoholom, mentolovým alebo eukalyptovým liehom, 10 % čpavkom alebo chladivou masťou. Na opuchy prikladáme obklady s octanom hlinitým.
Pred ich zavlečením sa bránime dodržiavaním všeobecných zásad hygieny, čistotou v bytoch, kontrolou starých predmetov prinášaných do bytu na prítomnosť ploštíc. Pri podozrení na výskyt ploštíc musíme vyhľadať odborníka, ktorý naše podozrenie overí a v pozitívnom prípade určí vhodný postup ich hubenia. Pri zistení výskytu ploštíc vždy hrozí nebezpečenstvo ich rozšírenia do susedných bytov. Ak sa susedia, resp. bytový podnik bránia finančne nákladnému odhmyzovaciemu zákroku, treba sa obrátiť na komunálneho hygienika územne príslušného Štátneho zdravotného ústavu, aby nariadil potrebné asanačné opatrenia v postihnutom objekte podľa vyhlášky č. 585/2008 Z.z. (resp. staršie: nariadenia 337/2006 Z.z., ešte staršie: vyhlášky 79/1997 Z. z.), ako aj zákona č. 355/2007 Z. z. (resp. staršie: zákona č. 126/2006 Z. z., ešte staršie: zákona č. 272/1994 Z. z.).
Hrušovská lesostep
Hrušovská lesostep predstavuje explicitnými hranicami vymedzenú najjuhovýchodnejšiu časť Silickej planiny v Slovenskom krase v podobe juhovýchodne exponovanej krasovej stráne, do ktorej od nepamäti významne zasahoval svojou činnosťou človek, no napriek tomu si uchovala niektoré významné prírodné hodnoty s priradeným najvyšším stupňom ochrany. Hrušovská lesostep je v súčasnosti národná prírodná rezervácia v správe Štátnej ochrany prírody Slovenský kras.
Administratívne zaradenie a predmet ochrany
Nachádza sa v katastrálnom území obce Hrušov v okrese Rožňava v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1954 a naposledy novelizované v roku 1984 na rozlohe 40,8500 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Deklarovaným predmetom ochrany je: NPR je vyhlásená na ochranu zachovaných lesostepných spoločenstiev s dubom plstnatým, jaseňom mannovým a druhovo bohatým krovinným a bylinným podrastom na vedeckovýskumné, náučné a kultúrno-výchovné ciele.
Vymedzenie, geológia, geomorfológia a hydrológia
Poloha a plošný rozsah lesostepi je zrejmý z lokalizačnej mapy zverejnenej v rámci portálu Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR. Rozprestiera sa v svahu s lokálnym geografickým názvom Horná strana (lok. Felső oldal). Severnú hranicu tvorí morfologická hrana JV časti Silickej planiny vymedzená kótami 552, 579 a sedlom Soroška. Západná hranica prebieha JZ od k. 552. Južná hranica kopíruje severnú hranicu vinohradov, pätu výverového amfiteátra Eveteš až k vinohradom Z od Bakošovej vinice, kde je aj jej východné ohraničenie. Názvoslovie je zverejnené v príslušnom výreze Základnej mapy 1:10 000 (položka REZM10) zverejnenej na portále.
Prakticky celé územie Hrušovskej lesostepi má z pohľadu geológie a geomorfológie krasový charakter - budujú ju výborne skrasovatené polohy vysokopercentného wettersteinských vápencov silicika, a jej južnú hranicu tvorí hydrologicky a speleogeneticky dôležitý styk spodného a stredného triasu, resp. spodnotriasových bridlíc a strednotriasových vápencov; významne ovplyvnil hydrológiu i vývoj geomorfologických a endokrasových foriem. Na styku týchto súvrství opúšťajú masív Silickej planiny krasové vody vyvieračky Eveteš (lok. Evetes-forrás), ktorá je súčasťou dosiaľ len sčasti známej jaskynnej sústavy Hrušovskej jaskyne.
Povrchové a podzemné krasové formy
Na krasovom povrchu v oblasti lesostepi sa nachádza len jedna, ale dôležitá povrchová krasová forma: mohutné prepadlisko, ktoré indikuje predpokladané významné rútenie (kolaps) nadložných častí horniny v dosiaľ neznámych jaskynných priestoroch speleogeneticky viazaných na jaskynnú sústavu Hrušovskej jaskyne. Hrušovská jaskyňa je zatiaľ dominantou medzi tunajšími podzemnými krasovými formami. Na základe meraní z konca roku 2017 (pozri odsek Súčasnosť) sa táto jaskyňa vymodelovaná autochtónnymi podzemnými vodnými tokmi tečúcimi v útrobách Silickej planiny a Horného vrchu rozprestiera v masíve planiny práve pod východnou časťou Hrušovskej lesostepi, a to na ploche 200 x 120 m; jej neznáme, predpokladané časti v rôznych výškových úrovniach zasahujú ďaleko za hranice tohoto územia. Okrem nej sa v lesostepi nachádzajú vchody ďalších 5-tich krasových jaskýň, z ktorých 2 majú predpokladaný fluviokrasový vývoj a 3 patria ku koróznemu genetickému typu podzemných priestorov.
História antropogénnej činnosti
Hrušovskú lesostep od nepamäti ovplyvňovala činnosť človeka. Plošne rozsiahlym a invazívnym zásahom bolo už pred stáročiami odstránenie pôvodného lesného porastu a premena pôvodnej lesnej krajiny na najprv stepnú a neskôr na lesostepnú v dôsledku sukcesie podmienenej rôzne intenzívnou pastvou oviec a kôz i zakladaním vinohradov. Severnú hranicu lesostepi poznačila dokonca 1. svetová vojna v podobe zakladania železobetónových vojenských stavieb, tzv. ropíkov, a to priamo na morfologickej hrane Silickej planiny práve v časti, kde sa prekrýva so severnou hranicou Hrušovskej lesostepi. Lokálne tieto miesta ešte viac ovplyvnilo ničenie a rozkrádanie týchto obranných vojenských stavieb po roku 1938 maďarskou armádou i miestnym obyvateľstvom. V rokoch 1952-1954 sa na území Hrušovskej lesostepi vybudoval Jablonovský železničný tunel. Stavba, ktorá sa realizovala s obrovským nasadením a za veľkých osobných obetí budovateľov, mimoriadne výrazne ovplyvnila charakter i estetiku okolitej krasovej krajiny (obrovský násyp vyťaženého materiálu v amfiteátri vyvieračky Eveteš, násyp koľajiska, vyrazenie prieskumnej štôlne, vyrazenie podzemného skladu streliva, vybudovanie strážneho objektu, vybudovanie skladu rozbušiek, vylámanie priestoru v skalnom svahu pre vybudovanie železničnej infraštruktúry, resp. rôznych železničných objektov, odťaženie menších krasových dutín a ich reliktov, a pod.).
Súčasnosť
Krasová krajina Hrušovskej lesostepi prechádza významnými sukcesnými zmenami. Otvorenejšie plochy postupne zarastajú a lesostep sa začína opät meniť na les. Je to dôsledok ukončenia intenzívnej pastvy približne od polovice minulého storočia. Signifikantný rozdiel v rámci 60-ročného zdokumentovaného intervalu je zrejmý z historickej (1950) a súčasnej (2010) ortofotomapy Slovenska zverejnenej na portále Historická ortofotomapa Slovenska zverejnená Centrom excelentnosti pre podporu rozhodovania v lese a krajine, TU Zvolen.
V bezprostrednej blízkosti Hrušovskej lesostepi sa plánuje výstavba už druhého tunela, tentoraz diaľničného. Do februára 2018 mu bude predchádzať inžinierskogeologický prieskum, ktorý prebiehal aj v r. 2017 na plošine planiny severne od lesostepi v podobe inžinierskogeologických vrtov a inžinierskogeologického mapovania.
Koncom roka 2017 uskutočnili jaskyniari Speleoklubu Drienka Slovenskej speleologickej spoločnosti a Slovenského múzea ochrany prírody a jaskyniarstva Liptovský Mikuláš - pracovisko Košice revízne zameranie jaskynných priestorov Hrušovskej jaskyne, pričom dĺžka polygónového ťahu dosiahla oproti pôvodnému údaju 780 m z konca sedemdesiatych rokov min. storočia novú hodnotu 1118 m.
Kullai Korženevskij
Kullai Korženevskij (tadž. Қуллаи Корженевскӣ - Kullai Korženevskij, rus.: пик Корженевской - pik Korženevskoj, doslova: Štít Korženevskej) je vrch v Tadžikistane vysoký Leží v pohorí Pamír  severne od štítu Kullai Ismoili Somonij.
Vrch objavil v roku 1910 ruský geograf Nikolaj Korženevskij a pomenoval ho podľa svojej manželky. Obteká ho niekoľko väčších ľadovcov. Prví naň vystúpili v roku 1953 sovietski horolezci. Pre svoju technickú nenáročnosť a dobrú dostupnosť okolia dopravnými prostriedkami je vrch medzi horolezcami veľmi populárny.
Master of Laws
Master of Laws, skratka za menom LL.M. (, pôvodne z ) je akademický titul udeľovaný absolventom postgraduálneho právnického štúdia, ktoré je zamerané na konkrétnu oblasť práva (napr. obchodné, európske, daňové právo a pod.). Druh špecializácie môže byť uvedený v zátvorke za titulom (napr. (Com), (EuR), (Tax) a pod.).
Chazelles-sur-Albe
Chazelles-sur-Albe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jaskyňa v Havranej skale
Jaskyňa v Havranej skale je prírodná pamiatka v správe príspevkovej organizácie Správa slovenských jaskýň.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Stratená v okrese Rožňava v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1994 a naposledy novelizované v roku 2012. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Jaskyňa je prístupná návštevníkom za účelom zotavenia a poznávania jej prírodných a historických hodnôt.
Bauquay
Bauquay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Fulleren
Fulleren je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Bauquay
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Fulleren
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Bauquay
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 232 obyvateľov (2009).
Fulleren
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Brooks Orpik
Brooks Orpik (* 26. september 1980, Amherst, štát New York, USA) je bývalý americký hokejový obranca. Meria 188 cm a váži 101 kg (2006).
Klubový hokej
V sezóne 2003/04 si vybojoval pevné miesto v prvom mužstve klubu NHL Pittsburgh Penguins. V roku 2009 získal s tímom Pittsburgh Penguins Stanley cup.
Reprezentácia
Tréner Mike Eaves ho nominoval na Majstrovstvá sveta v hokeji 2006 v lotyšskej Rige. Na drese nosí číslo 44.
4416 Ramses
4416 Ramses je planétka s priemerom 12 km, ktorú objavil Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveldová, Tom Gehrels 24. septembra 1960.
Sandon Stolle
Sandon Stolle (* 13. júl 1970, Sydney, Austrália) je bývalý austrálsky profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 22 turnajov ATP vo štvorhre.
Chenevières
Chenevières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Konferencia vyšších rehoľných predstavených na Slovensku
náhľad|Sídlo na Miletičovej 7 v Bratislave
Konferencia vyšších rehoľných predstavených na Slovensku združuje vyšších predstavených „rehoľných inštitútov a spoločností apoštolského života, ktoré pôsobia na území Slovenska“. Organizácia je vytvorená v súlade s 23. článkom dekrétu II. Vatikánskeho koncilu Perfectae Caritatis a kán. 708-709 CIC. V organizácii sú len zástupcovia mužských rádov, ženské majú svoju organizáciu: Konferenciu vyšších predstavených ženských reholí. Cieľom konferencie je „všestranný rozvoj rehoľného života, spolupráca a koordinácia na poli pastoračnom, charitatívnom, výchovno-vzdelávacom, územného rozmiestnenia, v užívaní nástrojov sociálnej komunikácie a v styku s predstaviteľmi cirkevnými, štátnymi a jednotlivými dikastériami rímskej kúrie.“ Predsedom konferencie je od októbra 2012 Jeremiáš Daniel Kvaka, OFM, vystriedal ThLic. Jána Halamu, SVD, ktorý oznámil po roku svoju rezignáciu.
Činnosť
K 1. januáru 2008 konferencia založila Rehoľný školský úrad, ktorý rieši otázky školstva. Úrad sídli v kláštore Piaristov v Svätom Juri. Konferencia má štyri komisie:
Jovické rašelinisko
Nachádza sa v katastrálnom území obce Jovice v okrese Rožňava v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1990 na rozlohe 0,794 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Volkswagen Up!
Volkswagen Up! je najmenší model automobilky Volkswagen, ktorý bol predstavený ako prototyp na Franktfurtskom autosalóne v roku 2007.
V roku 2009 sa rozhodlo o výrobe automobilu, ktorý od roku 2011 nahradí Volkswagen Lupo a zaradí sa tak do ponuky výrobcu. Up! je vyrábaný v Bratislavskom závode Volkswagenu spolu so súrodencami z rodiny Volkswagen, Seatom Mii a Škodou CitiGo.
Ponuka motorov má tri varianty. Trojvalcový benzínový motor s objemom 999 cm³ a výkonom 44 a 55 kW, ďalej tento agregát spaľujúci CNG - 50kW alebo najnovší model E-Up na elektrický pohon - 60/40 kW. Kombinovaná spotreba vo verzii BlueMotion vrátane štart/stop systému dosahuje hodnoty 4,2 litra na sto kilometrov a v prípade výkonnejšieho agregátu 4,3 litra a dojazd 150km pri elektrickom pohone. Disponuje úložným priestorom 251 litrov.
Trusnov
Trusnov je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 238 obyvateľov, z toho 123 mužov a 115 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,5 roka (muži 44,3 roka, ženy 42,7 roka).
Matthew Bellamy
Matthew James Bellamy (* 9. jún 1978, Cambridge, Anglicko) je anglický hudobník, spevák-skladateľ, multiinštrumentalista a skladateľ. Je najviac známy ako hlavný spevák, sólový gitarista, klavirista a hlavný textár rockovej skupiny Muse. Na koncertných vystúpeniach je známy svojím výstredným vystupovaním, širokým tenorovým rozsahom a talentom na hranie na klavíri a gitare.
Mladosť
Bellamyho otec George zo Sunderlandu bol rytmický gitarista v popovej skupiny The Tornados, ktorá v 60. rokoch obsadila so svojím hitom „Telstar“ 1. miesto v americkom rebríčku Billboard Hot 100. Skladba skupiny Muse, „Knights of Cydonia“ je považovaná za poctu skladbe „Telstar“, s jej space rockovým zvukom. Bellamy začal hrať na klavír v šiestich rokoch a na gitaru v jedenástich rokoch. Jeho prvé hudobné vystúpenie bolo v júni 1991, keď mal dvanásť rokov a hral pred školou Teignmouth Community College.
Výbava
V septembri 2009, Bellamy uviedol, že pre album The Resistance značne používal zosilňovač Dickinson. Bellamy používa gitary značky Manson vyrábané v Exeteri. Vlastní desať gitár tejto značky, jeho prvá a medzi fanúšikmi slávna gitara bola strieborná Mansonka, potom prišiel s myšlienkou, s ktoru mu pomohol Hugh Manson, jej výsledkom je gitara s implementovaným efektom ZVex Fuzz Factory, vďaka ktorému si zachováva svojský zvuk, a ktorý mu zároveň poskytuje úplnú kontrolu pri ovládaní feedbacku, čo je počuteľné hlavne v úvode skladby „Plug In Baby“. Pre nahrávanie albumu Black Holes and Revelations si zaobstaral gitaru Black Kaoss Manson.
Politické názory
Mnohé z jeho skladieb zobrazujú revolučné názory, ako aj odpor voči korupcii v politike. Medzi najznámejšie so zrejmou revolučnou ideou patria „Assassin“ a „Uprising“. Bellamy uviedol, že je libertarianista s ľavicovými sklonmi.
Osobný život
Na jar 2010 začal Bellamy chodiť s americkou herečkou Kate Hudson. V apríli 2011 sa spolu zasnúbili. Ich spoločný syn, Bingham Hawn "Bing" Bellamy sa narodil v júli 2011 v Los Angeles.
Galfingue
Galfingue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4370 Dickens
4370 Dickens je planétka s priemerom 16 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 22. septembra 1982.
Zoznam vedeckých a technologických parkov
Zoznam vedeckých parkov a technologických parkov podľa kontinentov.
Belgicko
V Bruseli: Vo Flámsku: Vo Valónsku:
Kôň (vrch v Belianskych Tatrách)
Kôň zriedkavo tiež Malý Muráň je vrch Belianskych Tatier. Leží nad obcou Tatranská Javorina, približne severozápadne od Kežmarku.
Opis
Kôň leží na severozápadnom konci hlavného hrebeňa Belianskych Tatier. Západným smerom sa nachádza Holica, Javorovou dolinou oddelená Skalka a Gombošov vrch , severným leží Chovancov vrch , Suchý vrch  a Kýčera , východným Strednica , Javorinka , Nový vrch , Nový  a Muráň  a južným Štefan , Kopa brán , Široká , Veľký  a Malý Baboš. Oblasť je súčasťou povodia Dunajca, kde z južných a západných svahov odvádza vodu riečka Javorinka a zo severných jej prítok Kýčerný potok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Prístup
Kôň patrí do národnej prírodnej rezervácie Belianske Tatry, preto je podobne ako ostatné vrcholy tejto časti Tatier, turisticky neprístupný.
Bavent
Bavent je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1762 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4285 Hulkower
4285 Hulkower je planétka s priemerom 46 km, ktorú objavil E. F. Helin 11. júla 1988.
Chenicourt
Chenicourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam osobností Oravy (abecedný)
Toto je abecedný zoznam osobností Oravy.
Zlato
Zlato (lat. aurum) je chemický prvok v periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Au a protónové číslo 79. Zlato je ušľachtilý žltý, stály a veľmi kujný kov známy už od staroveku. Je elektricky aj tepelne dobre vodivý. V prírode sa vyskytuje najmä v rýdzej forme. Vo svojich zlúčeninách sa vyskytuje s mocnosťou Au3+ a Au1+.
Zlato je chemicky veľmi odolný kov. Z bežných anorganických zlúčenín reaguje iba s lúčavkou kráľovskou, v ktorej sa rozpúšťa za vzniku tetrachlorozlatitého aniónu [Au(Cl)4]-. Okrem toho sa rozpúšťa v horúcej kyseline selénovej, v kyseline chlorovodíkovej nasýtenej chlórom, pri zvýšenej teplote reaguje s flouridom chloritým a s niektorými ďalšími veľmi reaktívnymi zlúčeninami. KrF2 (najsilnejšie oxidačné činidlo) oxiduje zlato do oxidačného stupňa V – vzniká komplex [KrF]+[AuF6]-. V alkalickom prostredí sa zlato rozpúšťa v prítomnosti kyanidových iónov (za prítomnosti kyslíka), pričom vzniká komplexný dikyanozlatnanový anión [Au(CN)2]-. Výnimočne môže zlato tvoriť anión Au-, ktorý sa nazýva aurid, napríklad v zlúčenine s céziom, CsAu.
V roku 1997 objavili japonskí chemici zmes organických zlúčenín, ktorá údajne rozpúšťa zlato. Ide o zmes jódu, tetraetylamoniumjodidu a acetonitrilu, ktorá pri teplote varu (82 °C) tvorí nasýtený roztok. Znížením teploty roztoku pod 20 °C sa z roztoku vyzráža čistý kov.
Zlato sa dá nájsť napríklad detektorom, ryžovacou panvicou a pod. Na Slovensku je bez povolenia zakázané používať detektor kovov a zlata.
Výskyt v prírode
left|200px|Zlato v prírodnej forme Zlato je v zemskej kôre veľmi vzácnym prvkom. Priemerný obsah je iba 45 ppb (μg/kg). Aj v morskej vode je jeho koncentrácia veľmi nízka, napriek tomu však vďaka vysokej koncentrácii chloridových iónov nie celkom zanedbateľná. Uvádza sa, že ide o 0,011 μg Au/l. Vo vesmíre pripadá na jeden atóm zlata približne 300 miliárd atómov vodíku.
V horninách sa vďaka svojej inertnosti vyskytuje prakticky iba ako rýdzi kov. Kockový nerast vytvára pliešky a zrná uzavreté najčastejšie v kremennej výplni žíl. Kryštály nie sú hojné, často mikroskopicky rozptýlené v šedom žilnatom kremeni.
Vyskytuje sa rýdze alebo v zliatine so striebrom (elektrum). Po rozrušení žíl sa dostáva do náplavov odkiaľ sa ryžuje. Najbohatšie svetové náleziská sú v južnej Afrike, na Urale, v Austrálii; okruhliaky zlata (nugety, až kilogramové) v Kanade a na Sibíri. V Česku sú zlatonosné žily v stredných Čechách (napr. Jílové u Prahy, Roudný-Zvěstov), v Jeseníkoch (Zlaté Hory) a v okolí Kašperských hôr, na Slovensku pri Kremnici, ale aj v západnej časti Malých Karpát.
V súčasnosti sú ryžovateľné ložiská zlata už prakticky vyčerpané. Ťažia sa preto ložiská, kde je zlato veľmi jemne rozptýlené v hornine a kov sa z horniny získava hydrometalurgicky. Proces spočíva v jemnom namletí horniny, aby sa do kontaktu s roztokom mohla dostať väčšina prítomných mikroskopických zlatých zrniek. Namletá hornina sa potom lúhuje buď kyslým roztokom s vysokým obsahom chloridových iónov a oxidačným prostredím (napr. nasycovanie plynným chlórom alebo pridaním kyseliny dusičnej) alebo naopak roztokom alkalických kyanidov za prebublávania vzdušným kyslíkom. Z roztoku sa potom zlato získava redukciou, napr. prechodom elektrického prúdu – elektrochemicky, keď sa kovové zlato vylúči na zápornej elektróde – katóde. Redukciu je možno previesť aj chemicky pridaním vhodného redukčného činidla (hydrazin, kovový hliník a pod.).
Amalgamačný spôsob ťažby zlata z rúd sa používal v minulosti pre ťažbu z náplavov, v ktorých sa zlato nachádzalo vo forme väčších oddelených zrniek, ktoré sa však už ťažko získavali ryžovaním. Pre tento účel bola zlatonosná hornina kontaktovaná s kovovou elementárnou ortuťou. Vzniknutý amalgám zlata bol po oddelení horniny zvyčajne jednoducho pyrolyzovaný a ortuť bola odparená do atmosféry. V súčasnosti sa tento postup takmer nepoužíva a ak áno, je zlato z amalgámu získavané šetrnejším spôsobom bez kontaminácie atmosféry parami ortuti.