cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Václav IV.
Na sklonku života
Myšlienky reformného hnutia našli svoju podporu i na pôde pražskej univerzity. Václav IV. podľa vzoru svojho otca veľmi dbal o jej rozvoj a pozdvihnutie. Dúfal, že akademická obec podporí jeho úmysel osobnej účasti na koncile. Tu však narazil na odpor zástupcov nemeckého národa na univerzite, stojacemu proti akejkoľvek forme spoločenskej reformy. Nemeckí majstri obávajúci sa straty svojich hmotných i cirkevných výsad odmietali myšlienku zvolania koncilu, podporujúc tak stanovisko rímskeho pápeža Gregora XII. Svoj postoj mohli oprieť o fakt, že troma hlasmi, ktorými disponovali na zasadaní univerzitnej rady mohli prehlasovať akékoľvek návrhy zástupcov českého univerzitného národa.
Pre českého kráľa bol stav, kedy bol domáci živel na univerzite pri hlasovaní v menšine, neprijateľný. Z tohto dôvodu vydal 18. januára 1409 dokument nazvaný Dekrét kutnohorský, ktorým nariadil, aby mal český národ tri hlasy na univerzite a na všetkých jej radách, orgánoch, súdoch a rokovaniach. Ostatné univerzitné národy (bavorský, poľský a saský) mali disponovať iba jedným hlasom.
Spomedzi predstaviteľov pražskej univerzity najviac vynikol Majster Ján Hus. Václav IV. ako podporovateľ reformného hnutia stál za Majstrom i v momentoch Husových výpadov proti cirkevným predstaviteľom. Tzv. predávanie odpustkov ho však v roku 1412 dostalo s Jánom Husom do sporu. Verejné pôsobenie rektora pražskej univerzity a betlehemského kazateľa ukončila jeho násilná smrť v Kostnici 6. 7. 1415. Jeho myšlienky vyvolali zrod husitského hnutia, proti ktorého vzrastajúcej sile nemal ale už Václav IV. možnosť zasiahnuť. Hnutie v polovici roka 1419 v plnej sile prerástlo do husitskej revolúcie, snažiacej sa odstrániť nahromadené krízové javy. Jej prológom bola defenestrácia konšelov Nového Mesta pražského 30. 7. 1419. Český kráľ zomrel o mesiac nato po záchvate mŕtvice na Novom Hrade pri Kunraticiach, kam sa uchýlil v obave pred ďalším zajatím.
Po smrti bolo Václavovo telo po nabalzamovaní vystavené v chráme sv. Petra a Pavla na pražskom Vyšehrade. Pohrebný obrad sa však kvôli nepokojom, ktoré vypukli, nemohol uskutočniť. Preto boli jeho pozostatky tajne prevezené na Pražský hrad do svätovítskej katedrály, kde ostali až do 12. septembra. Odtiaľ boli prevezené do zbraslavského kláštora, ktorý sa mal podľa Václavovej vôle stať miestom jeho posledného odpočinku. No ani tu neostali dlho.
Rok po jeho smrti, 10. 8. 1420, bol kláštor v Zbraslavi dobytý táborskými vojskami, mŕtvola Václava IV. zneuctená a kláštor vypálený. Ďalšie tri roky boli potom ostatky kráľa uložené vo vinici miestneho rybára a až 25. 7. 1424 ich slávnostný pohrebný sprievod preniesol na trvalé miesto, do hrobky českých kráľov pod svätováclavským chrámom, kde boli definitívne uložené po boku jeho otca Karola IV.
Rodinné pomery
Obe manželstvá Václava IV., s Johannou Bavorskou i Žofiou Bavorskou, boli bezdetné.
Hodnotenie vlády Václava IV.
Osoba Václava IV. patrí k najrozporuplnejším postavám českej histórie a hodnotenie Václavových vladárskych schopností je jednou z najobťažnejších a súčasne najspornejších otázok celého luxemburského obdobia Českého kráľovstva (v r. 1310 – 1437).
Treba pritom oddeliť jeho pôsobenie ako rímskeho a ako českého kráľa, prihliadnuť k zmene konštelácie európskej politiky, kde neobyčajnú úlohu zohral rozkol v katolíckej cirkvi – schizma, ktorý vypukol práve v roku Václavovho nástupu na trón. Zanedbateľné nebolo ani účinkovanie osôb v rodine Luxemburgovcov, stelesňovaná na jednej strane Václavovými mladšími bratmi Žigmundom a Jánom, na druhej strane bratrancami z moravskej vetvy Joštom a Prokopom. Známym sa stal svojou ľahostajnosťou s akou pristupoval k vzniknutým problémom. Bolo zjavné, že ich riešenie prenecháva niektorým členom svojho dvora, ktorým udelil iba základné pokyny a sám sa závažným rozhodnutiam vyhýbal.
Ujgurské jazyky
Ujgurské jazyky môžu byť:
Diaľnica A5 (Grécko)
Diaľnica A5 je diaľnica v Grécku. Začína na hraničnom prechode Kakavia, kde sa napája na albánsku diaľnicu A2. Pokračuje cez mestá Ioannina, Arta, Amfilohia, Agrinio, Messologi a Antirrio do Patry. Je dlhá 265 km.
Náves (vozidlo)
Náves je k ťahaču pripojený prostredníctvom točnice. S ťahačom tvorí jazdnú súpravu, zvyčajne schopnú prepravovať okolo 24 ton nákladu. Návesy majú jednu a viac náprav, najčastejšie však tri nápravy. V niektorých krajinách ako Austrália, USA či Argentína je za ťahač pripájaných viac návesov. Vznikajú tak cestné vlaky, ktoré majú dĺžku okolo 50 metrov.
Prevodovka
náhľad|Prevodovka ford (70. roky 20. stor.)
Prevodovka je technická realizácia prevodového mechanizmu vo forme samostatného podsystému strojov. Prevodovky sa používajú tam, kde je potrebné prispôsobiť charakteristiku pohybu poháňajúceho zariadenia (napríklad motora) požadovanej charakteristike pohybu pracovného stroja (napríklad otáčky frézy pri obrábaní), alebo podmienkam prevádzky (napríklad jazda automobilu do kopca).
Rozdelenie
Tak ako existuje množstvo typov prevodových mechanizmov, existuje aj množstvo typov prevodoviek. Preto nižšie uvedené rozdelenie nie je úplné.
Rozdelenie podľa konštrukcie:
Mária Slabeyciusová
Mária Slabeyciusová (* 3. apríl 1913, Detva - † 15. december 1957, Bratislava) bola lekárka-onkologička.
Životopis
Študovala na gymnáziu v Banskej Bystrici, na pedagogickej akadémii a na Lekárskej fak. Slov. univ. v Bratislave, 1946 MUDr. Od roku 1932 učiteľka na meštianskej škole v Banskej Bystrici, v roku 1946-1957 odb. pracovníčka v Ústave experimentálnej onkológie SAV v Bratislave. Vo výskumnej práci sa zamerala na cytológiu, kultivačné metódy tkanív a onkovirológiu. Spoluobjaviteľka vírusu vtáčieho sarkómu B 77, kt. sa používa ako model na výskum biolog. príčin vzniku nádorov. Prednášala Spolku slov. lekárov, publikovala odb. štúdie v čsp. Bratislavské lekárske listy.
3747 Belinskij
3747 Belinskij je planétka s priemerom 80 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 5. novembra 1975.
Jakarta
Jakarta [vyslov: džakarta] (Jakarta je domáci aj kodifikovaný slovenský názov; do indonézskej reformy pravopisu z roku 1972 sa písalo: Djakarta; nekodifikovaný slovenský názov je: Džakarta) je hlavné mesto a najväčšie mesto Indonézie. Nachádza sa na severozápade ostrova Jáva na rozlohe a žije tu okolo 9 miliónov obyvateľov, s aglomeráciami má celá metropolitná oblasť až 18 miliónov obyvateľov. V súčasnosti je to jedno z najhustejšie zaľudnených miest na svete, momentálne je na 9. mieste.
Správa mesta
Administratívne Jakarta nie je mesto, ale provincia so zvláštnym stavom ako hlavné mesto Indonézie a spravuje ju nie starosta, ale guvernér. Ako provincia je rozdelená na 5 miest, z ktorých každé spravuje starosta a jedno regentstvo, ktoré spravuje regent. Je rozdelená na strednú, západnú, východnú, severnú a južnú Jakartu a jediným regentstvom je Tisíc ostrovov, pôvodne časť severnej Jakarty.
Kultúra
Ako ekonomické a politické hlavné mesto Indonézie, Jakarta je atraktívna pre mnoho zahraničných, ako aj domácich prisťahovalcov. Výsledkom toho je, že sa z nej stalo kozmopolitné mesto s rôznymi kultúrami. Mnoho prisťahovalcov je z iných častí ostrova Jáva, ktorí priniesli zmes rôznych dialektov, ako aj tradičné jedlá a zvyky.
Doprava
V meste premáva železnica, avšak počas dopravnej špičky nápor pasažierov je vyšší ako dostupná kapacita. Železnica spája Jakartu s mestami Depok a Bogor na juhu, Tangerang a Serpong na západe a Bekasi, Karawang a Cikampek na východe. Hlavné železničné stanice sú Gambir, Jatinegara, Manggarai, Tanah Abang a Jakarta Kota.
Hlavným dopravným systémom je autobusová sieť TransJakarta. Cesta autobusom trvá obyčajne pol hodinu na vzdialenosť, na ktorú počas špičky treba viac ako hodinu. Výstavba ciest 2. a 3. okruhu bola dokončená v roku 1999, ktorá vedie od Pulogadung do Kalideres. Autobusy premávajúce na oboch okruhoch jazdia od januára 2002.
V meste sa nachádza medzinárodné letisko Sukarno-Hatta, ktoré s takmer 40 miliónmi cestujúcich ročne patrí k najfrekventovanejším letiskám Ázie.
Turizmus
Centrum Jakarty, centrálna Jakarta, je jedno z vhodných miest na ubytovanie počas návštevy Jakarty. Nachádza sa tu dostatok hotelov, reštaurácií, barov a nákupných centier.
Verejná doprava je pomerne dobre kombinovaná s hlavnou železničnou stanicou a severojužnou autobusovou linkou. Na cesty, kde autobusová doprava nepremáva, sú k dispozícii pomerne lacné taxíky.
VSŽ Košice v sezóne 1968/1969
VSŽ Košice v sezóne 1968/1969 hrali už piatu sezónu medzi elitou v Československu. Liga otvorila už svoj 26. ročník a v tejto sezóne niesla názov I. liga. Pre celok TJ VSŽ Košice bola opäť poznačená mnohými odchodmi hráčov, ktorým končil posledný rok vojenskej služby. Klub opustil celý rad hráčov na čele s trénerom Ladislavom Štemprokom, ktorý získal angažmá vo Švajčiarsku. Dňa 15. júna 1968 sa stali trénermi Anton Haukvic a František Giba. S pomocou oddielu sa im podarilo doplniť káder o hráčov: Skopal, Kostúr, Biely, Kyselica, Janák a podaril sa im aj prestup hráčov ako Metelka, Kuriš a Plánička. V tejto sezóne bol odohraný aj malý počet prípravných zápasov pre augustové udalosti roku 1968. Na zjazde reprezentácie ČSSR B v USA reprezentovali vlasť aj hráči VSŽ Faith, Brunclík a Janák. Košice v sezóne obsadili 7. miesto a titul získala opäť Dukla Jihlava.
Herný systém
Liga sa hrala systémom 10 tímov, kde každý s každým odohral 2 zápasy vonku a 2 zápasy doma.
Zápasy
Poznámka: Zápas 6.kola VSŽ Košice 1:4 (0:0,0:2,1:2) Slovan CHZJD Bratislava bol kontumovaní v prospech hostí z Bratislavy na 5:0, kvôli neoprávnenému štartu hráča VSŽ Karla Skopala. Hráč nastúpil za "oceliarov", hoci jeho prestup z klubu ZKL Brno ešte v dobe konania zápasu nebol schvalený.
VSŽ Košice "B"
Hokejový klub okrem „A-mužstva“ mal v súťaži divízie zaradené aj „B-mužstvo“ VSŽ, ktoré sa využívalo pre štart hráčov, ktorí nehrali pravidelne I. ligu.
Divízia
VSŽ Košice "B" v sezóne 1968/69 hrali v skupine Východ divízie o postup do II.ligy. Tím však nepostúpil do baráže ktorú hrali iba víťazi skupín divízii(boli 2 východná a západná skupina).
Tabuľka Divízie - Skupina Východ
Poznámka: V tabuľke chýbajú výsledky posl. 4 kôl.
Kirrberg
Kirrberg je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Poludnie
Poludnie je astronomický časový okamih, keď Slnko vo dne prechádza miestnym poludníkom. Opakom je Polnoc.
Hannu Virta
Hannu Virta (* 22. marec 1963, Turku, Fínsko) je bývalý fínsky hokejový obranca a hokejový tréner.
V rokoch 1982 – 1986 pôsobil v NHL v tíme Buffalo Sabres. Odohral tu v základnej časti 254 zápasov v ktorých vstrelil 25 gólov a zaznamenal 101 asistencií. V play-off odohral 17 zápasov v ktorých vstrelil 1 gól a mal 3 asistencie.
Pôsobil aj ako asistent Erkku Westerlunda pri fínskej hokejovej reprezentácii (spolu s Ristom Dufvom).
Podhradí (okres Jičín)
Podhradí je mestečko v Česku v okrese Jičín v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 448 obyvateľov, z toho 212 mužov a 236 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 40,4 roka, ženy 42,1 roka).
Ostré
Ostré môže byť:
Arquenay
Arquenay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam športových článkov/Ó
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 2 články. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
Folkušová (potok)
Folkušová alebo Folkušovianka (staršie názvy Podlužan a Žitava) je potok v dolnom Turci, v južnej časti okresu Martin. Je to pravostranný prítok Zápotočia, meria 2 km a je tokom VI. rádu.
Zoznam športových článkov/Ó
ós
Óscar Freire · Óscar Hernández
Folkušová (potok)
Pramení východne od obce Folkušová, následne preteká jej intravilánom a západne od obce ústi do Zápotočia.
Príves (vozidlo)
Príves je prípojné nemotorové vozidlo, slúžiace na prevoz nákladu alebo osôb, zvyšujúce prepravnú kapacitu automobilu. Jednonápravové prívesné vozíky sú určené pre osobné automobily, dvoj- a viacnápravové prívesy možno pripojiť za nákladný automobil, traktor, pracovný stroj, autobus a pod.
Eliáš Galajda
Eliáš Galajda (* 1. august 1931, Čertižné† 10. august 2017, Košice) bol slovenský spisovateľ ukrajinskej národnosti.
Vzdelanie
Ľudovú školu navštevoval v rodnej obci, stredoškolské vzdelanie absolvoval na osemročnom Štátnom ruskom gymnáziu v Humennom kde zmaturoval roku 1951 a kde rok pôsobil ako pedagóg. Odtiaľ odišiel študovať ruštinu a ukrajinčinu (1952-1953) na Filozofickú fakultu Karlovej univerzity v Prahe. Po prvom ročníku ho vyslali na štúdium do Saratova na Filologickú fakultu Štátnej univerzity N. G. Černyševského (1953-1955) a na Filologickú fakultu Moskovskej štátnej univerzity M. V. Lomonosova v Moskve (1955-1958). V roku 1968 získal vysokoškolský titul PhDr., v roku 1972 mu bol udelený vedecký titul CSc. za kandidátsku dizertačnú prácu ''Puškinove rozprávky. K problému realizmu rozprávok a v roku 1976 mu bol priznaný titul doc. za habilitačnú prácu Ruská autorská rozprávka v druhej polovici 18. storočia a prvej polovici 19, storočia''.
Práca
Roku 1958 začal pracovať v redakcii ukrajinských časopisov Dukľa a Družno vpered v Prešove ako redaktor. V rokoch 1960-1999 postupne ako asistent, odborný asistent a docent pôsobil na Katedre ruského jazyka a literatúry Filozofickej fakulty v Prešove Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, ktorá bola od roku 1997 spolu s ďalšími fakultami oddelená a zriadená Prešovská univerzita v Prešove. Tam sa v rámci pedagogickej činnosti venoval výučbe disciplín: úvod do literárnej vedy, dejiny ruskej kultúry, folklór a dejiny starej ruskej literatúry, ruská literatúra 19. storočia. Bol spoluautorom učebníc ''Ruská literatúra pre 1. - 4. ročník stredných škôl'' (1974 - 1975). Do svojej smrti, po krátkej ťažkej chorobe v košickej nemocnici, žil a tvoril aj po odchode na dôchodok v Prešove. Pochovaný je na Mestskom cintoríne v Prešove.
Poézia
V básňach sa venuje rodnému kraju, spomienkam na detstvo a témam, v ktorých básnik konfrontuje svoj vnútorný svet s drsnou realitou. V nasledujúcich dvoch zbierkach sa značne prehĺbilo lyrické (emotívne) rozjímanie nad osudom i perspektívou človeka.
Ocenenia
Literárny Fond Slovenska ocenil Eliáša Galajdu niekoľkokrát Cenou Ivana Franka za literárnu činnosť: a prémiou: Taktiež mu bola udelená časopisom Sobornisť Medzinárodná literárna cena Ivana Košelivca  za rok 2010 za poviedku Slovo pro žajvoronkiv.
Záujmy
Venoval sa aj sochárstvu (mal tri samostatné výstavy plastík upravených zo samorastov) a prekladaniu slovenskej a českej poézie a prózy do ukrajinčiny a ruštiny. Prispieval do rôznych periodík,, spieval ľudové piesne.
Perzština
Perzština môže byť:
Príslopy
Príslopy je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Poľana.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Očová v okrese Zvolen v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1988 na rozlohe 0,2200 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: CHÚ je zriadené na ochranu zachovalého rašelinného spoločenstva s výskytom rosičky okrúhlolistej (Drosera rotundifolia L.) v oblasti Poľany.
Ján Sladkai
Ján Sladkai (Szladkay) (* 4. júl 1778, Krupina - † 3. február 1841, Spišská Belá) bol slovenský evanjelický kňaz, náboženský spisovateľ a cirkevný hodnostár.
Životopis
Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici a v Bratislave, na univerzite v Jene. Vychovávateľ. od roku 1807 evanjelický kňaz v Prešove, roku 1812 farár, neskôr senior 13 spišských miest v Spišskej Belej. Zaoberal sa aj medicínou, poskytoval zdravotné služby. Autor pohrebnej reči a príležitostnej básne.
Zoznam športových článkov/Ö
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 2 články. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ör
Örebro HK
ös
Österreichische Eishockey-Liga
Saint-Symphorien-de-Thénières
Saint-Symphorien-de-Thénières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kirrwiller
Kirrwiller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Euchroit
Euchroit je minerál kryštalizujúci v rombickej sústave, chemicky trihydrát zásaditého arzeničnanu meďnatého - Cu2(AsO4)(OH)·3H2O.
Charakteristika
Euchroit vytvára drobné svetlozelené kryštáliky v puklinách kremeňa a na limonitizovaných kremitých sľudnatých bridliciach. Často sa vyskytuje spolu s olivenitom, ktorý v ňom zvykne vytvárať drobné uzavreniny, alebo býva narastený voľne vedľa euchroitu. Vyskytuje sa aj v podobe kryštalických povlakov a kôr na hornine. Má zelený až modrozelený vryp a sklený lesk. Je to priehľadný až priesvitný minerál.
Poznávanie
Farba euchroitu je smaragdovozelená, zreteľne odlišná od iných sekundárnych minerálov medi na tejto lokalite.
3750 Ilizarov
3750 Ilizarov je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavil L. G. Karachkina 14. októbra 1982.
Polyfónia
Polyfónia je v hudbe viachlas, mnohohlas s melodickou a rytmickou samostatnosťou jednotlivých hlasov vedených podľa pravidiel kontrapunktu, opak: homofónia.
Assé-le-Bérenger
Assé-le-Bérenger je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dobroč
Dobroč je obec na Slovensku v okrese Lučenec. V obci žije 626 obyvateľov (2004), ešte v roku 1976 to ale bolo okolo 1200 obyvateľov. K 15. marcu 2003 má obec evidovaných 85 nezamestnaných občanov.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o Dobroči je z roku 1393 pod názvom Dobrocha. Predpokladá sa, že obec existovala už dávno predtým ako sa spomína v listinách, no na inom mieste a pod iným názvom – Zvolenček, podľa čoho je do dnešných dní pomenovaný most nad Dobročským potokom – Zvolenský most, ktorý vedie na hlavnú cestu. Obec patrila k Divínskemu hradnému panstvu. Plynutím rokov sa obec rozrastala.
Pečate obce
Pečať obce Dobroč je známa z roku 1733. Znázorňuje jeden živý strom (pravdepodobne výhonok viniča), ktorý je v strede pečate, na pravej strane je pluh a na ľavej strane čerieslo. Kruhový nápis znie: SIGILUM: DOBROGENSIS: 1733. Znaky obce symbolizujú poľnohospodárske motívy a pracovnú činnosť obyvateľstva. Pečať bola nájdená v Župnom archíve v Šalgótarjáne na listine, ktorou zemepán žiada o trvalé prepustenie od vojska vojaka Jána Mišove, obyvateľa obce Dobroč.
Druhá pečať bola zjednodušená a používala sa v 19. storočí. V kruhovom odtlačku mala text: GEMEINDE DOBROCS KOZSÉG.
Gotický evanjelický kostol
Na kopci, medzi dedinami Mýtna a Dobroč sa nachádza rannogotická stavba kostola z druhe polovice 13.storočia, pôvodne zasväteného sv. Anne. Architektonicky sa jedná o jednoloďovú stavbu s polygonálnym záverom, severnou saktistiou a predstavanou vežou uprostred opevneného areálu. Z historických záznamov vyplýva, že bol v 15. storočí obsadený Bratríkmi. Po známej bitke pri Lučenci v roku 1451 boli opevnené početné pevnosti a sakrálne stavby, medzi nimi i Evanielický kostol. Od reformácie je kostolík evanjelický. V 17. storočí bol v bojoch stavovských povstaní poškodený a následne prestavaný. Drevená zvonica krytá šindľom, súčasť areálu kostola, bola postavená v 18. storočí. V nej sú umiestnené tri zvony rôznej veľkosti. V 19. storočí prešiel kostol ďalšími stavebnými úpravami. Z historického inventára sa dochovala drevená kazateľnica s oltárom z roku 1772. Kostol prešiel obnovou v roku 2002. Dnes je kostol obkolesený cintorínom slúžiacim pre obce Dobroč a Mýtna.
Radim (okres Jičín)
Radim (okres Jičín) je obec v Česku v okrese Jičín v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 405 obyvateľov, z toho 196 mužov a 209 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 41,6 roka, ženy 41,0 roka).
Odporník
Odporník môže byť:
Why Don’t You & I
„Why Don't You & I“ je skladba z roku 2003 od skupiny Santana. Pieseň napísal a nahral Chad Kroeger zo skupiny Nickelback pre Carlosov Santanov album Shaman z roku 2002. Bola vydaná cez vydavateľstvo Arista Records. Pieseň bola znovu nahraná v roku 2003 s vokálmi Alexa Banda zo skupiny The Calling ako tretí singel v Spojených štátoch. Pieseň bola vydaná ako druhý singel v Kanade v zime roku 2003. Verzia s Chadom Kroegerom bola vydaná v USA popri verzii s Alexom Bandom.
Znovu-nahrávanie a vydanie singlu
Keď chcelo vydavateľstvo Arista Records vydať singel v lete roku 2003, Roadrunner Records, vydavateľstvo skupiny Nickelback, malo obavy a zamietlo vydanie s odôvodnením, že má obavy z „vysokoprofilového singlu“, na ktorom má vokály Chad Kroeger, ktorý by mohol ovplyvniť vydanie albumu The Long Road a takisto predaj albumu. Chad Kroeger navrhol Alexa Banda pre znovunahranie k vydaniu singlu. Verzia Alexa Banda vynecháva gitarový inštrumentálny most, a takisto bol zaradený do kompilácie Ultimate Santana pred verziou Chada Kroegera, zatiaľ čo on už bol na albume v spolupráci na skladbe „Into the Night“.
Výrobcom a zriaďovateľom bol Lester Mendez. Pieseň dosiahla dňa 25. októbra 2003 8. miesto v rebríčku Billboard Hot 100.
Risto Dufva
Risto Dufva (* 1. máj 1963, Jyväskylä, Fínsko) je fínsky hokejový tréner a bývalý brankár.
Niekoľko rokov pôsobil ako asistent Erkku Westerlunda pri fínskej reprezentácii (spolu s Hannum Virtom). Na svetovom šampionáte 2006 získalo jeho mužstvo bronz.
Klubový hokej
Počas aktívnej kariéry pôsobil v klube fínskej najvyššej súťaže JyP HT Jyväskylä.
Zoznam obcí v Maďarsku (G)
Toto je zoznam obcí v Maďarsku začínajúcich sa na písmeno G.
3751 Kiang
3751 Kiang je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 10. júla 1983.
Kleingœft
Kleingoeft je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Code civil (Francúzsko)
CC bol vytvorený s cieľom kodifikovať niektoré výdobytky Francúzskej revolúcie, ale zachováva aj niektoré časti dovtedajšieho francúzskeho zvykového práva a pridáva práva "obyčajným" občanom Francúzska počas obdobia Napoleonského absolutizmu. Prípravou CC poveril v roku 1800 Napoleon Bonaparte štvorčlennú komisiu (Tronchet, Bigot de Preameneu, Portalis a Maleville). Najprv vychádzal v podobe viacerých oddelených zákonov a ustanovení, ale 21. marca 1804 bol vydaný ako jeden zákonník. Do roku 1886 ostal takmer bezo zmeny, skoro polovica pôvodných článkov je vo francúzskom CC obsiahnutá dodnes. Bol neskôr zavedený vo viacerých krajinách (Španielsko, Taliansko, Belgicko a pod.) a významne dodnes ovplyvnil občianske právo Európy, Latinskej Ameriky a bývalých francúzskych a belgických kolónií (časti platia aj v niektorých štátoch USA). Veľká časť pôvodného CC je dodnes aj súčasťou napríklad rumunského Občianskeho zákonníka.
CC predovšetkým zaručuje rovnosť občanov, občianske slobody a nedotknuteľnosť súkromného vlastníctva. Skladá sa z 3 kníh a tie z vyše 2 500 článkov.
Proces kodifikácie Code civil
Proces kodifikácie Code civil bol zložitý a zdĺhavý. Keď sa Napoleon dostal k moci, existovali štyri rôzne kodifikačné návrhy od predchádzajúcich zákonodarcov. V auguste 1800, teda ešte v čase konzulátu, vydal Napoleon ministerstvu spravodlivosti ďalší príkaz na vypracovanie občianskeho zákonníka. Návrh mal byť hotový do jedného roka. Na tento účel sa zriadila komisia tvorená piatimi elitnými právnikmi pod vedením prezidenta Kasačného súdu. Podľa pokynov Napoleona sa malo dôkladne preskúmať staré právo, hlavne rímske, poznatky francúzskej právnej vedy, obzvlášť Pothierove komentáre, ako aj prepracovaná zákonodarná technika starého režimu, aby sa z nich mohlo prevziať všetko dobré. Komisia návrh pripravila ešte pred uplynutím jednoročnej lehoty. Následne návrh preskúmala ďalšia komisia a Kasačný súd, potom bol predložený štátnej rade, ktorej pri rokovaní o návrhu predsedal prvý alebo druhý konzul. V diskusii o návrhu bol výrazne aktívny aj Napoleon, hoci nemal v právnom odbore žiadne vzdelanie. Po tom, ako štátna rada skončila svoju prácu, pripojila päťčlenná komisia k návrhu pamätný spis; „malo sa dosiahnuť harmonické spojenie starého, overeného, a nového, rovnako vyskúšaného práva, pričom sa vychádzalo z poznania, že zákony musia slúžiť ľuďom a nie ľudia zákonom“. Až po týchto diskusiách o návrhu ho Napoleon predložil na prijatie Národnému zhromaždeniu. Ale v tom čase v zákonodarnom zbore zasadalo ešte veľa Napoleonových odporcov, preto bol jeho návrh odmietnutý. V roku 1802 sa však obsadenie Národného zhromaždenia zmenilo, čo umožnilo, aby bol návrh predložený znova. Napoleon v parlamente vyzýval na schválenie návrhu: „Vláda čerpala zo starých nariadení väčšinu múdrych opatrení, ktoré odporučili učenci z oblasti práva. K tomu pripojila všetko dobré a užitočné, čo poskytovali nové zákony. Z tohto spojenia múdrosti minulej doby so šťastnými novotami vzíde celok zodpovedajúci duchu republikánskej ústavy, mravov a zvykov, rovnako aj zvláštneho charakteru nášho národa.“ zdroj! Zároveň Napoleon vyjadril zamýšľaný oveľa vyšší cieľ: „Zjednotiť pevnými a trvalými putami veľkú európsku rodinu, ktorej poslaním je určovať osud sveta.“ A pri tom sa francúzsky národ mal stať učiteľom Európy: „Chceme zdokonaliť svoje inštitúcie a svoje zákony a predovšetkým naučiť mladú generáciu, aby ich milovala. Tieto inštitúcie nech rastú a presadzujú občiansku rovnosť, verejnú slobodu a národný blahobyt… Buďme putom a vzorom národom, ktoré nás obklopujú“ Nakoniec po dlhých odborných diskusiách bol zákonník ako celok schválený a 21. marca 1804 slávnostne vyhlásený pod názvom Code civil des Francais, Občiansky zákonník Francúzov. V rokoch 1807 až 1816 a potom v rokoch 1852 až 1870 sa označoval ako Code Napoleon.
Charakteristika Code civil
Presnosť, jasnosť, estetická úroveň jazyka, primerane všeobecná a elastická formulácia umožňujúca vývoj práva cestou súdneho výkladu, to sú charakteristické rysy, ktoré francúzsky občiansky zákonník radia na predné miesto medzi svetovými kodifikáciami občianskeho práva a robia z neho majstrovské dielo. Napoleonov Code civil možno teda charakterizovať ako jasný, presný a všeobecný zákon. Vďaka týmto vlastnostiam sa vyznačuje aj ďalšou kvalitou a to trvalosťou. Pri tvorbe tohto zákona sa použila výnimočná zákonodarná technika, pomocou ktorej sa zákonodarca mohol vyhnúť kauzistickým prístupom, abstraktným a zložitým konštrukciám. Zákonník zostával pri úprave občianskoprávnych vzťahov a inštitútov značne všeobecný, čím priznával sudcovi pomernú voľnosť pri výklade práva a možnosť vypĺňať medzery v práve, teda sudca neaplikoval právo mechanicky. V úvodnom titule bola dokonca stanovená povinnosť sudcu rozhodnúť tiež v prípade, ktorý právne normy výslovne neupravovali, inak by totiž išlo o odmietnutie spravodlivosti.
Code civil potvrdil zrušenie všetkých obmedzení charakteristických pre feudálne právo a definitívne zrušil nerovnosť osôb založenú na príslušnosti ku stavu. Zabezpečil a garantoval rovnosť pred zákonom, nedotknuteľnosť súkromného vlastníctva a právnu istotu. Takýmto spôsobom boli vytvorené právne základy pre rozvoj modernej spoločnosti. Zároveň Napoleonov občiansky zákonník čiastočne ustúpil od radikálnych tendencií zákonodarstva revolúcie tým, že právne postavenie jednotlivca poňal liberálne a individualisticky. Mnoho ustanovení zákona vychádzalo z predrevolučného práva.
Takmer dve desaťročia po prijatí sa Code civil aplikoval vo svojom pôvodnom znení. V dôsledku spoločenského vývoja a pokroku sa však postupne niektoré ustanovenia zákonníka začali považovať za prekonané, preto sa vykonali prvé novelizácie kódexu, ktoré však nemali veľký rozsah. Dotkli sa, napríklad, právneho postavenia žien a nemanželských detí, keďže prísne ponímanie autority otca už nezodpovedalo spoločenským podmienkam. Ďalší vývoj však priniesol aj také situácie, ktorých riešenie Code civil neupravoval vôbec a z toho dôvodu sa prijímali osobitné zákony ako pramene občianskeho práva mimo občianskeho kódexu. Po druhej svetovej vojne sa dokonca objavili myšlienky celkovej premeny Napoleonovho zákona, ale snahy o jeho revíziu padli pre nestabilitu vlády v štvrtej republike. Počas vlády prezidenta de Gaulla sa znova začalo uvažovať o rekodifikácii, no legislatívne práce sa v 70. rokoch 20. storočia znova zastavili, a tak občiansky zákonník z roku 1804 je vo Francúzsku aj napriek početným novelizáciám záväzný dodnes. Zároveň sa uplatňuje aj v iných štátoch, ktoré ho celkom alebo sčasti prebrali, prípadne sa ním inšpirovali pri kodifikačných prácach vo svojom právnom poriadku.
Systematika Code civil
Code civil tvoril úvodný titul a tri knihy, každá kniha sa ďalej členila na jednotlivé tituly, hlavy, oddiely a články, v pôvodnom znení celkovo 2281 článkov. Takouto systematikou sa formálne nadviazalo na rímske právo, konkrétne na Justiniánovu kodifikáciu Corpus iuris civilis. Rozdelenie do troch kníh malo symbolizovať tri slobody – osobnú slobodu, slobodu vlastníctva a zmluvnú slobodu. Úvodný titul Code civil mal šesť článkov. Venoval sa spôsobu vyhlasovania zákonov a vecnej, osobnej, časovej a miestnej pôsobnosti: „Zákony sú vykonateľné na celom francúzskom území, ak sú vyhlásené kráľom“. Taktiež vyslovil neprípustnosť jeho spätného pôsobenia, retroaktivity: „Zákon pôsobí len do budúcna, vôbec neúčinkuje naspäť.“ V úvodnom titule Code civil zakázal odopretie rozhodnutia sudcom, čo bol už starý rímsky princíp denegatio iustitiae. Súčasne stanovil kogentný charakter tých právnych noriem, ktoré sú významné z hľadiska verejného poriadku a dobrých mravov, z čoho vyplynula neplatnosť dohôd uzavretých v rozpore s týmito ustanoveniami zákonníka.
Prvá kniha Code civil
Prvá kniha sa nazývala „O osobách“ a tvorili ju články 7 až 515. Ako naznačuje názov, v tejto časti Code civil sa nachádzali predpisy týkajúce sa osobného stavu – nadobúdania a straty občianskych práv, manželského práva, ustanovenia o otcovskej starostlivosti, o adopcii, pestúnstve a poručníctve.
V zmysle týchto článkov sa právna subjektivita priznávala výlučne fyzickým osobám. Právnické osoby sa nepovažovali za subjekt práva, teda sa im nepriznali práva a povinnosti z obavy, že by vo forme právnických osôb mohli obnoviť svoju existenciu feudálne, hlavne cirkevné inštitúcie.
Oblasť rodinnoprávnych vzťahov, aj keď kódex priamo nepoužíval pojem rodinné právo, sa zakladala na dvoch základných zásadách, ktoré v podstate odporovali princípu rovnosti, a to na zásade nadvlády muža nad ženou a zásade otcovskej moci nad deťmi. Možno teda konštatovať, že práve v oblasti rodinného práva, konkrétnejšie v postavení manželov, sa najviac odzrkadlila kontinuita starého – predrevolučného – a nového právneho poriadku.
Nadradenosť muža nad ženou sa prejavila v úprave tak majetkových ako aj osobných vzťahov medzi manželmi. Po uzavretí manželstva spravoval majetok manželky spravidla jej manžel. Zákon však pripúšťal, aby snúbenci pred uzavretím manželstva uzavreli zmluvu, v ktorej by sa výslovne dohodli inak, čiže Code civil poznal inštitút obdobný predmanželskej zmluve. Nadradenosť manžela sa prejavila aj v inej oblasti – manželka nemohla bez jeho súhlasu samostatne vystupovať pred súdom a to ani v prípade, že bola zaregistrovanou obchodníčkou, čím sa úplne vylúčila procesná spôsobilosť manželky. Na druhej strane zákon nariadil manželovi zákonnú povinnosť podľa článku 212 ochraňovať svoju manželku, ktorá bola voči manželovi zaviazaná poslušnosťou, napríklad, bola povinná žiť spoločne s mužom a nasledovať ho v prípade, že zmenil miesto pobytu. Teda ani v osobných vzťahoch neboli manželia rovnoprávni.
V rámci úpravy rodičovských práv a vzťahu rodičov a detí kódex nepoužíval pojem rodičovská moc, ale hovoril iba o otcovskej moci. Jedine otec bol oprávnený spravovať majetok detí. Čiže koncepcia rodinného práva sa zakladala na prevahe otcovskej autority. Zákon vychádzal z tézy, že nie je možné zachovávať verejný systém a poriadok, pokiaľ by nebol dodržiavaný poriadok v rodine. Každý by sa mal učiť disciplíne už od kolísky.
Kódex nepriniesol ani úplnú rovnosť medzi manželskými a nemanželskými deťmi, keď v článku 340 ustanovil: „Zakazuje sa vyhľadávať otcovstvo“. Z toho vyplýva, že otec sa mohol priznať k nemanželskému dieťaťu, ale nemohol byť k tomu donútený. Toto ustanovenie je jedným z názorných príkladov neľudskosti revolučného práva. Tento stav trval až do roku 1912.
Druhá a tretia kniha Code civil
Druhá kniha niesla názov „O majetku a rôznych druhoch vlastníctva“ a tvorili ju články 516 až 710. V týchto ustanoveniach sa rozoberali pojmy vlastníctvo, vecné práva a vecné práva k cudzej veci. Táto časť občianskeho zákonníka sa opierala o zásadu slobody vlastníctva.
Code civil pri úprave dedičského práva vychádzal zo skoršieho písaného, predovšetkým rímskeho práva, pritom sa nepoužili legislatívne normy prijaté revolučnými zákonodarcami. Ustanovenia dedičského práva poznali dva dedičské tituly a to dedenie zo závetu a dedenie zo zákona. Keďže sa zaručovala sloboda vlastníctva, vlastník bol slobodný aj pri disponovaní so svojím majetkom pre prípad smrti, to znamená, že sa zdôraznilo rešpektovanie vôle poručiteľa. Bolo právom poručiteľa, ako rozdelil svoj majetok. Testamentárna sloboda sa však obmedzila v prospech najbližších príbuzných, pretože potom mohol poručiteľ voľne disponovať len obmedzenou časťou svojej pozostalosti, tzv. dispozičným podielom, a zvyšok majetku sa musel rozdeliť medzi potomkov rovným dielom. Konkrétne Code civil stanovil, že „ak má závetca jedno dieťa, môže zanechať závetom polovicu majetku, ak má dve deti, štvrtinu majetku. Ak nemá deti, ale má príbuzných v jednej vzostupnej línii, možno voľne nakladať s tromi štvrtinami majetku, ak má príbuzných v oboch vzostupných líniách, polovicou majetku.“ Dedenie zo zákona prichádzalo do úvahy v prípade, ak neexistoval platný závet alebo ak bol závet neúčinný. Pri tom platilo, že bližší stupeň príbuzenstva vylučuje ten vzdialenejší. Ak poručiteľ nemal žiadnych príbuzných, ktorí disponovali dedičskými právami, prešiel celý majetok na pozostalého manžela. Ak mal poručiteľ – muž nemanželské deti, ktoré uznal, tieto mali voči nemu dedičské právo, ale len v obmedzenom rozsahu.
V rámci úpravy pracovnoprávnych vzťahov Code civil, napríklad, stanovoval, že „sú tri hlavné druhy pracovného a priemyselného nájmu“ (článok 1779) a že „verí sa pánovým tvrdeniam: o výške platu, o zaplatení odmeny za bežný rok, o platbách zaplatených za bežný rok“ (článok 1781), čiže aj v rovine pracovnoprávnej sa prejavila nerovnosť subjektov vo vzťahu pána a podriadeného.
Prosisko
Nachádza sa v katastrálnom území obce Zvolenská Slatina v okrese Zvolen v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1998 na rozlohe 20,8000 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''PR je vyhlásená na ochranu prirodzených les. spoločenstiev s koncentrovaným výskytom preglaciálneho reliktného druhu valdštajnky trojpočetnej Magicovej (Waldsteinia ternata ssp. magicii).''
Pesimizmus
Pesimizmus je vzťah k prebiehajúcim udalostiam, ktorý sa zakladá na názoroch, že smerujú k horšiemu, na neviere vo víťazstvo dobra nad zlom, spravodlivosti nad nespravodlivosťou.
Opak: optimizmus
Prvá plavba Jamesa Cooka
Prvá plavba Jamesa Cooka bola námorná prieskumná plavba pod velením poručíka Jamesa Cooka do Tichomoria, vykonaná v rokoch 1768 – 1771, ktorej hlavnými cieľmi bolo vykonať pozorovanie tranzitu Venuše na Tahiti a objasniť, či Nový Zéland je či nie je súčasťou predpokladaného rozsiahleho južného kontinentu – Terra Australis.
Loď a jej vybavenie
Britská Admiralita určila pre výpravu loď Earl of Pembroke, čo bola pôvodne obchodná uhoľná loď. Loď bola spustená na vodu vo Whitby, v júni 1764. Dĺžka lode bola (106 stôp), šírka bola  (29 stôp) a výtlak 368 ton. Loď mala ploché dno, čo umožňovalo plavbu v plytkých vodách. Admiralita loď kúpila v máji 1768 za £2840. Potom bola loď prestavaná, aby vyhovovala potrebám výpravy. Trup lode bol opláštený a riadne utesnený. Bola vybudovaná tretia vnútorná paluba s kabínami a skladiskami. Loď bola vyzbrojená desiatimi štvorlibrovými delami a dvanástimi malými otočnými delami pre prípad napadnutia domorodým obyvateľstvom v Tichomorí. Po uvedení do prevádzky bola loď premenovaná na HM Bark Endeavour.
Endeavour bol ďalej zásobený potravinami na dlhú plavbu. Základnými potravinami bolo solené bravčové a hovädzie mäso, múka a hrach. Na lodi boli ďalej zásoby hrozienok, syra, soli, cukru a kyslej kapusty, ako hlavného prostriedku brániaceho skorbutu. Vedľa zásoby pitnej vody, viezla loď 250 sudov piva, 44 béčok brandy a 17 béčok rumu.
Posádka a vedci
Vedľa Jamesa Cooka boli v posádke dôstojníci Zackary Hicks a John Gore, šesť kadetov, medzi nimi bol Charles Clerke, ktorý bol po smrti Hicksa vymenovaný druhým dôstojníkom. Lodným lekárom bol Dr. Monkhouse, jeho pomocníkom bol William Perry. Na lodi sa ďalej plavil oddiel vojenskej pechoty pod velením seržanta Johna Edgecumba. Hlavným prírodovedcom výpravy bol botanik Joseph Banks. Jeho asistentom bol švédsky botanik Daniel Solander a tajomníkom Herman Spöring. Astronómom výpravy bol Charles Green. Pre výtvarné zdokumentovanie prírodovedných objavov sa výpravy zúčastnili traja maliari: John Reynolds, Alexander Buchan a Sydney Parkinson. V dobe vyplávania bolo na palube celkom 94 mužov posádky, námornej pechoty a vedeckej skupiny.
Z Anglicka na Tahiti
Loď Endeavour vyplávala z prístavu v Plymouthe 26. augusta 1768. 13. septembra zakotvili vo Funchalskej rejde na ostrove Madeira. Na ostrove bola doplnená zásoba pitnej vody, mäsa, ovocia a vína. Zakúpený bol tiež aj živý býček. Tu nechal Cook po prvýkrát zbičovať dvoch členov posádky za to, že bez dovolenia jedli čerstvé mäso, draho na ostrove zakúpené. Deň po priplávaní na Madeiru bol pomocník prvého dôstojníka Alexander Weir zrazený lanom cez palubu a utopil sa. Počas pobytu na Madeire strávil Joseph Banks päť dní v dome anglického konzula. 19. septembra Endeavour vyplávala smerom k Tenerife a o štyri dni neskôr zbadali tento Kanársky ostrov. 30. septembra Endeavour priplávala ku Kapverdským ostrovom a odtiaľ zamierila cez Atlantický oceán k brazílskemu mestu Rio de Janeiro.
Počas plavby k Ohňovej zemi došlo k druhému úmrtiu. 2. decembra spadol námorník Peter Flowers zo sťažňového lana do mora a utopil sa. 23. decembra mal astronóm Green možnosť pozorovať dva astronomické úkazy. Najprv to bol meteor, rýchlo letiacim západným smerom a potom zatmenie Slnka. 27. decembra minuli ústie rieky River Plate a 11. januára 1769 zbadali pobrežie Ohňovej zeme. 15. januára Endeavour zakotvila v zálive Úspechu, aby doplnili zásoby vody a dreva. Budúceho dňa sa Joseph Banks spolu s pánmi Solanderom, Buchanom, Greenom, Monkhousom, dvomi námorníkmi a čiernymi Banksovými sluhami pokúsili zdolať blízku horu, aby si pozreli okolie pristátia. Cestu im značne sťažovala zakrpatená vegetácia a navyše počas výstupu začala silná snehová búrka. Výprava prenocovala pri ohni ale ráno zistili, že dvaja Banksovi sluhovia zamrzli.
Tahiti
27. januára Endeavour preplávala okolo mysu Horn. Tri dni potom dosiahla loď 60° 4′ južnej šírky a 74° 10′ západnej dĺžky, čo bola najjužnejšia poloha počas výpravy. Tu loď zmenila kurz na severozápad. 24. marca preplávali severne od ostrova Pitcairn, ale Cook necítil potrebu k nemu priplávať a previesť prieskum. 10. apríla minuli ostrov Osnaburg a budúceho dňa zbadali Tahiti. 13. apríla zakotvili v zátoke, ktorú už popísal kapitán Samuel Wallis a ktorá mala domorodé meno Matavai.
Prechod Venuše
Začiatkom júna bola zahájená príprava na pozorovanie prechodu Venuše cez slnečný disk. Aby sa eliminoval lokálny vplyv nepokojnej atmosféry, bolo dohodnuté, že budú vytvorené tri skupiny pozorovateľov, navzájom čo najviac vzdialené. 1. júna vyslal Cook poručíka Gora, Banksa, Dr. Monkhousa a pána Spöringa na ostrov York (Eimeo, Moorea), ležiaci západným smerom v blízkosti Tahiti. Druhá skupina, skladajúca sa z poručíka Hicksa, Pickersgilla a Saundersa vyrazila druhého dňa k Pinaske na východnú časť ostrova Tahiti. Hlavná skupina pozorovateľov mala stanovisko na Tahiti na mieste nazvanom Venus Point, nachádzajúcim sa v blízkosti Papeete. Tretia skupina bola zložená z J. Cooka, Dr. Solandera a Ch. Greena. Prechod Venuše začal v 19:15 hodín 3. júna a skončil v 1:35 hodín 4. júna. Cook zaznamenal, že pri sledovaní Venuše videli neostrý okraj planéty, spôsobený jej atmosférou, čo bolo príčinou, že nemohli presne stanoviť čas vonkajšieho a vnútorného kontaktu obrysov planéty a Slnka. Priebeh pozorovania a časy kontaktov boli po návrate publikované v Philosophical Transactions Kráľovskej spoločnosti.
Počas pozorovania prechodu Venuše, keď boli dôstojníci zaneprázdnení, sa námorník Archibald Wolf vlúpal do lodného skladiska a ukradol množstvo klincov, ktoré slúžili k výmennému obchodu. Po vyšetrení incidentu dal Cook vinníka potrestať zbičovaním. Wolf dostal dva tucty rán, čo bol najťažší trest, aký Cook počas tejto plavby udelil.
9. augusta Endeavour opustila Spoločenské ostrovy. Plavbou na juh dosiahla po piatich dňoch ostrov Ohetiroa (Rurutu) v súostroví Tubuai. Domorodci na ostrove boli nepriateľskí a tak tu Endeavour nezakotvila. 26. augusta posádka oslávila výročie vyplávania z Anglicka zvláštnym prídelom portského vína. O dva dni neskôr zomrel pomocník bocmana John Reading na otravu rumom.
Nový Zéland
Abel Tasman ako prvý Európan zbadal Nový Zéland v roku 1642. Tasman nikdy nevstúpil na pevninu, pretože výsadok bol zahnaný domorodcami a štyria členovia posádky boli zabití v zátoke, ktorú nazval Massacre Bay (Golden Bay). Prvý britský hydrograf Alexander Dalrymple presadzoval teóriu, že Nový Zéland je súčasťou hľadanej Terra Australis. Cookova výprava mala za cieľ túto skutočnosť overiť.
7. októbra 1769 posádka Endeavour zbadala Severný ostrov Nového Zélandu. Cook kompletne oboplával Nový Zéland, pričom vyvrátil Dalrympleho teóriu. Objavil tiež Cookov prieliv, oddeľujúci Severný ostrov a Južný ostrov.
Východná Austrália
Pred opustením Nového Zélandu sa musel Cook rozhodnúť, ktorou trasou sa vráti do Anglicka. Do úvahu prichádzal východný smer cez mys Horn, kedy by výprava mala možnosť preskúmať rozsiahle priestory južného Tichého oceánu a pátrať ďalej po Terra Australis. Cook sa však nakoniec rozhodol k návratu západným smerom s tím, že preskúma východné pobrežie Nového Holandska (Austrálie), ktoré bolo v tej dobe úplne nepreskúmané.
Botanický záliv
19. apríla 1770 poručík Hicks zbadal po prvýkrát východné pobrežie Nového Holandska (Austrálie). Endeavour sa k Austrálii priblížila v mieste prielivu, neskôr pomenovaného Bassov prieliv. Miesto, ktoré Hicks zbadal Cook pomenoval Point Hicks a nachádzalo sa na 38° 0′ južnej šírky a 211° 7′ západnej dĺžky. V prvých dňoch nezbadali žiadnych domorodcov, aj keď zbadali dym z ohňov. 29. apríla zakotvili v zálivu, pôvodne nazvanému Sting Ray, neskôr premenovaného na Botanický záliv.
Smrť námorníka Sutherlanda
Počas pobytu v Botanickom zálivu zomrel námorník Forby Sutherland, nazývaný Forbes. Cook uviedol vo svojom denníku ako príčinu smrti tuberkulózu, ktorou námorník trpel celú plavbu. Cookov životopisec Arthur Kitson k tomu poznamenal, že sa neskôr objavil anonymný leták, podľa ktorého Cook uviedol nepravdivú príčinu smrti Sutherlanda, aby si mohol pripísať objavenie tohto miesta. Podľa letáka námorník zomrel na smrteľné zranenie, ktoré utrpel od domorodcov, keď chránil kovovú dosku pripevnenú k stromu. Doska mala dokladať, že toto miesto navštívili už pred Cookom Holanďania.
Uviaznutie na útese
10. júna severne od mysu Grafton Endeavour narazila na korálový útes, skrytý pod hladinou a uviazla na ňom. Do lode začalo silno zatekať. Cook sa pokúsil uvoľniť loď jej odľahčením. Nechal hodiť cez palubu kaziace sa zásoby, šesť lodných diel a všetok nepotrebný balast. Súčasne boli nasadené lodné pumpy na odčerpávanie vody. Všetka snaha o uvoľnenie lode jej odľahčením však bola márna. Cook sa rozhodol, s vedomím možného rizika, že loď uvoľní odťažením. Po dvadsiatich troch hodinách na útese sa podarilo Endeavour odtiahnuť nad hĺbku.
Ostrov Possession
Po minutí najsevernejšieho bodu mysu York Endeavour vyplával do Torresovho prielivu. Tu 22. augusta zakotvili pri ostrove Possession, kde Cook formálne zabral všetky dosiaľ objavené východné pobrežie Nového Holandska menom Britskej Koruny.
Preplávaním Torresovho prielivu Cook tiež dokázal, že Nové Holandsko a Nová Guinea netvoria spojenú pevninu.
Nová Guinea a ostrov Sava
Po odplávaní z ostrova Possession Endeavour zamierila k Novej Guinei, ktorej pobrežie zbadali 29. augusta. Vzhľadom k tomu, že pobrežné vody Novej Guineie sú veľmi plytké, držala sa Endeavour pri plavbe západným smerom v značnej vzdialenosti od ostrova. Cestou do Batávie Cook navštívil ostrov Savu, kde zotrval tri dni.
Batávia
10. októbra (11. októbra miestneho času) priplávala Endeavour na ostrov Jáva, do Batávie (Jakarta). Tu sa stretli ako s anglickými, tak s holandskými loďami. Cook vyslal poručíka Hicksa ku guvernérovi s oznámením o priplávaní a s ospravedlnením, že nepozdravili výstrelmi z diel. Na Endeavour boli v tej dobe už len tri delá a Cook uvážil, že lepšie bude nevypáliť z diel vôbec, než pozdraviť takou skromnou salvou. Po zakotvení bola lodným tesárom vykonaná prehliadka Endeavour, ktorý informoval Cooka o ťažkom poškodení trupu a o silnému zatekaniu do lode, ktoré robilo 6 až 12 palcov vody za hodinu. 12. októbra guvernér Petrus Albertus Van der Parra Cooka osobne prijal a dal mu zvolenie k vykonaniu opravy Endeavour v prístave a obstaraní všetkého k oprave potrebného.