cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Paraguaja
Vyhlásenie nezávislosti Paraguaja
náhľad|[[Fulgencio Yegros sa 17. júna 1811 stal prezidentom chunty, ktorá vystriedala dočasnú revolučnú chuntu z mája 1811.]] S postojom paraguajského guvernéra intendanta Bernarda de Velasca chunta v Buenos Aires nesúhlasila. Začala preto žiadať, aby Paraguaj urýchlene svojich zástupcov do Buenos Aires vyslal, inak zakročí. Buenos Aires preto pristúpilo na blokádu Paraguaja. Na tieto udalosti reagoval Velasco zriadením vlastnej paraguajskej chunty. Nasledovalo vyhlásenie mobilizácie obyvateľstva a vyzbrojenie paraguajských lodí. V septembri 1810 vymenovala chunta v Buenos Aires jedného z vodcov boja za nezávislosť Manuela Belgrana za veliteľa vojska, ktoré malo silou prinútiť Montevideo a Paraguaj k pripojeniu k revolúcii v Buenos Aires. Belgrano mal v prípade potreby dokonca povolenie na popravu čelných predstaviteľov (aj cirkevných) Paraguaja a všetkých jeho vojakov. V decembri 1810 vstúpilo vojsko Buenos Aires na územie Paraguaja. Prvá bitka sa odohrala už 19. decembra 1810 pri Campichuele, kde bolo vojsko Buenos Aires úspešné. Druhá bitka sa odohrala 19. januára 1811 pri meste Paraguarí, ktoré sa nachádza južne od Asuncióna. Aj tu skoro vyhralo vojsko Manuela Belgrana a prinútilo Bernarda de Velasca dokonca utiecť z bitky. Ale prakticky už po bitke, kedy vojsko Buenos Aires ničilo tábor Paraguajcov, zaútočili posledné zvyšky paraguajského vojska a Belgrana drvivo porazili. Vojsko Manuela Belgrana sa muselo stiahnuť na juh. 2. marca 1811 sa odohrala bitka na rieke Paraná medzi loďami rojalistov z Montevidea a patriotov z Buenos Aires, kde jednoznačne vyhrali rojalisti. O pár dní neskôr, 9. marca 1811, nasledovala bitka pri rieke Tacuarí, kde patriotov zas porazili Paraguajci. Po tejto bitke Manuel Belgrano uznal svoju porážku a vyhlásil, že Paraguaj opustí. Následne mu Paraguajci dovolili opustiť miesto a vrátiť sa do Buenos Aires. Paraguaj sa síce ubránil útoku Buenos Aires, no pozícia guvernéra intendanta Bernarda de Velasca sa po jeho úteku z bojiska výrazne zhoršila. Velasco sa obával rovnakých udalostí, ktoré sa stali v Buenos Aires, keďže aj víťazné paraguajské vojsko tvorili predovšetkým kreoli, ktorí sympatizovali s myšlienkami na nezávislosť. Z tohto dôvodu Velasco nevpustil vojsko do Asunciónu, nevyplatil mu sľúbený žold a dokonca ho nechal rozpustiť. Velascovi tak postupne zostali iba poslední spojenci, ktorými boli Španieli. Tí tvorili väčšinu v miestnom cabilde a dokonca proti vôli Velasca prijali ponuku Portugalcov na vytvorenie spoločného vojska určeného proti Buenos Aires.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Hodnotenie procesu
Tento proces bol najrozsiahlejším retribučným procesom v histórii Slovenska. Trval 71 pojednávacích dní a zápisnica z pojednávania mala viac ako 8 000 strán. Objektivita procesu je v súčasnosti sporná. V skutočnosti išlo skôr o revolučný tribunál, kde je rozsudok vopred známy bez ohľadu na dôkaznú situáciu. Je potrebné objektívne priznať, že pri retribučných procesoch, vrátane procesu proti Jozefovi Tisovi, Alexandrovi Machovi a Ferdinandovi Ďurčanskému, išlo predovšetkým o odplatu. Súčasne mali byť tieto procesy aj výstrahou do budúcnosti, aby sa budúci politici vyhýbali činom, pre ktoré boli po druhej svetovej vojne súdení bývalí predstavitelia Slovenskej republiky. Aj samotné nariadenie č. 33/45 bolo retroaktívne, teda postihovalo konanie obžalovaných v čase, kedy toto nemuselo byť trestné. Niečo také je závažným porušením zásady zákazu retroaktivity a za normálnych okolností to nie je možné. Tvrdenia o neobjektivite procesu, prípadne o jeho politickom ovplyvňovaní čiastočne potvrdzujú aj skúsenosti obhajoby. Tá nemala prístup k archívnym materiálom. Predseda senátu Daxner robil kroky, ktoré obhajobe sťažovali, prípade aj znemožňovali efektívny výkon obhajoby. Obhajcovia nemohli pred začiatkom procesu nahliadnuť do spisu.
Zrejme najdiskutovanejšou otázkou zostáva vykonanie trestu smrti na Jozefovi Tisovi. Je známe, že on aj jeho obhajcovia s udelením tohto trestu rátali, no súčasne sa domnievali, že bývalému prezidentovi bude vzhľadom na verejnú mienku a politickú situáciu udelená milosť. Dokonca aj Alexander Mach sa vyjadril podobne, keď uviedol, že síce očakáva trest smrti pre seba, no bol presvedčený, že Tiso by nemal byť popravený, keďže má podporu cirkvi a väčšiny verejnosti. Tiso počas procesu aj podľa vlastných obhajcov dobre nezapôsobil. Nebol vždy ochotný počúvať rady obhajcov. Radu svojich obhajcov, aby urobil vyhlásenie, v ktorom by odsúdil zločiny nacistického Nemecka odmietol s odôvodnením, že keby odsúdil čokoľvek, čo Nemci popáchali, alebo ľutoval obete, vysvetľovali by si to, že sa zlomil a doznáva vinu. Svojim obhajcom uviedol, že o týchto činoch nemal tušenie a prejavoval rozhorčenie nad tým, čo sa v priebehu procesu dozvedel. Presadenie trestu smrti pre Tisa bolo aj súčasťou vtedajšieho politického súboja, kedy sa týmto spôsobom pokúšala KSS (KSČ) rozložiť Demokratickú stranu. Dá sa však konštatovať, že vykonanie trestu smrti nad Jozefom Tisom posilnilo jeho kult osobnosti.
Dejiny Paraguaja
Vláda Carlosa Antonia Lópeza
V roku 1856 sa pod vplyvom posilnenia armády rozhodol López prijať opatrenia, ktoré zamedzovali voľnej plavbe brazílskych lodí po riekach Paraná a Paraguay. Tým došlo k porušeniu vzájomnej zmluvy, proti čomu Brazília protestovala. Ale potom, čo Brazília uzatvorila s Argentínou zmluvu, ktorá jej umožňovala presunúť armádu cez argentínske územie až do Paraguaja, pristúpil López k zrušeniu opatrení týkajúcich sa plavby po riekach do Paraguaja. V roku 1859 boli odhalené neúspešné prípravy na prevrat. Vláda obvinila z podpory prevratu aj zahraničných predstaviteľov žijúcich v Asuncióne, to znamenalo zhoršenie vzťahov s európskymi štátmi a USA. Spojené štátny dokonca vyslali do Paraguaja niekoľko vojnových lodí a viac ako 2 000 vojakov, čím chceli dosiahnuť ospravedlnenie za streľbu na svoju loď USS Water Witch a odškodniť amerických obchodníkov, ktorí v tom čase neuspeli v Paraguaji. Keď sa americké lode dostali až do oblasti Río de la Plata, pristúpili Paraguaj a USA za pomoci Brazílie a Argentíny ku kompromisu, keď Paraguaj vyplatil odškodné za zabitého amerického námorníka z lode USS Water Witch a zaviazal sa podstúpiť arbitráž s vyhnanými americkými obchodníkmi. Krátko pred svojou smrťou nechal prezident López za viceprezidenta vymenovať svojho syna generála Francisca Solana Lópeza. Chcel tým zabezpečiť, že z neho bude po jeho smrti nový prezident. Carlos Antonio López zomrel 10. septembra 1862. Ešte pred svojou smrťou varoval svojho syna Francisca, aby konflikty Paraguaja neriešil silou.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Záverečná časť hlavného pojednávania
Po záverečnej reči obhajoby mali právo posledného slova obžalovaní. Prvý posledné slová preniesol Jozef Tiso. Tento ich mal pripravené a jeho posledné slová boli pomerne dlhé. V úvode spochybňoval obžalobu týkajúcu sa protištátnej činnosti HSĽS-SSNJ a protiústavného rozbitia ČSR vyhlásením nezávislého Slovenského štátu. Následne sa zameral na obranu amerických Slovákov, no tí neboli v skutočnosti v obžalobe žiadnym spôsobom obviňovaní. Potom sa zameral na časť obžaloby týkajúcu sa deportácií a perzekúcie slovenských Židov a potlačenie povstania. Tu uviedol, že vinné boli iné osoby, nie on. Tiso v záverečnej reči nepriznal vinu, neprejavil ľútosť a uviedol, že by znova konal v podstate tak, ako konal vtedy. Jeho obhajca Žabkay Tisov prejav hodnotil negatívne, keďže neodsúdil ani zločiny proti ľudskosti. V záverečnej reči však Tiso pripustil, že slovenský národ má právo žiť ako rovný s rovným v akejkoľvek konštelácii, teda aj v obnovenej ČSR.
Dejiny Paraguaja
Vláda generála Andrésa Rodrígueza a prvých demokraticky zvolených prezidentov
Raúl Cubas Grau sa funkcie ujal 15. augusta 1998. Aj on, rovnako ako jeho dvaja predchodcovia, zbohatol počas režimu prezidenta Stroessnera, kedy získal veľké štátne zákazky. Na niektorých sa podieľal spolu s bývalým prezidentom Wasmosym. Napriek priateľstvu s Wasmosym nebol Cubas Grau spokojný s tým, čo sa stalo generálovi Oviedovi a preto sa mu snažil pomôcť. Prakticky okamžite nechal prezident generála Ovieda omilostiť. Tento krok však vyvolal nevôľu nie len v rámci strany Colorado, kde proti tomu protestovali spojenci bývalého prezidenta Wasmosyho, ale i u opozície. Následne vyhlásil najvyšší súd, že rozhodnutie prezidenta je protiústavné. V krajine sa stupňovalo napätie, parlament pristúpil v marci 1999 k odvolávaniu prezidenta. Situáciu skomplikovala vražda jedného z hlavných odporcov prezidenta v rámci strany Colorado, ktorým bol viceprezident Luis María Argaña. Z nej boli obvinení prezident a generál Oviedo. To vyvolalo veľké protesty, ktoré si vyžiadali niekoľko mŕtvych. Prezident Cubas Grau reagoval na udalosti demisiou, ktorú podal 28. marca 1999. Následne on, aj generál Oviedo odišli do exilu v zahraničí. Novým prezidentom sa stal viceprezident Luis Ángel González Macchi, ktorý dokončil funkčné obdobie bývalého prezidenta Cubasa Graua.
Paraguaj v novom tisícročí
náhľad|[[Fernando Lugo sa prezidentom stal v roku 2008, čím prerušil dlhú vládu strany Colorado.]] Aj nový prezident Luis Ángel González Macchi bol napojený na režim Alfreda Stroessnera, kde jeho otec patril k členom vlády. Bol spojencom stúpencov bývalého prezidenta Wasmosyho a súčasne mal podporu novej liberálnej strany, ktorá sa nazývala Autentická radikálna liberálna strana (Partido Liberal Radical Auténtico). Liberáli však prezidenta opustili o necelý rok po prvej vládnej kríze. Tým stratila vláda väčšinu v parlamente, čo výrazne obmedzovalo jej možnosti. V roku 2000 musel prezident čeliť aj pokusu o štátny prevrat, ktorý viedli prívrženci generála Ovieda. Prezident vyhlásil výnimočný stav, prevrat potlačil a začal s represiami, pri ktorých boli zatknuté stovky odporcov. González Macchi sa tak stal veľmi nepopulárnym. Aj González Macchi čelil vyšetrovaniu z korupcie, do ktorého bol zapojený on a viacerí členovia jeho rodiny. Prezident mal vlastniť dokonca auto ukradnuté v zahraničí. Veľkými korupčnými škandálmi skončili tiež privatizácie viacerých štátnych spoločností. Aby vláda upokojila situáciu, zastavila predaj niektorých z týchto spoločností. Ďalšie protesty začali v polovici roka 2002. Aj tie organizoval z exilu generál Oviedo. Hlavnou príčinou demonštrácii však bola ekonomická kríza Paraguaja. Paraguajská mena oslabovala v dôsledku obáv o jej bankový sektor, ktorý sa mal nachádzať vo veľmi zlom stave. Pri zrážkach s políciou bolo niekoľko demonštrantov zabitých, stovky ďalších zranených. Prezident znova vyhlásil výnimočný stav, následne boli zatknuté stovky ľudí. Na začiatku decembra však parlament obžaloval prezidenta z nelegálnej bankovej transakcie, ktorá bola súčasťou korupcie pri privatizácii jedného zo štátnych podnikov. Snaha parlamentu však skončila neúspechom. Ekonomická situácia krajiny sa výrazne zhoršila, zvyšovala sa inflácia a nezamestnanosť. Približne polovica obyvateľov Paraguaja žilo v chudobe. 23. apríla 2003 sa konali nové voľby. Tie vyhral člen strany Colorado a veľký kritik prezidenta Gonzáleza Macchiho Nicanor Duarte, ktorý získal 38% hlasov.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Rozsudok
Po vylúčení Macha na osobitné konanie pokračovalo 15. apríla 1947 hlavné pojednávanie už vyhlásením rozsudkov. Rozsudok samotný bol taktiež veľmi rozsiahly, mal 233 strán, z toho výroková časť rozsudku mala 36 strán. Jeho čítanie trvalo trinásť hodín. Jozef Tiso bol odsúdený na trest smrti, rovnako aj Ferdinand Ďurčanský bol v neprítomnosti odsúdený na trest smrti, obaja mali byť obesení povrazom. Súčasne boli odsúdení na stratu občianskych práv a konfiškáciu celého majetku. Rozsudok nad Machom bol vynesený o zhruba dva týždne, teda už v čase, kedy bol Tiso mŕtvy. Machovi bol nakoniec uložený trest odňatia slobody v trvaní 30 rokov. Teda podľa § 6 nariadenia č. 33/45, ktorý takýto postup v špecifických prípadoch umožňoval. Alexander Mach bol vo väzení nakoniec 23 rokov, do roku 1968, kedy bol prepustený po amnestii prezidenta republiky na slobodu. Miernejší trest pre Macha vyvolal už v tej dobe pomerne veľkú polemiku. Protesty vyjadrila nie len Židovská obec, ale i odbojári. Práve Macha totiž považovali za jedného z hlavných strojcov perzekúcie Židov na Slovensku. Objavovali sa správy, že zmiernenie trestu v prípade Macha bolo výsledkom jeho dobrých vzťahov s komunistami. Rozsudok Národného súdu voči obžalovaným nebol nikdy zrušený.
Dejiny Paraguaja
Striedanie stability a vnútorných konfliktov
náhľad|[[Eligio Ayala bol prezidentom Paraguaja dvakrát (1923 – 1924 a 1924 – 1928). Jeho druhé funkčné obdobie priniesol potrebnú stabilizáciu štátu.]] V roku 1912 zasadol kongres už v novom zložení. Za nového prezidenta bol zvolený liberál Eduardo Schaerer. Ten sa aktívne zúčastnil na strane Liberálnej strany nedávnej občianskej vojny. Vnútorný konflikt stál Paraguaj veľké množstvo peňazí, ktoré si chudobný Paraguaj musel požičať. Prezidentovi tak nezostalo dostatok prostriedkov na uskutočnenie modernizácie štátu. O pomoc požiadal zahraničných investorov, ktorí však súčasne získali veľký vplyv na vládu. Zdalo sa, že situácia v krajine sa konečne upokojila, no na začiatku roka 1915 sa malá skupina členov strany Colorado pokúsila o prevrat, ktorý však bol rýchlo potlačený. Napriek tomu pokračovala vláda v modernizácii krajiny, kedy sa zamerala predovšetkým na cesty a železničnú sieť. Prezident Schaerer vydržal v úrade celé štyri roky a jeho vládu je možné hodnotiť ako stabilnú. V roku 1916 bol za prezidenta zvolený Manuel Franco. Ten vykonal hneď niekoľko reforiem. Najprv sa zameral na systém voľby prezidenta, ktorý sa zmenil na tajný. Následne sa pričinil o zmeny v poľnohospodárskych zákonoch, čím chcel zvýšiť produkciu. Nasledovala reforma školstva a zvýšenie počtu poslancov, čím dostala opozícia zo strany Colorado viac priestoru v politike. Pozitívne sa pre Paraguaj prejavila prvá svetová vojna, vďaka ktorej Paraguaj zvýšil svoju poľnohospodársku a potravinársku produkciu. Všetky zamýšľané zmeny však prezident nestihol uskutočniť, 5. júna 1919 zomrel na infarkt. Vo funkcii ho nahradil viceprezident José Pedro Montero, ktorý dokončil funkčné obdobie zosnulého prezidenta. Po skončení prvej svetovej vojny postihla niekoľko európskych štátov a USA hospodárska kríza, ktorá trvala od roku 1920 do roku 1921. Táto mala negatívny vplyv aj na Paraguaj, čo vyvolalo pravidelné protesty a stávky, čo poškodzovalo ekonomiku štátu, keďže pracovné výluky boli časté a dlhé. V tomto zložitom období bol za prezidenta v roku 1920 zvolený Manuel Gondra, ktorý už prezidentom bol na prelome rokov 1910 a 1911. Gondra stál pred zložitou úlohou, keďže vývoz Paraguaja sa výrazne po skončení prvej svetovej vojny znížil, čo skomplikovalo ekonomickú situáciu krajiny. Ale Gondra mal v Liberálnej strane veľkú konkurenciu v osobe bývalého prezidenta Schaerera. Ten zorganizoval na konci októbra 1921 štátny prevrat a prinútil prezidenta Gondru rezignovať. Novým prezidentom sa 29. októbra 1921 stal na niekoľko dní viceprezident Félix Paiva. Následne sa znepriatelené strany liberálov dohodli na novom prezidentovi, ktorým sa 7. novembra 1921 stal Eusebio Ayala. Za jeho vlády sa však Liberálna strana rozdelila na ešte viac súperiacich frakcii, pričom vzájomné konflikty vyvrcholili v novej občianskej vojne.
Posledné obdobie
Vláda Federica Franca sa vyznačovala výrazným nárastom deficitu štátneho rozpočtu. Aj on bol po čase obviňovaný z rozsiahlej korupcie. Je zaujímavé, že majetok prezidenta sa napriek krátkemu úradovaniu zvýšil o 750%. Nové voľby sa uskutočnili 21. apríla 2013. Tie vyhral Horacio Cartes, kandidát strany Colorado, ktorá sa tak znova vrátila k moci.
Prvým je predkolumbovská éra (do 16. storočia), kedy si v Paraguaji získal dominantné postavenie indiánsky kmeň Guaraníov, ktorý svoje dôležité postavenie nestratil ani v ďalších etapách existencie krajiny. Ďalším obdobím je španielska koloniálna éra kedy sa Paraguaj stal spočiatku centrom španielskej expanzie v celom regióne Río de la Plata, no neskôr v dôsledku zlej geografickej polohy začalo územie Paraguaja skôr stagnovať a upadať. Začiatok 19. storočia bol ovplyvnený udalosťami z argentínskeho Buenos Aires, kde prebehla revolúcia, ktorá zvrhla španielsku vládu. V Paraguaji prebehla revolúcia o rok neskôr, v máji 1811, kedy paraguajskí patrioti zvrhli španielskeho guvernéra. V nasledujúcich mesiacoch bol vyhlásený nezávislý štát nie len na Španielsku, ale i na Spojených provinciách La Platy (súčasná Argentína). Nasledovalo dlhé obdobie diktatúry, kedy sa v Paraguaji postupne vystriedali traja diktátori, ktorí položili základy súčasného štátu a stali sa najvýznamnejšími osobnosťami dejín Paraguaja. Éra diktatúry skončila v katastrofálnej vojne trojspolku, kedy Paraguaj stratil prezidenta (ktorý padol v boji), väčšinu svojho obyvateľstva a podstatnú časť územia. Vojna Paraguaj úplne zdecimovala a z jej následkov sa nespamätal v podstate do súčasnosti. Nasledovala niekoľkoročná okupácia brazílskym vojskom. Po jeho odchode sa krajina dostala do množstva vnútorných konfliktov.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Obhajoba tiež odmietla konšpiratívnosť stretnutí Tisa, Macha a Ďurčanského s nemeckými predstaviteľmi v čase existencie ČSR. Stretnutie Macha a Ďurčanského s Hermannom Göringom v októbri 1938 sa malo podľa obhajoby zaoberať iba rokovaním o hraniciach Slovenska a Maďarska. Obhajoba považovala nemecký zápis z tohto stretnutia za pochybný a dodatočne vyrobený, čo mal vyjadriť aj norimberský tribunál. Obhajoba tiež uvádzala, že aj stretnutie Tisa a Ďurčanského s nemeckým ministrom zahraničia Joachimom von Ribbentropom sa malo týkať výlučne slovensko-maďarských hraníc a nie konšpirácie voči ČSR. Toto mal podľa obhajoby vo svojej výpovedi potvrdiť aj samotný Joachim von Ribbentrop. Navyše o tomto stretnutí mal Tiso podľa obhajoby informovať aj česko-slovenskú vládu. Vo veci stretnutia Ďurčanského s Arthurom Seyß-Inquartom vo Viedni obhajoba uviedla, že neexistuje žiadny dôkaz tohto stretnutia. Rovnako obhajoba spochybňovala aj ďalšie stretnutia Tisa, Macha a Ďurčanského s nacistickými predstaviteľmi. Obhajoba súčasne spochybňovala poznámku Vojtecha Tuku, ktorý tvrdil, že keď bol v októbri 1938 u Hermanna Göringa z poverenia Ďurčanského, mal na tomto stretnutí žiadať vytvorenie samostatného Slovenského štátu a tiež tvrdil, že o výsledkoch stretnutia informoval Jozefa Tisa. Obhajoba v tejto súvislosti poukázala na výpoveď samotného Hermanna Göringa, ktorý mal uviesť, že dané stretnutie sa týkalo výlučne Viedenskej arbitráže. Obhajoba ďalej uviedla, že aj samotný Tuka vo svojom vlastnom procese nakoniec uviedol, že o tomto stretnutí Tisa neinformoval. Obhajoba tiež spochybnila, že Tuku do Nemecka na rokovania vôbec niekedy v čase existencie ČSR vyslal Jozef Tiso.
Následne sa obžaloba venovala podielu obžalovaných na útočnej vojne proti ZSSR. Tu poukázala na to, že už na konci apríla 1941 došlo k stretnutiu obžalovaných a predstaviteľov Nemecka, z ktorého vyplynul zámer Nemecka napadnúť ZSSR. Následne 5. mája 1941 vydal na podklade výsledkov daného stretnutia Alexander Mach dva tajné plány a to Plán Prešov a Plán Nitra. Tieto upravovali prechod nemeckej armády cez Slovensko smerom na východ. V súvislosti s tým prijala slovenská vláda také opatrenia, aby tento prechod maximálne utajila. Nemecký generál Franz Halder druhý deň po začiatku útoku na ZSSR dokonca listom poďakoval Vojtechovi Tukovi ako predsedovi vlády za slovenskú pomoc pri príprave útoku. Na tieto obvinenia Jozef Tiso reagoval tým, že z podpory Nemecka obvinil Vojtecha Tuku a pripustil iba to, že dva dni po začiatku útoku na ZSSR napísal telegram Adolfovi Hitlerovi, kde mu oznámil, že Slovensko sa pridáva vo vojne proti ZSSR na stranu Nemecka. Obžaloba však doložila svedectvá nemeckých generálov, ktorí potvrdili, že od Slovenska nikto z nemeckej strany nežiadal, aby sa k vojne pridalo.
Dejiny Paraguaja
Počiatky vlády a stabilizácia Paraguaja
Alfredo Stroessner sa úradu prezidenta ujal 15. augusta 1954. Mal nemecký pôvod a od mladosti pôsobil v armáde. Tu bol rýchlo povyšovaný a v 36. rokoch sa stal generálom. V roku 1951 vstúpil do strany Colorado, čím iba potvrdil svoje politické ambície. Ešte pred tým, než získal dominantné postavenie v krajine, sa zúčastnil niekoľkých štátnych prevratov. Po oficiálnom získaní moci pristúpil k rozsiahlym čistkám, pri ktorých zbavil moci čelných predstaviteľov oboch krídiel strany Colorado a súčasne odvolal hlavných predstaviteľov armády, o ktorých sa domnieval, že by ho mohli ohroziť. Avšak nepristúpil k vraždeniu hlavných oponentov, týchto naopak poslal do zahraničia ako vyslancov Paraguaja. Počiatky vlády prezidenta Stroessnera sú súčasnými historikmi nazývané ako "El Stronismo" (podľa priezviska prezidenta). Toto obdobie sa vyznačuje najtvrdšou formou vlády prezidenta, kedy boli zakázané politické strany okrem strany Colorado a súčasne došlo k zákazu protestov, zhromažďovania a novín. Prezident si taktiež presadil, aby štát mohol uväzniť kohokoľvek bez súdu v rámci tzv. "obrany demokracie". Stroessner tak chcel potlačiť predovšetkým ľavicovú opozíciu. Táto však bola slabá, takže prezident komunistov rýchlo potlačil. V tejto dobe sa do Paraguaja uchýlilo množstvo nacistických zločincov, ktorí tu našli bezpečné útočisko, keďže aj samotný prezident Stroessner bol sympatizant nacistickej ideológie. Vďaka silnej protikomunistickej politike si získal v tomto období Stroessner veľkú podporu zo strany USA. Richard Nixon, ktorý bol v tej dobe viceprezidentom Spojených štátov, ocenil kroky paraguajskej vlády v rámci potláčania komunizmu, keď uviedol, že Paraguaj proti komunizmu vystúpil viac, ako ktorýkoľvek iný národ na svete. Vďaka tomu získaval Paraguaj od USA pravidelné veľkú finančnú a vojenskú podporu.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby C (obvinenie z marenia príprav SNP, pozvania nemeckých vojsk a zločinov spáchaných po potlačení povstania)
Ďalšou časťou bol podiel na potlačení Slovenského národného povstania. Činnosť obžalovaných sa v tomto smere hodnotila ako tzv. zrada na povstaní. Obžaloba tvrdila, že v tomto smere sa už obžalovaní nemohli vyhovoriť na tlak zo strany Nemecka, keďže v dobe vypuknutia povstania už malo byť jasné, že Nemecko vojnu prehrá. Obžalovaní sa bránili, že v tej dobe dúfali v uzatvorenie kompromisného mieru. Obžaloba poukazovala nie len na vojenskú podporu Nemecka v boji proti povstalcom, ale i na úlohu režimu v propagande proti povstaniu. Jozef Tiso na svoju obranu uvádzal, že nevedel, že v povstaní má isť o vec slovenského národa.
Dejiny Paraguaja
Brazílska okupácia a vnútorné konflikty (1870 – 1886)
Hlavné mesto Asunción opustilo brazílske vojsko 22. júna 1876. Nasledoval ekonomický kolaps štátu. Ľudia už boli bezradní a tak začali opúšťať Paraguaj a mierili do susednej Argentíny. Krajina sa dostávala do chaosu, ktorý vyvrcholil 12. apríla 1877, kedy bol spáchaný atentát na prezidenta Gilla. Novým prezidentom sa stal viceprezident Higinio Uriarte. Ten vyhlásil okamžite výnimočný stav a nechal pozatýkať ľudí zodpovedných za vraždu prezidenta Gilla. Nasledovali ďalšie pokusy o atentát aj na nového prezidenta, ktorý odpovedal represiami, vrátane politických vrážd. V novembri 1878 zvolil parlament nového prezidenta, ktorým sa stal 25. novembra 1878 Cándido Bareiro. Jeho krátka vláda bola taktiež poznačená chaosom a represiami. Po chorobe zomrel 4. septembra 1880. Novým prezidentom sa mal automaticky stať viceprezident Adolfo Saguier, no chaos využil generál Bernardino Caballero, ktorý s pomocou svojho vojska vykonal prevrat a prinútil kongres, aby ho zvolil za prezidenta. Caballero dokončil pôvodné funkčné obdobie zosnulého prezidenta Bariera a v novembri 1882 sa nechal zvoliť znova. Druhé funkčné obdobie začal 25. novembra 1882. Caballero bol hrdinom vojny s trojspolkom a blízkym spolupracovníkom bývalého prezidenta Solana Lópeza. Nový prezident bol populárny a mal reálnu silu presadzovať svoju vôľu. Podarilo sa mu preto stabilizovať krajinu. Uvoľnil represie a umožnil vznik prvých riadnych politických strán. Nechal založiť národnú banku a ďalšie dôležité inštitúcie. Veľkým problémom zostávali dlhy, ktoré vznikli po vojne. Brazília aj Argentína tieto nevymáhali, keďže vedeli, že Paraguaj nemá prostriedky na ich vyplatenie, no súčasne bránili ekonomickému rozvoju Paraguaja. Iba Uruguaj sa svojich nárokov vzdal. Aby prezident získal pre krajinu peniaze, začal vo veľkom predávať pôdu (štát vlastníl skoro všetku pôdu v krajine). Spočiatku získavali pôdu bohatí Paraguajci, neskôr sa pridali aj zahraniční investori. Tento krok však štátu nepriniesol väčšie množstvo peňazí. Nasledoval predaj železnice a ostatných druhov dopravy. Vláda sa rozhodla podporovať aj prisťahovalectvo z Európy, ktoré malo nahradiť straty z čias vojny. Napriek veľkej snahe vlády však do krajiny prišlo v porovnaní so susednými štátmi iba málo ľudí. Postupne sa začal obnovovať aj kultúry život, do krajiny prichádzali aj divadelné súbory zo susedných štátov. V roku 1886 sa konali nové voľby. Tie vyhral Patricio Escobar, generál a účastník poslednej bitky bývalého prezidenta Solano Lópeza.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Rozhodovanie o milosti a vykonanie rozsudku
Jozef Tiso bol popravený obesením v budove Justičného paláca v Bratislave o 5.00 hod. dňa 18. apríla 1947 vo veku 59 rokov. Jeho popravy sa zúčastnili obaja obhajcovia Jozefa Tisa, teda Ernest Žabkay a Martin Grečo, zástupca Národného súdu Ľudovít Benada, prokurátor krajskej prokuratúry Karol Novomeský, ďalej úradník za Mestský národný výbor Bratislava, za povereníctvo vnútra Rudolf Viktorin a dvaja lekári. Tesne pred popravou dorazil aj dôstojník vyslaný prezidentom Benešom, ktorý mu mal podať správu o vykonaní rozsudku. Ferdinand Ďurčanský, ktorý bol taktiež odsúdený na trest smrti, bol už pred procesom v zahraničí. Súdený tak bol v neprítomnosti. Zomrel 15. marca 1974 v západonemeckom Mníchove vo veku 67 rokov. Alexander Mach bol vo väzení 23 rokov. V roku 1968 bol prepustený z väzenia po amnestií prezidenta republiky. Zomrel v Bratislave v roku 1980 vo veku 78 rokov.
Dejiny Paraguaja
Vláda strany Colorado (1886 – 1904)
náhľad|[[Patricio Escobar bol prezidentom v rokoch 1886 – 1890, no vplyv na chod krajiny si udržal aj v ďalších rokoch.]] Patricio Escobar sa úradu ujal 25. novembra 1886. Umožnil vytvorenie dvoch hlavných strán, ktoré v budúcnosti určovali politický vývoj štátu. Už v roku 1887 vznikla Liberálna strana (Partido Liberal), ktorá združovala hlavné opozičné sily. Jej farbou sa stala modrá, čo dalo názov aj jej členom, ktorí sa nazývali azules, teda modrí. Súčasne bola strana nazývaná tiež Modrá strana, teda Partido Azul. O pár mesiacov neskôr založil prezident Escobar a jeho podporovatelia konkurenčnú stranu Národná republikánska asociácia (Asociación Nacional Republicana). Táto si za svoju farbu zvolila červenú a tak dostala aj svoj názov, ktorý sa postupne stal jej hlavným pomenovaním, teda strana Colorado, čiže Červená strana. Do jej čela sa však nepostavil prezident Escobar, ale bývalý prezident Caballero. V tomto období sa začala Bolívia usilovať o získanie prístupu k rieke Paraguay, kde chcela vybudovať prístav. Prišla totiž vo vojne s Čile o prístup k moru a práve takto si chcela svoju stratu kompenzovať. Ale z tohto dôvodu musela Bolívia začať prístav budovať na území zvanom Chaco. Predstavitelia vlády Paraguaja niekoľkokrát uzatvorili s Bolíviou zmluvy, kde sa upravovalo užívanie Chaca aj Bolíviou, ale žiadna zmluva nebola ratifikovaná paraguajským kongresom. V roku 1890 bol zvolený nový prezident, ktorým sa stal kandidát strany Colorado Juan Gualberto González. Jeho vláda bola poznačená vážnymi ekonomickými problémami Argentíny, ktoré sa presunuli aj do Paraguaja. Ďalším problémom sa ukázala rivalita s Liberálnou stranou. Na jej členov zaútočili ozbrojenci zo strany Colorado, pričom konflikt prerástol až do pokusu o prevrat v roku 1891. Vláda následne vyhlásila výnimočný stav, uväznila niekoľkých predstaviteľov Liberálnej strany, zvyšným sa podarilo utiecť do zahraničia. V roku 1894 sa mali uskutočniť nové voľby. Prezident však za nového prezidenta presadzoval svojho favorita Josého Segunda Decouda. S tým však nesúhlasili vplyvní členovia strany Colorado vrátane bývalých prezidentov Caballera a Escobara. Nespokojenci našli podporu v Brazílii, aby tak zabránili prípravnému zásahu Argentíny. Brazília poskytla potrebné financie a logistickú podporu vzbúrencom, ktorí zatkli a uväznili prezidenta Gonzáleza. Posledný polrok jeho funkčného obdobia vládol podľa pokynov vzbúrencov viceprezident Marcos Morínigo. V tejto situácii sa predsa len konali v roku 1894 nové voľby prezidenta, v ktorých bol zvolený jeden zo vzbúrencov Juan Bautista Egusquiza.
Strata medzinárodnej podpory a koniec diktatúry
3. februára 1989 sa začal očakávaný prevrat. Viedol ho práve generál Rodríguez. Jeho vojsko obkľúčilo prezidenta Stroessnera v budove generálneho štábu, kde sa prezident rozhodol brániť. Boj si vyžiadal 100 obetí, no Stroessner sa nakoniec vzdal. Rodríguez umožnil Stroessnerovi odísť do exilu v Brazílii, čo prezident vyžil. Tým skončila jeho dlhá vláda, ktorá trvala od roku 1954. Diktatúra generála Stroessnera bola nedemokratickou represívnou vládou, kde vo veľkej miere prevládala korupcia a klientelizmus, no na druhej strane stabilizovala Paraguaj, ktorý do tej chvíle neustále menil vlády po častých prevratoch. Zároveň pomohol Stroessner Paraguaj stabilizovať aj po ekonomickej stránke, krajina sa modernizovala a zažívala po rokoch aj ekonomický rast. Alfredo Stroessner sa do Paraguaja už nikdy nevrátil. Zomrel 16. augusta 2006 v brazílskom exile vo veku 93 rokov.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Ďalšia časť obžaloby obviňovala Jozefa Tisa, že sa podieľal na založení Hlinkovej gardy podľa vzoru nemeckej SA, pričom gardu mal založiť s úmyslom pretvoriť s jej pomocou demokratický systém v krajine a ohrozovať jednotu štátu. Obhajoba však namietala a poukazovala na svedecké výpovede, z ktorých vyplýva, že HG mali založiť iné osoby ako Jozef Tiso, napr. Karol Sidor a jej účelom v tej dobe bola ochrana politických zhromaždení HSĽS proti útokom zo strany odporcov. Obhajoba nespochybňovala zločiny HG z následného obdobia, no spochybňovala skutočnosť, že by ju zakladal Tiso, alebo že by bola zakladaná s úmyslom páchať v budúcnosti zločiny. Obhajoba tiež poukazovala na údajný odpor samotnej HG voči Tisovi, pričom po vypuknutí SNP už nemala byť táto podľa obhajoby vôbec pod Tisovým vplyvom. Obžaloba však argumentovala, že HG nariadením z 28. októbra 1938 bola vyhlásená za jedinú brannú organizáciu s úmyslom, aby bola oporou autoritatívneho a totalitného režimu na Slovensku a aby mohla byť použitá v prípade ozbrojeného konfliktu s ústrednou česko-slovenskou vládou. Obhajoba tu síce priznala, že HG v období po vzniku Slovenského štátu páchala neprávosti, no súčasne vyslovila názor, že neexistuje dôkaz, že bola za týmto účelom rovno založená. Obhajoba tiež uviedla, že HG sa mala dokonca pokúsiť voči Tisovi o prevrat.
Dejiny Paraguaja
Vojna o Chaco
V máji 1935 začali opäť diplomatické rokovania. To zastavilo ofenzívy oboch armád. Bolívia sa napriek tomu ešte pokúsila o posledný útok na začiatku júna 1935, ktorý však skončil ich porážkou. Vyjednávanie viedli Argentína, Brazília, Čile, Peru, Uruguaj a USA. Už 11. mája 1935 začali rokovania v Buenos Aires. Diplomatické vyjednávanie však bolo nakoniec úspešné a tak vojna o Chaco skončila 12. júna 1935, kedy bol podpísaný protokol o ukončení nepriateľstva. Boje však skončili až 14. júna 1935. 1. júla 1935 sa v Buenos Aires začala mierová konferencia, ktorá mala riešiť predovšetkým otázku hraníc. Vyjednávanie však trvalo až tri roky, po ktorých bola podpísaná konečná mierová zmluva (21. júla 1938). Paraguaj stratil vo vojne 35 000 až 50 000 ľudí, straty Bolívie sú odhadované až k počtu 80 000. Oba štáty stála vojna obrovské množstvo peňazí. Konečná dohoda znamenala, že Bolívia stratila tri štvrtiny územia Chaco, naopak územie Paraguaja sa vďaka úspešnej vojne zväčšilo o približne. Bolívia získala predsa len prístup k rieke Paraguaj, ktoré sa nachádza na úplnom okraji jej územia v rámci vojenského prístavu Puerto Busch. Výhra vo vojne však nepriniesla do Paraguaja stabilitu. Naopak spoločnosť podporovala snahy radových vojakov o uznanie, ktoré sa im však zo strany vlády nedostávalo. Na čelo nespokojencov sa postavil jeden z hrdinov vojny o Chaco Rafael Franco, ktorý počas vojny viedol úspešnú ofenzívu na severozápade Chaca, ktorá otvorila cestu ku konečnému víťazstvu Paraguaja. Nespokojenci požadovali predovšetkým finančné zabezpečenie veteránov a vojnových invalidov, čo vláda pre nedostatok peňazí odmietla, na druhej strane vyplácala veľké dôchodky vysokým dôstojníkom a členom vlády, ako odmenu za víťazstvo vo vojne, čo vzbudilo veľké pobúrenie. Vláda následne obvinila Rafaela Franca z prípravy prevratu a rozhodla sa ho na začiatku roka 1936 zatknúť. Franco však stihol ujsť do Argentíny. Tým začal ďalší prevrat. Časť armády podporujúca Franca sa vzbúrila a zaútočila 17. februára 1936 na Asunción. Prezident Ayala ušiel pred vojskom do prístavu, nalodil sa na loď a jednému z veliteľov vzbúrencov odovzdal svoju demisiu. Rafael Franco sa tak vrátil z exilu a dočasná vojenská správa ho menovala prezidentom. Franco sa úradu oficiálne ujal v rovnaký deň, ako Ayala rezignoval.
Vláda Josého Gaspara Rodrígueza de Franciu
Po zvolení za doživotného diktátora sa Rodríguez de Francia zameral na cirkev, ktorú považoval za mocenskú konkurenciu. Postupnými opatreniami obmedzil jej vplyv a prinútil aj radových kňazov prisahať vernosť republike a súčasne im zakázal prijímať rozhodnutia zo zahraničia. Následne zhabal všetky kláštory, nechal zoštátniť majetok cirkvi a zaviedol civilné svadby, pričom iné svadby boli považované od tej doby za neprávoplatné. To však automaticky neznamenalo, že by potlačil cirkev ako celok, jej zvyšky naopak využil v prospech štátu. V roku 1820 boli odhalené snahy opozície o spáchanie atentátu na Rodrígueza de Franciu. Nasledovalo zatýkanie a po zistení, že časť opozície sa dokonca spojila s rôznymi zahraničnými skupinami na podpore vojny proti Paraguaju, pristúpil Rodríguez de Francia k nariadeniu popráv zradcov. Medzi popravenými bol aj bývalý konzul Fulgencio Yegros. Na druhej strane poskytol azyl uruguajskému revolucionárovi Josému Gervasiovi Artigasovi, ktorý mohol svoj život dožiť v Paraguaji. Postupne nechal Rodríguez de Francia zatvoriť všetky inštitúcie, ktoré mohli konkurovať jeho moci, alebo priniesť zahraničné myšlienky. Nechal tiež výrazne obmedziť obchod s cudzinou. Aby nahradil tovary zo zahraničia, začal štát podporovať domácu výrobu, čo posilnilo izoláciu krajiny. Dokonca zakázal do krajiny vstúpiť všetkým cudzincom. Napriek všetkému sa postupne začalo Paraguaju ekonomicky dariť, začal byť sebestačný a nemal žiadne dlhy. Miera chudoby sa výrazne znížila, no súčasne prestali existovať bohatí, pokračovalo taktiež znižovanie kriminality. Rodríguez de Francia pristúpil tiež k modernizácii Asunciónu. Vláda Rodrígueza de Franciu sa vyznačovala pokojom a stabilitou. Diktátor žil veľmi skromne, nechal si sám znížiť svoju mzdu, ktorú si neskôr prestal úplne vyplácať a žil iba z vlastných úspor. Napriek zhoršujúcemu sa zdravotnému stavu odmietol vybrať svojho nástupcu. 20. septembra 1840 tak zomrel vo veku 74 rokov. Je ťažké hodnotiť osobnosť a vládu Rodrígueza de Franciu, no je možné ho označiť za zakladateľa Paraguaja a za osobu, ktorá nový štát stabilizovala. Vládol síce ako diktátor, no okrem popráv ľudí, ktorí voči nemu chceli reálne vystúpiť v rámci prevratu v roku 1820, nebola jeho vláda poznačená tvrdými represiami. Napriek tomu, že bojoval proti cirkvi, neprenasledoval kňazov. V Paraguaji mali za jeho vlády rovnaké postavenie chudobní aj bohatí, v krajine panoval poriadok, stabilita, veľmi nízka kriminalita a Paraguaj nemal žiadny štátny dlh. Vďaka tomu bol Paraguaj výnimkou medzi zvyšnými štátny Južnej Ameriky, kde prebiehali neustále občianske vojny, ekonomické krízy a veľká sociálna nerovnosť.
Striedanie stability a vnútorných konfliktov
V decembri 1928 sa Paraguaj rozhodol odpovedať na predchádzajúci útok Bolívie na jednu z paraguajských pevností v Chacu vlastným útokom. Na to reagovala Bolívia útokom na inú paraguajskú pevnosť. Oba štáty tak vyhlásili mobilizáciu. Do konfliktu vstúpili Spojené štáty, ktorým sa podarilo obe strany presvedčiť k podpísaniu dohody, na základe ktorej si vrátili obsadené pevnosti. Na dohodu však negatívne reagovala časť armády, ktorá tento krok považovala za zbabelosť a začala vytvárať tlak na odstúpenie prezidenta a jeho vlády. Armáda na svoju snahu využila aj radikálne politické strany, s pomocou ktorých sa pokúsila o niekoľko prevratov. Prezident na to reagoval zákazom radikálnych robotníckych organizácii. V septembri 1931 sa obnovili vojenské strety v Chacu, kde sa Bolívii podarilo poraziť v menšej bitke paraguajskú armádu. Nasledovali protesty, ktoré žiadali ráznu odpoveď voči Bolívii a odstúpenie prezidenta. Veľký protest pred prezidentským palácom vyvrcholil stretom medzi prezidentskou strážou a demonštrantami, z ktorých časť bola ozbrojená. Prezidentská stráž zastrelila 11 ľudí, čo využila opozícia a prinútila prezidenta odstúpiť. Novým prezidentom sa stal 25. októbra 1931 bývalý prezident Emiliano González Navero ako dočasný prezident. Následne začal parlament proces zosadenia prezidenta Guggiariho. Ten sa oficiálne do úradu vrátil 27. januára 1932, keďže proces jeho zosadenia trval veľmi dlho a nepriniesol žiadne výsledky. Guggiari nakoniec dokončil svoje funkčné obdobie a v úrade skončil 15. augusta 1932. Za nového prezidenta bol zvolený Eusebio Ayala, ktorý tiež v minulosti zastával post prezidenta.
Vláda generála Andrésa Rodrígueza a prvých demokraticky zvolených prezidentov
Úradu prezidenta sa ujal generál Andrés Rodríguez. Nechal rozpustiť parlament a vyhlásil nové voľby, ktoré sa konali 1. mája 1989. Týchto sa znova nemohli zúčastniť komunisti, no zvyšné strany áno. Generál Rodríguez bol kandidátom strany Colorado. Voľby jednoznačne vyhral, keď získal 76% hlasov. 15. mája 1989 tak začalo jeho riadne funkčné obdobie. Rodríguez bol profesionálny vojak a patril od počiatkov medzi najbližších ľudí bývalého prezidenta Stroessnera. To mu umožnilo stať sa veľmi vplyvným a bohatým, keďže Stroessner mu umožnil nazhromaždiť veľký majetok. Je o ňom tiež známe, že sa ako vysoký štátny predstaviteľ venoval pašovaniu a obchodoval s drogami. Sám Rodríguez však tieto obvinenia rázne odmietal, no do USA mal dlhý čas zakázaný vstup. V roku 1992 nadobudla účinnosť nová ústava, ktorá zavádzala demokratickú formu vlády a rozšírila parlament na dve komory, ktoré mali efektívne kontrolovať vládu. Prezident bol od tej chvíle volený súčasne s parlamentom a senátom, no už iba na jedno päťročné funkčné obdobie bez možnosti znovuzvolenia. Prezident Rodríguez tiež začal proces decentralizácie. Guaraníjčina sa stala vedľa španielčiny druhým oficiálnym jazykom Paraguaja. Bola tiež povolená činnosť odborov, ktoré boli dlho obmedzované. Prezident Rodríguez pristúpil k rôznym ekonomickým reformám, ktoré zahŕňali aj privatizáciu, no ani to nedokázalo zabrániť zhoršovaniu ekonomickej situácie. Nasledovala devalvácia národnej meny, čo malo za následok veľký rast cien tovarov, predovšetkým však potravín. Tým sa krajina dostala na pokraj chudoby. Na konci jeho funkčného obdobia v roku 1993 musel prezident dokonca čeliť vyšetrovaniu, či zo svojej funkcie nekryje vlastný obchod s drogami. Vyšetrovanie však skončilo bezvýsledne. V máji 1993 sa konali nové voľby. Tie vyhral so ziskom 41% hlasov kandidát strany Colorado Juan Carlos Wasmosy.
Smrť prezidenta a koniec vojny
Výsledky vojny boli pre Paraguaj absolútnou katastrofou. Presný počet obetí však nie je jasne stanovený a vychádza zväčša iba z odhadov. Podľa odhadov žilo pred vojnou v Paraguaji cca 1 300 000 obyvateľov, po vojne iba 221 000, pričom mužov starších ako 14 rokov bolo iba 28 000. Zdecimovaná krajina začala byť okupovaná brazílskou armádou, ktorá tu zotrvala až do roku 1876. Paraguaj sa tak stal protektorátom Brazílie, na jeho čele stál brazílsky protektor José Paranhos, ktorý fakticky v Paraguaji vládol. Na základe mierovej zmluvy musel Paraguaj odstúpiť Brazílii svoje územie v Mato Grosso. Mier bol v roku 1873 uzatvorený aj s Uruguajom, ktorý získal právo voľnej plavby po rieke Paraguay. Mierová zmluva s Argentínou bola podpísaná až v roku 1876, keďže táto si nárokovala veľké územie, s čím nesúhlasila Brazília. Argentína nakoniec získala územie Misiones a časť územia v Chacu. Celkom stratil Paraguaj viac ako.
Paraguaj v novom tisícročí
Fernando Lugo získal vo voľbách viac ako 42% hlasov a funkcie sa ujal 15. augusta 2008. Jeho víťazstvo ukončilo dlhú vládu strany Colorado, ktorá vládla od roku 1948. Fernando Lugo pred vstupom do politiky pôsobil ako katolícky kňaz, neskôr bol misionárom a nakoniec sa stal dokonca biskupom. Počas jeho misionárskej činnosti sa z neho stal veľký zástanca chudobných. Počas vlády prezidenta Stroessnera musel odísť do exilu. V roku 2008 požiadal pápeža o svoju laicizáciu. Jeho hlavným cieľom bolo presadenie bezplatnej zdravotnej starostlivosti. Aj ďalšie opatrenia boli zamerané na pomoc chudobným, kedy sa prezident pokúšal presadiť stavbu sociálnych bytov a umožniť chudobným vlastniť pôdu. Získal veľkú podporu u iných ľavicových prezidentov z Južnej Ameriky, predovšetkým od Huga Cháveza. Všetkým snahám prezidenta však bránila väčšina v parlamente, ktorú mala strana Colorado. Napriek tomu sa prezidentovi podarilo presadiť svoj hlavný cieľ, bezplatnú zdravotnú starostlivosť. Krajine sa začalo postupne dariť aj po ekonomickej stránke. Hospodársky rast bol vyšší ako 14%. Postupne klesol aj počet chudobných. Ani ľavicový prezident však nezabránil vzniku veľkej nespokojnosti v najchudobnejších častiach štátu, kde dokonca vznikla nová marxistická gerilová skupina Armáda paraguajského ľudu (Ejército del Pueblo Paraguayo). Od roku 2008 musia paraguajské ozbrojené zložky s touto skupinou aktívne bojovať. Prezident však nespokojnosti čelil aj v parlamente, kde pravicové Colorado nesúhlasilo s jeho ľavicovou politikou. V júni 2012 obsadili chudobní roľníci veľkú farmu patriacu bohatému členovi strany Colorado. Proti nim následne zasiahla polícia. Pri strete bolo niekoľko mŕtvych na oboch stranách. Prezident síce odvolal ministra vnútra, no parlament túto udalosť využil proti prezidentovi. Strana Colorado zažalovala prezidenta zo zodpovednosti za tento stret, následne koaličný partner z Autentickej radikálnej liberálnej strany stiahol z vlády svojich ministrov. Senát tak 22. júna 2012 uznal prezidenta vinným za zabitých roľníkov a odvolal ho z funkcie prezidenta. V rovnaký deň bol za prezidenta senátom zvolený Federico Franco, člen Autentickej radikálnej liberálnej strany. Ten mal dokončiť funkčné obdobie zosadeného prezidenta Luga. Proti rozhodnutiu senátu sa v celej krajine začali veľké protesty, proti ktorým poslala nová vláda políciu. Televíziám bolo zakázané, aby o demonštráciách informovali. Proti kroku senátu sa postavila aj väčšina štátov Južnej Ameriky, ktoré odmietli nového prezidenta uznať za legitímneho.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Príprava obhajoby
Od vzatia Jozefa Tisa do väzby sa hľadal vhodný obhajca, ktorý by ho mohol zastupovať, pričom tento nemal mať minulosť spojenú s režimom Slovenského štátu. Výber obhajcu mal na starosti z poverenia Demokratickej strany bratislavský advokát Barnabáš Lojek, ktorý oslovil Ernesta Žabkaya. Ten bol v minulosti členom KSS (KSČ), no už v roku 1945 ho vylúčili, lebo obhajoval obžalovaných pred retribučnými súdmi. Žabkay tak patril medzi advokátov zapísaných v zozname obhajcov oprávnených obhajovať pred Národným súdom a okresnými ľudovými súdmi. Jozef Tiso tak mal na počiatku dvoch obhajcov, Lojeka a Žabkaya. Žabkay dostal najprv 22. mája 1946 splnomocnenie na obhajobu Jozefa Tisa od jeho dvoch sestier a brata. Následne mu plnú moc podpísal aj Jozef Tiso. Ako vôbec prvý obhajca pred Národným súdom tak bol Žabkay zvolený priamo svojim klientom, nebol teda ustanovený súdom.
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Obžaloba tiež vinila obžalovaných z toho, že uzatvorili s Nemeckom za Slovensko Dohodu o hospodárskej spolupráci a Dohodu o platovej úprave. Toto malo podľa obžaloby viesť k úzkej spolupráci medzi Slovenskom a Nemeckom na hospodárskej a obchodnej úrovni a k obrovskému využívaniu slovenského hospodárstva, ktoré bolo pre Slovensko nevýhodné. Obhajoba pripustila, že uvedené skutočnosti boli pravdivé, no súčasne poukázala, že aj v zložitej situácii dokázala vláda viesť dobrú hospodársku politiku.
Dejiny Paraguaja
Posledné obdobie
Horacio Cartes sa úradu prezidenta ujal 15. augusta 2013. Je vplyvný podnikateľ a vlastí množstvo rôznych spoločností. Medzi jeho hlavné priority patrilo presadenie zákonov, ktoré by uľahčovali podnikanie. Cartes sa v priebehu svojho funkčného obdobia začal snažiť o možnosť druhého funkčného obdobia. Kritici však prezidenta obviňovali, že sa venoval viacerým ilegálnym aktivitám, vrátane obchodovania s drogami. Prvé správy o jeho zapojení do drogových obchodov sa objavili už v roku 2000, keď bolo na farme patriacej Cartesovi políciou zachytené menšie lietadlo, ktoré bolo naložené kokaínom a marihuanou. Ďalšie podozrenia vyšli najavo v roku 2011, keď server WikiLeaks uverejnil správy veľvyslanectva USA v Buenos Aires, ktoré práve Cartesa uvádzali ako hlavu organizácie, ktorá sa venuje obchodovaniu s drogami a praniu špinavých peňazí. Všetky obvinenia Cartes poprel. V apríli 2017 senát schválil zmenu ústavy, ktorá prezidentovi umožnila druhýkrát kandidovať a uchádzať sa tak o druhé funkčné obdobie po sebe. Toto rozhodnutie vyvolalo veľké protivládne demonštrácie, pri ktorých bol zabitý jeden demonštrant a desiatky ľudí bolo zranených. Následne demonštranti vtrhli do budovy parlamentu, kde založili požiar. Kritici tohto návrhu tvrdili, že na jeho presadenie využila strana Colorado svoje veľké prostriedky, ktoré použila na podplatenie viacerých senátorov. Prezident napriek tomu v nasledujúcich voľbách, ktoré sa konali v apríli 2018 už nekandidoval. Tieto vyhral Mario Abdo Benítez, taktiež zo strany Colorado, ktorý sľuboval pokračovanie ekonomickej politiky prezidenta Cartesa.
Návrat strany Colorado k moci (1948 – 1954)
Aj prezident Juan Natalicio González musel čeliť vnútornej opozícii vo vlastnej strane. Už o niekoľko dní po prevzatí úradu prezidenta musel González riešiť pokus o prevrat, ktorý viedol ambiciózny plukovník Alfredo Stroessner. Prezidentovi sa ale podarilo pokus o prevrat zvrátiť a tak musel Stroessner utiecť na brazílske veľvyslanectvo. Prezident následne nechal znárodniť niekoľko spoločností, ktoré vlastnili zahraniční majitelia. 29. januára 1949 sa začal ďalší pokus o prevrat. Tento raz však bol puč úspešný, prezident González bol o deň neskôr zosadený a odišiel do exilu v Argentíne a neskôr do Mexika. Novým prezidentom sa stal jeden z vodcov prevratu a minister obrany generál Raimundo Rolón, ktorý sa ujal úradu 30. januára 1949. Rolón sa ale pri moci udržal veľmi krátko, keď bol aj on zosadený pri prevrate a to už 27. februára toho istého roka. Na jeho miesto bol dosadený lekár Felipe Molas López. V máji 1949 bol Molas López zvolený vo voľbách a teda potvrdený vo funkcii prezidenta, čím začalo jeho druhé funkčné obdobie. Jeho hlavnou úlohou bolo zaistiť zjednotenie strany Colorado. To sa mu nepodarilo, čo spustilo ďalší štátny prevrat zo strany nespokojnej časti strany Colorado. 11. septembra 1949 bol prezident Molas López zosadený a nahradený Federicom Chávezom.