cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaroslav Rezník st.
Pre svoje občianske postoje k udalostiam v roku 1968 musel odísť zo zamestnania z Matice slovenskej a 4 roky bol nezamestnaný. V roku 1975 odišiel do Bratislavy a stal sa pracovníkom Slovenskej literárnej agentúry. V januári 1990 bol zvolený za predsedu Spolku slovenských spisovateľov a od apríla 1993 bol riaditeľom Vydavateľstva Spolku slovenských spisovateľov. V rokoch 19971999 bol šéfredaktorom denníka Slovenská republika a od mája 2000 redaktorom dvojtýždenníka Tele plus.
Rádio The End
Dňa 1. apríla 2019 nahradila rockovú rozhlasovú stanicu ALIGATOR – CLASSIC ROCK RADIO.
Jaroslav Rezník st.
Je ženatý, s manželkou Máriou, rodenou Ostrochovskou má tri deti, synov Jaroslava a Branislava a dcéru Máriu. Syn Jaroslav je bývalý generálny riaditeľ Rozhlasu a televízie Slovenska.
Tvorba
Jaroslav Rezník debutoval už v roku 1966 a to lyrickou výpoveďou o generácii vyrovnávajúce sa s prekonávaním kultu osobnosti. V druhej zbierke s názvom Prijímanie (1969) stavia na historických motívoch ako východisku pre reflexívne básne o zmysle tvorby. Tretie dielo, poéma S vodou na jazyku (1970), reflektuje myšlienkový obsah Biblie a jej vplyv na Európsku civilizáciu. Štvrtá zbierka Horúčava (1993) nadväzuje na predchádzajúce poetické postupy i tematické zameranie.
V umeleckonáučnom zemepise Po literárnych stopách na Slovensku (1982) predstavuje osobnosti slovenskej literatúry (vyšla aj v českej verzii vyšlo pod názvom Literární toulky Slovenskem (1989). V diele Po literárnych stopách na Slovenska: Túry do literatúry (2001, 2. prepracované a doplnené vydanie 2012), spracoval esejistickým žijúcich autorov.
Taktiež je autorom scenáru k televíznemu filmu Chlapci (1974) a televíznych hier zo slovenskej histórie, ako Blízko odpovede (1980), Nech sa niekto opováži alebo Ako Ďurko Konôpka o fujaru prišiel (1982), Živé svetlo (1989), Megalé syntaxis čiže Veľká skladba (1991), Ján Literárt (1985) a i.
Písal tiež hry a pásma pre rozhlas.
Rezník napísal tiež niekoľko kníh pre deti a mládež: Zvieratká píšu deťom (1994), básnickú zbierku Len z črpáka s pekným uškom (1995), Rozprávky o Mladuškovi (2005), bábkové hry Margita a Besná (1972), O cárovi Saltánovi (1974), Živé svetlo (1983), Ako to naozaj bolo alebo Príhody Janka Hraška (1989) či televízne seriály Medvedí rok (1974) a Rozprávky z praveku (1992).
Prekladá tiež z ruštiny a češtiny.
Kontroverzie
TASR niekoľko rokov produkovala jednostranné a oslavné články o Matici slovenskej, Spolku slovenských spisovateľov ale aj o Jaroslavovi Rezníkovi st. Podľa zistení Miroslavy Kernovej všetko nasvedčuje tomu, že tieto články pre TASR, ktorej bol riaditeľom Jaroslav Rezník mladší písal jeho otec. Zmluvu s otcom v roku 2013 podpísal jeho syn – Jaroslav Rezník. Zmienka o zmluve sa v CRZ objavila až v novembri 2017, potom, ako v TASR Jaroslava Rezníka nahradil jeho dlhoročný kolega Vladimír Puchala. Na základe zmluvy dodáva Rezník st. pre TASR „spravodajský materiál“ – najmenej 20 ks správ mesačne. Za 4 a pol roka trvania zmluvy sú to stovky článkov. Kernová uvádza množstvo článkov, v ktorých autor so skratkou JRS napísal pre TASR články, ktoré ospevujú alebo citujú J. Rezníka st. Zaujímavým prípadom je napríklad článok: Slovart vydal monografiu o živote a literárnom diele Jaroslava Rezníka. Kernová žiadala o vyjadrenie zúčastnených. Jaroslav Rezníka ml. ani st. na otázky nereagovali.
Osoba s rovnakými osobnými údajmi bola v 60. rokoch evidovaná ŠtB ako nepriateľská (osobný zväzok, nepriateľská osoba, signálny zväzok, pozorovací zväzok) a v roku 1968 bola preregistrovaná na kandidáta informátora (registračné číslo 25646).
Užice
Užice sú správnym strediskom Zlatiborského obvodu. Nachádzajú sa na brehu rieky Detina.
Starovek
Prvými obyvateľmi tohto regiónu Srbska boli Ilýri, najmä kmene Partinov a Autarijatov. Pohrebiská týchto kmeňov sa tu nachádzajú vo veľkej miere. Tento región sa neskôr stal časťou Rímskej ríše a stal sa súčasťou provincie Dalmácia.
Stredovek a osmanská nadvláda
Stredovek sa niesol v znamení príchodu slovanských kmeňov, neskôr Srbov z Bieleho Srbska. Okolo roku 1180 veľký župan Štefan Nemanja pripojil Užicu k stredovekému štátu Raška, ktorý bol v tom čase pod nadvládou župana Stracimira. Kráľ Dragutin sa vzdal moci v prospech svojho brata Milutina, ktorý potom, čo od uhorského kráľa dobyl oblasť Mačva, vytvoril Sriemske kráľovstvo a postavill sa na jeho čelo. Po Dragutinovej smrti sa dobyté krajiny stali súčasťou Srbska. Po smrti cisára Štefana Dušana sa Užica dostala pod kontrolu Vojislava Vojinoviča, ktorého čoskoro zvrhol Nikola Altomanovič. Srbské knieža Lazar a bosniansky kráľ Tvrtko I. zvíťazili nad Nikolom Altomanovičom a rozdelili si tieto krajiny medzi sebou. Užice teda boli pod kontrolou kniežaťa Lazara.
Užice boli dobyté Osmanskou ríšou v roku 1463 a stali sa súčasťou Belehradského pašalíka až do roku 1807, keď boli počas prvého srbského povstania oslobodené srbskou armádou. Užice sa stali centrom regiónu s mnohými obchodníkmi a remeselníkmi. Až na konci 19. storočia sa mesto začalo priemyselne rozvíjať.
Prvé továrne na výrobu vlnených prikrývok a plstených vecí sa začali otvárať v Užiciach v roku 1868 a v roku 1880 bola otvorená továreň na kožený tovar. Užice sa stali prvým mestom v Srbsku, ktoré postavilo vodnú elektráreň na základe fyzikálnych zákonov Nikolu Teslu. Bola postavená v roku 1900 na rieke Detina.
Užická republika
V roku 1941 boli Užice dobyté komunistickými partizánmi, ktorí ich označili za hlavné mesto Užickej republiky, ktorá existovala počas jesene 1941 v západnej časti okupovaného Srbska.
Užitská republika okupovala takmer celú západnú časť Srbska s populáciou viac ako 300 tisíc ľudí.
Nachádzala sa medzi riekami Skrapež na severe, Drinou na západe, Západnou Moravou na východe a Uvacom na juhu.
V tom čase boli všetky továrne pôsobiace v Užiciach prestavané pre vojenské potreby. Cesty a železnice naďalej fungovali, naďalej vychádzali knihy a noviny, zatiaľ čo okupačné sily sa zameriavali na iné oblasti.
V novembri 1941 nemecká armáda znovu obsadila toto územie a väčšina partizánov utiekla do Bosny, Sandžaku a Čiernej Hory.
Juhoslovanská éra
V socialistickej Juhoslávii sa Užice premenovali na Titovo-Užice. Bolo to jedno z niekoľkých miest premenovaných na počesť Tita. V roku 1992 bol starý názov vrátený.
90. roky 20. storočia
V 90. rokoch hospodárstvo mesta klesalo v dôsledku politickej nestability a vojen.
V roku 1999 bolo mesto niekoľkokrát ostreľované lietadlami NATO. K najväčším škodám došlo 6. mája 1999. Po dlhšom bombardovaní tisíce obyvateľov mesta vyšli na hlavné námestie na protest proti bombardovaniu a genocíde civilistov.
Súčasnosť
Okrem priemyslu sa rozvíjajú stavebníctvo, doprava, obchod, poľnohospodárstvo, bankovníctvo, medicína atď.
Etnické zloženie
Etnické skupiny v Užiciach (stav k roku 2002):
Kultúra
Na hlavnom námestí sa nachádza knižnica a divadlo. V centre sa nachádzajú aj redakcie novín, televízie a rozhlasu, ako aj niekoľko vydavateľstiev. Národné múzeum otvára dvere ku kultúrnym a historickým pokladom mesta. Nachádza sa na východnej strane hlavnej ulice mesta.
Mesto má veľa sôch a pomníkov venovaných užickým hrdinom, najmä vo východnej časti mesta zvanej Dovare.
Užické gymnázium je jednou z najstarších vysokých škôl v Srbsku. V blízkosti telocvične je niekoľko základných a stredných škôl.
Milutin Uskoković, spisovateľ z Užíc, je autorom prvého modernistického románu v Srbsku.
Kritika programu Space Shuttle
Kritika programu Space Shuttle (programu raketoplánov) vychádzala z tvrdenia, že program raketoplánov NASA nedosiahol sľubované ciele spojiť nízke náklady s vysokým úžitkom. Kritika sa zameriavala aj na otázky dizajnu, nákladov, riadenia a bezpečnosti. Presnejšie povedané, NASA podľa nej zlyhala v cieli znížiť náklady na lety do vesmíru. Náklady na štart raketoplánu na každý kilogram nákladu sa ukázali výrazne vyššie ako u klasických rakiet.
V roku 2011 boli náklady na jeden let raketoplánu odhadnuté na 450 miliónov dolárov, alebo 18 000 dolárov za kilogram na nízku obežnú dráhu (NOD). Na porovnanie štart ruskej rakety Proton, z veľkej časti založenej na dizajne z roku1965, stojí asi 110 miliónov dolárov, okolo 5 000 dolárov za kilogram na NOD. Keď sa zohľadnia všetky náklady na projekt a údržbu, tak sa konečné náklady na program raketoplánov, spriemerované za všetky misie prispôsobené inflácii, odhadujú na 1,5 miliardy dolárov za štart alebo 60 000 dolárov za kilogram na NOD. To je v ostrom kontraste s pôvodne plánovanými nákladmi vo výške 236 dolárov za kilogram nákladu v cenách z roku 1972 (približne 1 300 dolárov za kilogram pri započítaní inflácie z roku 2013).
Raketoplán neuspel v cieli dosiahnuť spoľahlivý prístup do vesmíru čiastočne kvôli viacročnému prerušeniu programu po katastrofách raketoplánov Challenger v roku 1986 a Columbia v roku 2003. Tlak na rozpočet NASA, spôsobený dlhodobo vysokými nákladmi, znamenal eliminovanie pilotovaných letov za NOD od čias programu Apollo a vážne obmedzenie použitia nepilotovaných vesmírnych sond. Podpora a spoliehanie sa na raketoplán spomalili domáci komerčný program klasických rakiet po katastrofe raketoplánu Challenger v roku 1986.
Účel systému
Vesmírny dopravný systém (formálny názov pre celý program) bol vytvorený pre dopravu ľudí a nákladu na nízku obežnú dráhu okolo Zeme. Na palube raketoplánu sa mali vykonávať vedecké experimenty, ktoré skúmali účinky vesmírneho letu a bezváhového stavu na ľudí a iné živé organizmy. Ďalšie experimenty skúmali, ako sa môžu vo vesmíre vyrábať rôzne veci. Raketoplán tiež umožnil vypúšťať satelity do vesmíru a dokonca ich vo vesmíre aj opraviť.
Raketoplán bol pôvodne vyvíjaný ako vesmírny dopravný prostriedok schopný štartovať raz za týždeň, ktorý zníži náklady na vypustenie prostredníctvom amortizácie. Očakávalo sa, že náklady na vývoj sa častými štartmi do vesmíru vrátia. Tieto tvrdenia boli predložené americkému Kongresu v snahe získať rozpočtové prostriedky. Raketoplán začal lietať do vesmíru v roku 1981. Do polovice 80. rokov sa však koncept mnohých štartov raketoplánu ukázal ako nereálny a rozvrh štartov bol oproti očakávaniam zredukovaný o 50 %. Po nehode raketoplánu Challenger v roku 1986 boli lety raketoplánov zastavené a pracovalo sa na zvýšení ich bezpečnosti. Táto prestávka bola dlhá, trvala takmer 3 roky. Program pokračoval napriek argumentom týkajúcich sa bezpečnosti a financovania. Armáda, pôvodne využívajúca raketoplány, sa však napokon vrátila k používaniu klasických rakiet. Lety boli opäť zastavené po strate raketoplánu Columbia v roku 2003. Celkom prebehlo 135 misií raketoplánov za 30 rokov od prvého štartu raketoplánu Columbia v roku 1981, priemerne 1 štart každé 3 mesiace.
Náklady
Niektoré dôvody, pre ktoré boli prevádzkové náklady vyššie, než sa očakávalo, sú:
Varovania a problémy
Niektorí vedci kritizovali všadeprítomný posun v kultúre NASA od bezpečnosti k tomu, aby sa zaistilo, že štarty sa uskutočnia načas. Vrcholový manažment NASA prijal toto oslabenie zamerania na bezpečnosť v 80. rokoch, zatiaľ čo niektorí inžinieri zostali opatrní. Agresívne rozvrhy štartov vznikli v 80. rokoch ako spôsob rehabilitácie americkej prestíže po vojne vo Vietname. Fyzik a nositeľ Nobelovej ceny za fyziku Richard Feynman, člen vyšetrovacej komisie nehody raketoplánu Challenger, ktorý odhadol, že riziko, "je v ráde percent", vo svojej správe dodal: "Oficiálne vedenie na druhej strane tvrdí, že verí v tisíckrát menšiu pravdepodobnosť zlyhania. Jedným z dôvodov môže byť snaha NASA o  ubezpečenie vlády o dokonalosti a úspechu, aby sa zabezpečilo poskytovanie finančných prostriedkov. Druhým môže byť to, že úprimne verili, že je to pravda, čo dokazuje takmer neuveriteľný nedostatok komunikácie medzi nimi a pracujúcimi inžiniermi". Napriek Feynmanovým varovaniam následná investigatívna žurnalistika našla niektoré dôkazy, že relatívna ignorancia bezpečnosti NASA by mohla pretrvávať dodnes. Napríklad NASA znižovala riziko úlomkov izolačnej peny z externej nádrže a predpokladala, že malé poškodenie z predchádzajúcich štartov znamená nízke riziko pre budúcnosť.
Prevádzka
Raketoplán bol pôvodne koncipovaný tak, aby fungoval trochu ako lietadlo. Predpokladalo sa, že po pristátí bude orbiter skontrolovaný a spojený zo zvyškom systému (externá nádrž a pomocné urýchľovacie motory) a pripravený na štart za menej ako dva týždne. Namiesto toho tento proces návratu trval zvyčajne niekoľko mesiacov; raketoplán Atlantis pred nehodou raketoplánu Challenger stanovil rekord dvoch štartov za 54 dní, Columbia po nehode Challengera 88 dní. Samozrejmým cieľom programu bolo dopraviť posádku bezpečne späť na Zem, čo bolo v rozpore s cieľom rýchlej a nenáročnej dopravy nákladu. Okrem toho, pretože v mnohých prípadoch neexistujú režimy prerušenia letu, ktoré by posádke umožnili prežiť, mnohé časti hardvéru musia jednoducho fungovať perfektne a musia byť opatrne prehliadnuté pred každým štartom. Výsledkom sú vysoké náklady na prácu, okolo 25 000 zamestnancov v programe raketoplánu, a práca stála asi 1 miliardu dolárov ročne. Niektoré funkcie raketoplánu, ktoré boli prezentované ako dôležité pre podporu vesmírnych staníc, sa ukázali ako zbytočné:
Nehody
Zatiaľ čo technické detaily nehôd raketoplánov Challenger a Columbia boli odlišné, organizačné problémy vykazovali podobnosti. Otázky technických inžinierov týkajúce sa možných problémov neboli riadne oznámené, alebo ich manažéri NASA nepochopili. Raketoplány dali vopred dostatočné varovanie pred abnormálnymi problémami. Silne navrstvený, procedurálne orientovaný byrokratický proces zabránil potrebnej komunikácii a činnosti. Tesniace O-krúžky, ktoré nemali vôbec byť narušené, sa narušili pri predchádzajúcich štartoch raketoplánu. Napriek tomu, že manažéri cítili, že predtým neboli narušené navyše ako 30 %, nebolo to nebezpečenstvo, pretože sa vyskytol faktor trojitej bezpečnostnej rezervy. Roger Boisjoly, inžinier spoločnosti Morton-Thiokol, navrhovateľa výrobcu pomocných urýchľovacích motorov, ktorý mal veľa skúseností s tesniacimi O-krúžkami, opakovanie žiadal vedenie, aby zrušilo alebo preložilo štart Challengera. Vyslovil obavy, že nízke teploty spôsobia stvrdnutie tesniacich O-krúžkov, čím by sa zabránilo úplnému utesneniu motorových segmentov pri ich prehnutí počas štartu. Presne to sa stalo na smrteľnom lete. Ale vedúci manažéri spoločnosti Morton Thiokol pod tlakom vedenia NASA štart schválili. Týždeň pred štartom rokovala spoločnosť Morton Thiokol s NASA o novej zmluve na reprocesing pomocných urýchľovacích motorov, a zrušenie štartu bola akcia, ktorej sa vedenie Thiokolu chcelo vyhnúť. Tesniace O-krúžky raketoplánu Challenger presne podľa očakávania zlyhali, čo viedlo k úplnému zničeniu raketoplánu a smrti všetkých siedmich astronautov.
Columbia bola zničená kvôli poškodeniu tepelnej ochrany po náraze úlomkov izolačnej peny z externej nádrže počas štartu. Odlamovanie tejto peny sa neočakávalo, úlomky peny boli ale pozorované pri mnohých predchádzajúcich štartoch. Až do tragédie Columbie však nespôsobili žiadnu nehodu. Ani tepelný štít raketoplánu pred haváriou Columbie nebol navrhnutý na to, aby vydržal zásah úlomkami. Časom manažéri NASA akceptovali viac poškodení dlaždíc, podobne ako akceptovali poškodenie O-krúžkov. Vyšetrovacia komisia nehody raketoplánu Columbia nazvala túto tendenciu ako normalizácia odchýlky – postupné prijímanie udalostí mimo toleranciu návrhu raketoplánu jednoducho preto, že dovtedy nespôsobili žiadnu katastrofu. Chýbajúce alebo poškodené dlaždice sa stali problémom po nehode raketoplánu Columbia, ktorý sa rozpadol pri návrate do atmosféry. V skutočnosti sa raketoplány vracali z predchádzajúcich misií s viac ako 20 chýbajúcimi dlaždicami bez problémov. Misie STS-1 a STS-41 lietali s chýbajúcimi dlaždicami z orbitálneho manévrovacieho systému. Problémom Columbie bolo, že úlomky peny poškodili predný panel nábežnej hrany krídel z uhlík-uhlíkového laminátu, ktoré sú pri pristávaní vystavené najvyšším teplotám. Prvá misia raketoplánu STS-1 mala vyčnievajúcu medzeru, ktorá odvádzala horúci plyn do pravej podvozkovej šachty pri návrate, čo malo za následok vybočenie pravej časti dvierok pravej podvozkovej šachty.
Retrospektíva
Zatiaľ čo systém bol vyvinutý v rámci pôvodne odhadovaných nákladov a časových predpokladov predložených prezidentovi Richardovi M. Nixonovi, prevádzkové náklady, frekvencia štartov, nosnosť a spoľahlivosť v čase nehody raketoplánu Columbia vo februári 2003 sa ukázali byť oveľa horšie, ako sa predpokladalo. Rok pred štartom misie STS-1 v apríli 1981 noviny The Washington Monthly presne predpovedali mnoho problémov programu, vrátane príliš ambiciózneho rozvrhu štartov, následne vyššie ako predpokladané marginálne náklady na jeden let; riziká závislosti na raketopláne pre všetko užitočné zaťaženie civilné aj vojenské; nedostatok scenárov prerušenia letu v prípade zlyhania pomocných urýchľovacích motorov a krehkosť tepelnej ochrany raketoplánu. Aby bol raketoplán schválený, NASA nadmerne sľubovala jeho ekonomickosť a užitočnosť. Na ospravedlnenie vysokých fixných prevádzkových nákladov programu NASA spočiatku núkala nákladový priestor raketoplánu domácim civilným spoločnostiam a ministerstvu obrany. Keď sa to ukázalo ako nemožné uskutočniť (po nehode Challengera), NASA použila výstavbu medzinárodnej vesmírnej stanice ISS ako ospravedlnenie pre program raketoplánu.
Niektorí špekulujú, že keby sa NASA nevenovala programu raketoplánu a pokračovala v používaní rakiet Saturn a komerčne dostupných nosičov, náklady mohli byť nižšie, uvoľnené prostriedky mohli byť použité na lety s ľudskou posádkou a na ďalší prieskum vesmíru. Predovšetkým administrátor NASA Michael D. Griffin argumentoval v roku 2007 dokumentom, že ak by pokračoval program Saturn, mohol poskytnúť šesť pilotovaných letov ročne – dva z nich na Mesiac – za rovnaké náklady ako za program raketoplánu s dodatočnou schopnosťou infraštruktúry pre ďalšie misie.
V Augustínskom výbore v roku 1990 boli vyjadrené obavy, že "civilný vesmírny program je príliš závislý od raketoplánu pre prístup do vesmíru". Výbor zdôraznil že v prípade raketoplánu Challenger bolo zbytočné riskovať životy siedmich astronautov a takmer jednu štvrtinu aktív NASA na vypúšťanie komunikačných satelitov na obežnú dráhu.
Existujú niektoré technológie NASA, odvíjajúce sa od programu raketoplánu, ktoré sa úspešne rozvinuli do komerčných produktov, ako napríklad použitie tepelne odolných materiálov vyvinutých na ochranu raketoplánu pri návrate, v ochranných oblekoch mestských a leteckých hasičských záchranárov.
Budúcnosť
Dizajnéri sa dnes zameriavajú na úspornejšie a spoľahlivejšie systémy pre budúcnosť, s nízkou údržbou a prevádzkovými nákladmi. Jeden z prístupov je Single Stage to Orbit, systém, ktorý by bol 100 % opakovane použiteľný a používal by jeden stupeň. V 90. rokoch minulého storočia vyhodnotila NASA niekoľko konceptov a vybrala projekt X-33, ktorý by sa eventuálne stal projektom Venture Star. V priebehu návrhu sa tento program stal zložitejším a drahším, narazil na problémy a nakoniec bol zrušený. Variantom systému Jeden stupeň na orbit je hypersonický dopravný prostriedok poháňaný náporovým systémom scram-jet. Ten by odštartoval a pristál horizontálne ako lietadlo. Dosiahol by veľkú obežnú rýchlosť, zatiaľ čo by zostal v hornej vrstve atmosféry. Bol pôvodne vyvíjaný americkým ministerstvom obrany, ale boli plánované aj civilné verzie pre cestujúcich. Oficiálne sa volal Rockwell X-30. Podobne ako X-33 aj X-30 sa pri vývoji potýkal s veľkými technickými problémami, najmä kvôli zložitosti systému a materiálom potrebným na hypersonický let a bol zrušený. Britský Skylon je podobne vyvíjaný, využívajúci rôzne technológie, motory sú od roku 2016 stále vo vývoji s obmedzeným vládnym financovaním. Ďalším prístupom sú lacnejšie klasické rakety. NASA v súčasnosti využíva komerčné nosiče pre bezpilotné lety a mohla by ich využiť v budúcnosti aj pre pilotované lety. To by bolo v súlade s mandátom NASA na podporu komerčného prístupu a využitia vesmíru. Program komerčnej orbitálnej dopravy sa začal v roku 2006 s cieľom vytvoriť súkromne prevádzkované bezpilotné nákladné vozidlá na obsluhu ISS. Vesmírna loď SpaceX Dragon začala prevádzku po štarte a spojení s ISS v máji 2012. v roku 2012 začala svoju prevádzku aj bezpilotná loď Cygnus. Demonštračná misia Cygnus úspešne odštartovala 18 septembra 2013. 12 januára 2014 pristála prvá naplánovaná zásobovacia misia na ISS, priviezla vianočné darčeky a čerstvé ovocie.
Program rozvoja komerčných posádok bol iniciovaný v roku 2010 s cieľom vytvoriť komerčne prevádzkovanú vesmírnu loď, ktorá by dokázala doviesť aspoň štyroch astronautov na ISS, zostala tam 180 dní a vrátila sa na Zem. Od týchto vesmírnych lodí sa očakáva, že sa dostanú do plnej prevádzky do roku 2020. V auguste 2012 NASA oznámila dohodu o financovaní s tromi spoločnosťami SpaceX (Dragon 2), Boeing (CST-100 Starliner) a Sierra Nevada Corporation.
Diaľničná križovatka Žilina
Opis
Križovatka sa nachádza na 188. kilometri D1 a 1. kilometri D3 v katastrálnom území obce Dolný Hričov, približne 10 km západne od centra Žiliny a 1 km od letiska Žilina. Bola vybudovaná v rámci stavebných úsekov Vrtižer – Hričovské Podhradie diaľnice D1 a Hričovské Podhradie – Žilina, Strážov diaľnice D3 a tieto časti boli uvedené do prevádzky v roku 2007. Úsek D1 do Lietavskej Lúčky (diaľničný obchvat Žiliny) bol vo výstavbe od roku 2014 a uvedený do prevádzky 29. januára 2021. Pred spustením tohto úseku prebehlo čiastočne rozšírenie križovatky s účelom zvýšenia jej kapacity.
Hustota dopravy
Hustota dopravy na jednotlivých nadväzujúcich úsekoch podľa sčítania v roku 2015.
Muchotrávka červenkastá
Súbor:Gatunek jadalny.svg Muchotrávka červenkastá (Amanita rubescens) je jedlá huba z čeľade muchotrávkovitých (Amanitaceae).
Výskyt
Muchotrávka červenkastá rastie v listnatých aj v ihličnatých lesoch. Plodnice sa zjavujú takmer vždy vo veľkom množstve od júna do novembra. U nás je všade dosť rozšírená (často i za suchšieho počasia ). Nájdeme ju v najteplejších oblastiach, napr. v suchých dubinách na južnom Slovensku aj v najdrsnejších horských polohách v smrečinách, ako aj na rašeliniskách. Často rastie aj mimo lesa, v parkoch, lipových alejach a inde.
Praktický význam
Je to vynikajúca jedlá huba vhodná na ľubovoľnú úpravu začerstva (polievok, omáčok, praženíc, iba na sušenie nie je vhodná ), mladé ešte uzavreté plodnice sú veľmi chutné aj v octovom náleve.
Kathryn Morrisová
Kathryn Susan Morrisová (neprechýlene Kathryn Susan Morris; * 28. január 1969, Cincinnati, Ohio, USA) je americká herečka. Hrala v množstve filmov a televíznych seriálov a medzi jej nejznámejšie role patrí stvárnenie hlavnej postavy seriálu Odložený prípad (Cold Case) detektívky Lilly Rushovej.
Životopis
Narodila sa vo veľkej rodine s celkovo šiestimi súrodencami, ktorá cestovala po Spojených štátoch ako gospelová skupina Morris Code. Študovala na philadelphskej Temple University a prvú rolu získala v televíznom filme Long Road Home v roku 1991. Hrala okrem iného vo filmoch Výplata (Paycheck), Lovci myšlienok (Midhunters), Reportér v ringu (Resurrecting the Champ) a v televíznych seriáloch JAG či Xena.
Ondrej Prostredník
doc. Mgr. Ondrej Prostredník, PhD. (* 11. máj 1963, Bánovce nad Bebravou) je slovenský evanjelický kňaz, teológ, vysokoškolský pedagóg a politik, člen strany Progresívne Slovensko.
Mladosť a štúdium
Ondrej Prostredník sa narodil 11. mája 1963 v Bánovciach nad Bebravou. V rokoch 1982 až 1987 študoval na Slovenskej evanjelickej bohosloveckej fakulte. na Univerzite Komenského v Bratislave. Akademický rok 1985/86 absolvoval na Teologickej fakulte Univerzity v Lipsku vo vtedajšej Nemeckej demokratickej republike. V roku 1992 strávil jeden semester na teologickom seminári na Lutheran Theological Seminary at Philadelphia vo Philadelfii v USA.
Pôsobenie v cirkvi a na univerzite
V rokoch 1987-89 začal pôsobiť pôsobil ako duchovný, najskôr ako kaplán v evanjelickom cirkevnom zbore v Pliešovciach a v rokoch 1989-1995 ako evanjelický farár v Nitre. V rokoch 1995-1999 pôsobil vo Svetovom luteránskom zväze (Lutheran World Federation) v Ženeve v oblasti posilňovania účasti mladých ľudí na rozhodovacích procesoch v cirkvi. Po návrate zo zahraničia bol tri roky (1999-2002) duchovným pre študentov evanjelickej teológie v Bratislave. V rokoch 2002-2007 bol generálnym tajomníkom Ekumenickej rady cirkví v Slovenskej republike. Doktorandské štúdium študoval v rokoch 2000 až 2005, jeho dizertačná práca mala titul „Cirkev ako KOINÓNIA u Pavla“. V roku 2015 sa habilitoval s témou „Cirkev ako charizmatické spoločenstvo podľa 1K 12“. V rokoch 2007 až 2011 bol dekanom Evanjelickej bohosloveckej fakulty.
Na Evanjelickej bohosloveckej fakulte vyučoval na Katedre Novej zmluvy. Medzi pedagogickými témami učil: Gréčtina (koiné), Biblospyt Novej zmluvy, Etika Novej zmluvy, Exegéza Novej zmluvy – synoptické evanjeliá, Život Ježiša, Teológia Novej zmluvy – Ježišova teológia. Pracoval aj na projekte „Prevencia xenofóbie a antisemitizmu v prostredí cirkvi“. Venoval sa tiež ekumenickému a medzináboženskému diálógu. Od roku 2018 je misijným pracovníkom evanjelického zboru v bratislavskom Starom Meste.
Politické pôsobenie
Od roku 2018 je členom ľavicovo-liberálnej strany Progresívne Slovensko. Na sociálnej sieti Facebook vedie platformu Progresívni veriaci. V januári 2019 bol Prostredník predstavený ako kandidát strany v koalícii PS-SPOLU do volieb do Európskeho parlamentu v roku 2019. Kandidoval z ôsmeho miesta na kandidátke, s počtom 12 965 prednostných hlasov skončil deviaty a mandát poslanca nezískal.
V komunálnych voľbách 2022 kandidoval za koalíciu SaS/PS a získal mandát poslanca v Mestskom zastupiteľstve Pezinok.
Názory
Prostredník zastáva v mnohých kultúrno-etických otázkach liberálne názory, nekorešpondujúce s názormi nielen jeho materskej cirkvi ECAV, ale aj ostatných cirkví. Podľa Prostredníka ide o progresívne kresťanstvo. V roku 2015 sa postavil proti tzv. referendu o rodine. V auguste 2016 napísal s 13 kolegami list, v ktorom nesúhlasili s trestom pre Jakuba Pavlúsa. Ten bol potrestaný za vyjadrenie podpory LGBT ľuďom. V celospoločenskom diskurze sa vyjadruje ako teológ tiež k ostatným spoločenským témam ako je extrémizmus, migrácia, vylúčené komunity, rodová rovnosť či ochrana životného prostredia.
Začiatkom septembra 2017 Prostredníkovi Zbor biskupov evanjelickej cirkvi oznámil, že od 15. septembra 2017 mu odoberá kanonickú misiu, teda povolenie vyučovať teológiu. Zákaz prišiel po Prostredníkovej účasti na dúhovom pochode v Bratislave v roku 2017. Počas svojho vystúpenia okrem iného povedal: ''„Prichádzam preto, aby som hovoril za tých v kresťanov, ktorí nezdieľajú ten názor cirkví, ktorý väčšinou počujete ako oficiálny názor cirkví a ktorý je veľmi nepriateľský voči LGBTI komunite. Ľudí, ktorí podporujú požiadavky LGBTI komunity v našej spoločnosti je v cirkvách dosť. Fakt ale je, že často sa rozhodnú radšej mlčať.“''
Prostredník má zmluvu s verejnou univerzitou, nie s cirkvou. Dekan fakulty Ľubomír Batka v septembri 2017 nevedel, ako so situáciou naložiť. Ohľadne prípadu Batka poznamenal: „Je občianskym právom každého zamestnanca Univerzity Komenského zúčastniť sa na organizovaných a povolených pochodoch, ktoré nepropagujú násilie, rasovú, náboženskú alebo rodovú neznášanlivosť.“ Podľa stanoviska cirkvi: „Ondrej Prostredník zneužíva postavenie docenta Evanjelickej bohosloveckej fakulty a akademickú slobodu vedeckého bádania na bezprecedentné ovplyvňovanie názorov najmä mladých veriacich a študentov teológie na postupné plazivé implantovanie názorov, ktoré sú v rozpore so stanoviskom Evanjelickej cirkvi a. v. na Slovensku.“
V októbri 2019 Prostredník kritizoval kapitolu o kultúre života a kultúre smrti v Pracovnom zošite k učebnici katolíckeho náboženstva pre 8. ročník základných škôl ako šíriacu "fundamentalistickú teológiu a démonizujúcu existujúce ľudskoprávne štandardy v našej spoločnosti". Chcel obmedziť mieru, v akej môže katolícka cirkev zasahovať do učebných osnov na Slovensku. Prostredník tým vyvolal kritiku konzervatívnych kruhov, ktoré ho obvinili, že spochybňuje právo cirkvi tvoriť učebnice náboženstva. V reakcii na túto kritiku Prostredník uviedol, že rešpektuje právo cirkví určovať obsah vyučovania náboženstva. Upozorňuje však na to, že náboženská sloboda má hranice dané rešpektovaním práv a slobôd iných ľudí. Vydávanie učebníc platených zo štátneho rozpočtu katolíckej cirkvi umožňuje tzv. Vatikánska zmluva uzavrená v roku 2000.
Ocenenia
V apríli 2018 získal ocenenie veľvyslanca USA Human rights defender award, za verejnú obhajobu zraniteľných komunít na Slovensku.
Cena Jozefa Ľudovíta Holubyho mu bola udelená za angažovanosť publicistickú činnosť a príspevok k budovaniu občianskej spoločnosti Mestom Pezinok v júni 2018.
V septembri 2019 bolo oznámené, že Prostredník sa stal laureátom Ceny nadácie Herberta Haaga Za slobodu v cirkvi za rok 2020. Cena za rok 2020 „kladie do centra pozornosti konštruktívne vyrovnávanie sa so sexuálnou rozmanitosťou.“
Osobný život
Je ženatý, s manželkou Editou má tri deti. Býva v Pezinku.
Samuel Ferjenčík
Samuel Ferjenčík (* 4. december 1793, Zvolen† 28. júl 1855, Jelšava) bol slovenský spisovateľ, evanjelický farár a gemerský senior, člen delegácie k cisárovi v roku 1842. Študoval v Bratislave a Jene. Pôsobil ako evanjelický farár v obci Sudice v Novohradskej župe a v Jelšave.
Jennifer Jason Leigh
Jennifer Leigh Morrow (* 5. február 1962, Hollywood, Kalifornia, USA) známa ako Jennifer Jason Leigh, je americká herečka. Je známa z filmov ako Miami Blues (1990), Single White Female (1992) a Short Cuts (1993), Dolores Claiborne (1995), The King Is Alive (2000), In the Cut (2003), Zvieracia kazajka (2005), Osem hrozných (2015), Annihilation (2018) či Possessor (2020).
Detstvo a mladosť
V roku 1979 bola vyhlásená ako najlepšia herečka za svoj herecký výkon v divadelnom predstavení The Shadow Box.
Kariéra
Od roku 1976 sa venuje herectvu, no prielom v jej kariére prišiel až v roku 1990. V tomto roku získala ocenenia za jej herecký výkon vo filme Last Exit to Brooklyn z roku 1989. O dosť väčší úspech sa jej dostal aj vo filme Rush, z roku 1991. Ako duševne chorá spolubývajúca sa objavila v roku 1992 vo filme Single White Female, po boku Bridget Fondovej.
V roku 1995 sa predstavila po boku Mare Winnigham, vo filme Georgia. Jej postava bola drogovo závislá rocková speváčka, ktorá žije v tieni jej sestry, ktorú stvárnila Winnighamová. Film získal pozitívne ohlasy a Leigh získala rôzne filmové ocenenia. Niektorí filmový kritici vyjadrili prekvapenie, že nebola nominovaná na Oscara, zatiaľ čo Winninghamová bola nominovaná na Oscara za najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe.
V roku 2004 si zahrala vo filme The Machinist, po boku Christiana Balea. O rok neskôr si zahrala v sci-fi filme The Jacket, po boku Adriena Brodyho a Keiry Knightleyovej.
Súkromný život
V roku 2001 sa zoznámila so spisovateľom a režisérom Noahom Baumbachom, keď účinkovala na Broadwayi. Zosobášili sa 2. septembra 2005. Ich syn sa narodil 17. marca 2010. V roku 2010 Leigh požiadala o rozvod pre rozdielne názory a rozvod bol vykonaný v septembri 2013. V roku 2019 režíroval Baumbach film s názvom Marriage Story, ku ktorému ho inšpiroval proces rozvádzania s Leigh.
Štát Buenos Aires
Štát Buenos Aires, bola secesionistická republika, ktorá vznikla odčlenením z Argentínskej konfederácie pri tzv. revolúcii 11. septembra 1852. Štát Buenos Aires však nebol nikdy uznaný zo strany Argentínskej konfederácie alebo zahraničných vlád, ale napriek tomu zostal formálne nezávislý pod vlastnou vládou. Do Argentínskej konfederácie sa vrátil po vyhranej bitke pri meste Pavón v roku 1861.
Príčiny secesie
Argentínskej konfederácii dlho úspešne vládol Juan Manuel de Rosas. Tento počas tohto obdobia čelil viacerým hrozbám, tak vnútorným, ako aj vonkajším. Tieto všetky zvládol, čím upevnil svoju moc a v Buenos Aires sa stal veľmi populárnym, keďže mesto ťažilo z výhradných práv na zahraničný obchod krajiny. V danej dobe bol hlavným vnútorným problémom spor medzi federalistami (kam patril aj Rosas) a unitariánmi, ktorí sa nevedeli zhodnúť na spôsobe fungovania štátu. Federalistický guvernér provincie Entre Ríos Justo José de Urquiza podporoval Rosasa až kým to bolo možné. Musel však čeliť nespokojnosti obyvateľov vo vlastnej provincii, ktorým sa nepáčil spôsob fungovania krajiny, kde mal síce najväčší vplyv federalista Rosas, no jeho pôsobenie mohlo byť často označené skôr za centralistické. Farmári z Entre Ríos chceli využiť ekonomický rast svojej provincie, požadovali zavedenie miestnych daní (v rámci myšlienky federalizmu), čo by im umožnilo priame obchodovanie so zahraničím. Výhradné právo na zahraničný obchod však mal iba prístav v Buenos Aires. Urquiza tak v mene provincie Entre Ríos požiadal o federalizáciu národného príjmu, ktorý bol vytvorený exportom z prístavu Buenos Aires. Zároveň vyzval národné zhromaždenie, aby naplnilo záväzok z tzv. Federálného paktu a prijalo ústavu. Následne obnovil práva provincie Entre Ríos na obchod a začal sám jednať s inými štátmi namiesto toho, aby toto právo delegoval na guvernéra Buenos Aires. Rosas mu tak vyhlásil vojnu. Obe strany sa stretli v bitke pri Caseros (1852), kde však Urquiza zváťazil, čo znamenalo koniec Rosasa na čele Buenos Aires a jeho nútený odchod do exilu.
Secesia Buenos Aires
Guvernér Buenos Aires López y Planes 26. júla rezignoval, to prinútilo Urquiza, aby zabral úrad guvernéra prostredníctvom federálneho zásahu. Jeho odchod do mesta Santa Fe na inauguračné zasadnutie kongresu vyvolal dňa 11. septembra 1852 štátny prevrat, proti dočasnej správe guvernéra José Miguela Galána (dosadeného Urquizom). Revolúciu viedli generál José María Pirán, politik Valentín Alsina a plukovník Bartolomé Mitre. Toto znamenalo najväčšiu hrozbu pre konfederáciu a Urquiza samotného. Alsina hneď po revolúcii nariadil generálovi Juanovi Madariagovi, aby napadol Santa Fe, čo však skončilo neúspechom. Napriek tomu došlo k vyhláseniu nezávislého Štátu Buenos Aires, ktorý sa viaže práve na deň revolúcie 11. septembra 1852.
Vymenovaním starnúceho Manuela Guillerma Pinta za guvernéra zabezpečil Alsina oddanosť zosadeného guvernéra Galána, rovnako aj množstva hlavných federalistov z Buenos Aires. Pinto hneď vymenil členov národného zhromaždenia. Dňa 31. októbra bol za guvernéra zvolený samotný Alsina. Ešte v ten istý rok sa plukovník Hilario Lagos pokúsil o kontrarevolúciu, to povzbudilo Urquiza, aby sa pokúsil znova zjednotiť štát. 1. decembra tak začalo obliehanie Buenos Aires. Alsina následne rezignoval a na jeho miesto sa vrátil Manuel Guillermo Pinto, ktorý vtedy vykonával funkciu predsedu parlamentu. Obliehanie trvalo aj počas júna 1853. Urquiza tak rozhodol o blokáde Buenos Aires. Veliteľa flotily však podplatili a tak Urquiza 12. júla odvolal obliehanie.
Ústavná vláda a návrat do konfederácie
náhľad|vľavo|[[Bartolomé Mitre sa stal prvým prezidentom modernej Argentíny.]] Pastor Obligado bol 28. júna 1853 zvolený za guvernéra, následne začal pripravovať prijatie ústavy Buenos Aires. Jeho snaha bola dokončená 12. apríla 1854, zároveň inicioval začiatok ambiciózneho projektu ohľadne pracovných programov, inštalácie prvých plynových lámp a fungujúceho vodovodného systému v meste. Taktiež sa zaslúžil o rozvoj školstva. Ústava bola vypracovaná právnikom Dalmaciom Vélez Sarsfieldom a potvrdila suverenitu Buenos Aires, vrátane možnosti nadväzovať vlastné diplomatické vzťahy. Guvernér Obligado zakázal otroctvo a reformoval možnosti predaja a prenájmu pôdy. Došlo k založeniu národnej mincovne, ktorá spadala pod Provinčnú banku Buenos Aires. V roku 1855 prebehlo sčítanie obyvateľstva, podľa ktorého žilo v Štáte Buenos Aires 248 498 obyvateľov, z toho 71 438 žilo priamo v hlavnom meste. 30. augusta 1857 bola zavedená v Buenos Aires železnica.
Deficit štátneho rozpočtu donútil konfederáciu zriadiť prístav v meste Puerto de Rosario. Následne prijala konfederácia zmluvy o voľnom obchode s prístavom Montevideo, aby uškodila Buenos Aires. Zhoršenie vzťahov s konfederáciou viedlo k opätovnému zvoleniu Alsinu za guvernéra na konci roka 1858. Hneď vo februári 1859 uzákonil Alsina odvetné zdanenie tovaru konfederácie. Konflikty vyvrcholili bitkou pri Cepeda (23. októbra 1859), kde Urquiza a jeho konfederačné vojsko porazili generála Mitreho, ktorý viedol jednotky Buenos Aires. Urquiza namiesto toho, aby obsadil mesto a nanútil mu vôľu konfederácie, začal vyjednávanie. Vďaka tomu dosiahol rezignáciu Alsinu. Vyjednávanie viedlo dňa 11. novembra 1859 k podpísaniu tzv. Paktu San José de Flores, ktorý znamenal množstvo ústavných zmien a úpravu zahraničného obchodu.
Mitre nakoniec odmietol Pakt San José de Flores a viedol sily do obnovenej občianskej vojny. Nepriateľské akcie vyvrcholili v roku 1861 v bitke pri meste Pavón, kde Mitre vyhral nad národnými jednotkami, na čele ktorých stál Urquiza. Mitre dosadil za predzidenta konfederácie Santiaga Derquia, následne rezignovali všetci federalistickí guvernéri. To znamenalo, že Argentínska konfederácia bola nahradená Argentínskou republikou dňa 12. decembra 1861. Mitre napriek víťazstvu potvrdil svoj záväzok k ústavným zmenám z roku 1860. Následne bol zvolený za prvého prezidenta Argentínskej republiky, pričom až do svojej inaugurácie zostal guvernérom Buenos Aires.
Geografia
Štát Buenos Aires v skutočnosti ovládal oveľa menšie územie, než je súčasná provincia Buenos Aires. Jeho územné nároky však zahŕňali oveľa väčšie územie, predovšetkým smerom na juh, kde žili domorodí obyvatelia. Teritoriálny nárok Štátu Buenos Aires siahal až po pohorie Andy na západe a na juhu si nárokoval prakticky celú Patagóniu a Falklandské ostrovy (v Argentíne nazývané Malvíny).
Argentínske občianske vojny
Argentínske občianske vojny boli série občianskych vojen v rokoch 1814 - 1880 na území súčasnej Argentíny a Uruguaja. Tieto konflikty boli oddelené od argentínskej vojny za nezávislosť (1810-1818), hoci prvá občianska vojna sa uskutočnila už počas vojny za nezávislosť.
Hlavnými stranami boli, na geografickej úrovni Provincia Buenos Aires a ostatné provincie modernej Argentíny, a na politickej úrovni Federálna strana (Federales) a Unitaristická strana (Unitarios). Hlavný dôvod konfliktu bol nadmerný centralizmus podporovaný vodcami Buenos Aires po dlhú dobu a monopol na využívanie prístavu v Buenos Aires ako jediného miesta pre medzinárodný obchod. Ďalšími účastníkmi boli v určitej dobe politické strany z Uruguaja, ktorý sa stal nezávislým od Spojených provincií Río de la Platy v roku 1828, ďalej Britské impérium a Francúzsko, najmä počas blokády Río de la Plata v roku 1838 a anglo-francúzskej blodáky Río de la Plata, ktorá skončila v roku 1850.
Prvé konflikty voči centralistickej vláde
Regionalizmus dávno poznačil vzájomné vzťahy medzi početnými provinciami, ktoré v súčasnosti tvoria Argentínu. Ani následná vojna za nezávislosť neviedla k národnej jednote. Založenie Ligy slobodných ľudí provinciami na východ od rieky Uruguaj (územie vtedy nazývané Banda Oriental) a štyrmi susednými provinciami v roku 1814 naznačovalo prvé formálne pretrhnutie Spojených provincií La Platy, ktoré boli vytvorené počas Májovej revolúcie v roku 1810.
Bitka pri potoku Capeda (1. februára 1820) zmarila cieľ lídrov Buenos Aires riadiť krajinu pod argentínskou ústavou z roku 1819. Po sérií nepokojov a krátko trvajúcej konštitučnej republike vedenej centralistom Bernardinom Rivadaviaom v rokoch 1826-1827, boli Spojené provincie La Platy znova rozdelené. Provincia Buenos Aires sa stala najsilnejšou z mnohých polo-nezávislých štátov.
Juan Manuel de Rosas a Unitariáni
Po vojne za nezávislosť došlo k porozumeniu medzi guvernérom Buenos Aires Juanom Manuelom de Rosasom a ďalšími federalistickými vodcami, ktoré vyplynulo zo spoločného nepriateľstva voči stále silnejšej strane Partido Unitario, ktorá obhajovala rôzne formy centralistického vládnutia. Založenie Unitárnej ligy v roku 1830 vodcom z provincie Córdoba Josém María Pazom, ktorá sa skladala z deviatich západných a severných provincii, prinútilo Buenos Aires a provincie Corrientes a Entre Ríos vytvoriť v roku 1831 tzv. Federálny pakt (Pacto Federal). Následkom toho bola Unitárna liga zrušená. Líder z Buenos Aires generál Juan Lavalle, ktorý bol zosadený Rosasom v roku 1829, viedol sériu rebélii s rôznymi spojencami proti Rosasovi a Federálnemu paktu až do svojej porážky v roku 1841.
Od pádu Bernardina Rivadaviu ("konštitučná republika") a z dôvodu absencie riadnej hlavy štátu existovala v krajine určitá sila, na základe ktorej lídri (caudillos) z okolitých provincii delegovali určité právomoci, ako napríklad platenie zahraničného dlhu alebo riadenie medzinárodných vzťahov na lídra z Buenos Aires. Okrem toho bola Rosasovi poskytnutá určitá miera verejnej moci. Tieto sily taktiež umožnili Rosasovi zapojiť sa do vlečúcej sa uruguajskej občianskej vojny a pomôcť tak Manuelovi Oribemu. Toto zapojenie sa však bolo neúspešné. Oribe na druhej strane viedol množstvo vojenských ťažení v mene Rosasa, čím sa stal neoceniteľným spojencom v boji proti Lavallovi a iným unitariánom. Takto fungovala Argentínska konfederácia napriek prebiehajúcim konfliktom až do roku 1852, kedy sa uskutočnila bitka pri Caseros, po ktorej bol Rosas zosadený a musel odísť do exilu.
Justo José de Urquiza a odtrhnutie Buenos Aires
Ústrednou postavou zvrhnutia Rosasa bol guvernér provincie Entre Ríos Justo José de Urquiza. Tomuto sa však napriek tomu nepodarilo zabezpečiť ratifikáciu Dohody zo San Nicolás v roku 1852 zo strany Buenos Aires (dohoda mala za cieľ zorganizovať fungovanie novej Argentínskej konfederácie, menovala konkrétne osoby na funkcie a umožňovala prijatie novej ústavy v roku 1853). Následkom toho bol vyhlásený Štát Buenos Aires (Estado de Buenos Aires). Štát Buenos Aires tak vznikol secesiou, teda odtrhnutím už od existujúceho štátu, zároveň v roku 1853 odmietol prijať argentínsku ústavu z roku 1853, pričom nasledujúci rok vyhlásil svoju vlastnú. Najdiskutovanejším problémom zostali clá a colnice v Buenos Aires, ktoré zostali pod kontrolou mestskej vlády a stali sa hlavným zdrojom verejného príjmu a bohatstva mesta. Navyše štáty, s ktorými Argentínska konfederácia udržiavala zahraničné vzťahy, si ponechali svoje veľvyslanectvá v Buenos Aires a nepresúvali ich do hlavného mesta Paraná.
Štát Buenos Aires bol navyše podporovaný množstvom aliancii vo vnútrozemí, napríklad s provinciou Santiago del Estero. Rovnako malo Buenos Aires podporu zo strany mocných guvernérov z Liberálnej strany z provincii Salta, Corrientes a San Juan. V roku 1858 bol spáchaný liberálmi atentát na federalistického guvernéra provincie San Juan. To iba posilnilo napätie medzi Argentínskou konfederáciou a Štátom Buenos Aires. Toto napätie sa ešte zvýšilo po podpise zmluvy o voľnom obchode medzi hlavným prístavom konfederácie (Puerto de Rosario) a prístavom Montevideo, čo ohrozilo obchod v Buenos Aires. Zvolenie nekompromisného unitariána Valentína Alsinu za guvernéra Buenos Aires ďalej zhoršilo spory, ktoré vyvrcholili v bitke pri Cepeda (1859).
Oddiely Buenos Aires vedené generálom Bartolomém Mitrem boli porazené jednotkami, ktoré boli vedené priamo prezidentom Argentínskej konfederácie Justom Josém de Urquizaom. Tento nariadil podmaniť si separatistov z Buenos Aires silou, no Urquiza namiesto toho začal s porazenými rokovania, čím zabezpečil prijatie Paktu zo San José de Flores. Tento pakt ustanovil niekoľko ústavných zmien a doplnení a viedol k ďalším ústupkom, vrátane rozšírenia provinčného colného úradu a opatreniam v prospech Banky Provincie Buenos Aires, ktorej mena bola schválená na použitie ako zákonné platidlo na colnici, čim sa kontrolovala väčšina zahraničného obchodu. Toto znamenalo, že Buenos Aires sa de iure vrátilo do argentínskeho štátu (konfederácie). náhľad|Bitka pri meste Pavón (1861) rozhodla o osude občianskych vojen v Argentíne. Bartolomé Mitre nakoniec zrušil Pakt zo San José de Flores, čo viedlo k obnoveniu občianskej vojny. Nepriateľské akcie vyvrcholili bitkou pri meste Pavón v roku 1861, pri ktorej vyhral Mitre a jeho Buenos Aires nad národnými silami vedenými Urquizaom. Prezident Santiago Derqui, ktorý sa do funkcie dostal vďaka podpore prechádzajúceho prezidenta Urquiza, následkom porážky odstúpil 4. novembra 1861 z funkcie. Mitre, ktorý napriek víťazstvu potvrdil svoj záväzok podporiť ústavné zmeny z roku 1860, bol zvolený za prvého prezidenta zjednotenej republiky v roku 1862. Bitka pri meste Pavón sa ukázala ako rozhodujúci stret občianskych vojen v krajine. Výsledky bitky viedli k rozpusteniu konfederačnej vlády a definitívnemu návratu Buenos Aires do argentínskeho štátu, no v pozícii dominantnej provincie.
Národné zjednotenie
Prezident Mitre zaviedol obmedzené volebné právo nazývané ako "voto cantado", ktoré záviselo od systému voliteľov, čo malo zabrániť v prípade potreby voľbe secesistov na vyššiu funkciu prostredníctvom volebných podvodov. V roku 1874 bol za prezidenta zvolený Nicolás Avellaneda z provincie Catamarca, ktorý bol však schválený aj bývalým separatistom z Buenos Aires Adolfom Alsinom. To viedlo k obnoveniu bojov, keď Mitre využil bojovú loď na zabránenie inaugurácií zvoleného prezidenta. Bol však porazený a iba náhodou nebol popravený.
Lievik kučeravý
Lievik kučeravý (Craterellus sinuosus) je nejedlá huba z čeľade kuriatkovitých (Cantharellaceae).
Opis
Plodnica je nepravidelne lievikovitá, tenko mäsitá, v hornej časti 38 cm široká, 2,57 cm vysoká. Horná rozšírená klobúkovitá časť je za vlhka sivohnedá, za sucha bledosivá s okrovomäsovým odtieňom, jemne šupinkatá, na okraji zvlnená až kučeravá. Hymenofor je na vonkajšej strane klobúka nepravidelne vráskavý, sivý až popolavý s modrastým nádychom. Hlúbik je nepravidelne valcovitý, vatovite vypchatý až dutý, zvyčajne stlačený, žltookrový. Dužina plodnice je tenká, belavá alebo sivastá, bez výraznej chuti a vône. Výtrusy sú široko vajcovité, hladké, bezfarebné, veľké 1012 × 89 μm. Výtrusný prach je biely.
Výskyt
Plodnice vyrastajú v lete a na jeseň (od augusta do októbra ) v listnatých lesoch, najčastejšie v bohatých trsoch. Rastie na pôdach bohatých na humus, najmä pri duboch a lieskach.
Praktický význam
Lievik kučeravý je nejedlá huba. Podľa niektorých zahraničných odborníkov je jedlý, ale nemal by sa zbierať, lebo je pomerne zriedkavý (v niektorých oblastiach Európy vzácny).
Možnosť zámeny
Možnosť zámeny s nejakou inou hubou je pre jej charakteristický tvar a farbu nepravdepodobný. Najviac sa mu podobá jedlý lievik trúbkovitý (Craterellus cornucopioides), ktorý rastie najmä v jeseni.
Muchotrávka hrubá
Muchotrávka hrubá (Amanita excelsa) je jedlá huba z čeľade muchotrávkovitých (Amanitaceae).