cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Červená skala (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Poloha
Nachádza sa vo východnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Košickom kraji, v okrese Spišská Nová Ves a na katastrálnom území obce Smižany. Najbližším sídlom sú južne situované Mlynky a juhozápadne ležiace Dedinky, západne sa nachádza Stratená, severne Hrabušice, severovýchodne Spišské Tomášovce, Smižany a Spišská Nová Ves a východne Novoveská Huta, Hnilec a Hnilčík. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj.
Opis
Červená skala leží v severovýchodnej časti planiny Geravy, na juhovýchodnom okraji Slovenského raja. Z východu je vymedzená dolinou Berezinec, zo severu údolím Bieleho potoka, ktorý odvádza vodu z tejto oblasti do rieky Hornád. Severným smerom sa nachádza Bykárka, Zadný Turník a Jabloň , východným Dubnica , Holý kameň , Hýľ , Haniskova  a Veľká Knola , južným Viničiar  a Kráľova hoľa  a západným Gačovská skala , Suchý vrch  a Havrania skala. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a blízkych Volovských vrchov, nezriedka však aj Branisko, Levočské vrchy, Vysoké Tatry, východnú časť Nízkych Tatier s Kráľovou hoľou a Stolické vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no južne a východne prechádza zeleno značený chodník z Dediniek cez Geravy a rázc. Predný Hýľ do údolia Berezinec (pripojenie na modrú značku Košiarny briežok – Klauzy).
Na skle maľované
Na skle maľované je poľský muzikál upravený do slovenčiny.
Autorom pôvodného textu je poľský básnik Ernest Bryll, hudbu zložila skladateľka Katarzyna Gärtnerová. Dielo malo premiéru vo Varšave v roku 1970. Muzikál bol skoro 30 rokov v repertoári Slovenského národného divadla kde sa odohralo celkovo 648 predstavení. Do hlavnej postavy muzikálu, Juraja Jánošíka, bol obsadený Michal Dočolomanský. V roku 2005 Na skle maľované znovu naštudovalo Divadlo Nová scéna. Režisérom bol Ján Ďurovčík. Posledné predstavenie sa uskutočnilo v posledný deň roka 2009. V roku 1993 mal premiéru muzikál Na skle maľované v réžii Milana Antola v DJZ Prešov. Táto originálna verzia v rifliach, so živým spevom a muzikou sa hrala bezmála 13 rokov a mala 408 repríz.
Heliosynchrónna obežná dráha
náhľad|Schéma znázorňujúca orientáciu heliosynchrónnej obežnej dráhy (zelená) pre štyri body v roku. Ako referencia sa tiež zobrazuje nesynchrónna obežná dráha (purpurová). Dátumy sú zobrazené bielou farbou: deň/mesiac
Heliosynchrónna obežná dráha je takmer polárna obežná dráha okolo planéty, v ktorej satelit prechádza cez ktorýkoľvek daný bod povrchu planéty v rovnakom miestnom strednom slnečnom čase. Technicky precesia uzlovej priamky danej obežnej dráhy za rok spraví jednu celú otáčku, takže si vždy zachováva rovnaký sklon k Slnku.
Aplikácia
Heliosynchrónna obežná dráha umožňuje umiestniť satelit do stáleho slnečného svetla a preto môžu solárne panely nepretržite pracovať. Táto obežná dráha je užitočná pre zobrazovacie, špionážne a meteorologické satelity pretože zakaždým, keď satelit prelietava ponad dané miesto, bude uhol osvetlenia povrchu planéty pod ním takmer rovnaký. Toto konzistentné osvetlenie je užitočná vlastnosť pre satelity, ktoré zobrazujú zemský povrch vo viditeľných alebo infračervených vlnových dĺžkach, ako sú meteorologické a špionážne satelity alebo pre satelity určené k diaľkovému prieskumu Zeme (napríklad satelity pre prieskum oceánov alebo atmosféry. Satelit na heliosynchrónnej dráhe môže prelietavať cez rovník dvanásťkrát denne zakaždým v približne 15:00 stredného miestneho času.
náhľad|Schéma znázorňujúca heliosynchrónnu obežnú dráhu z pohľadu zhora na [[Ekliptika|ekliptickú rovinu so zónami miestneho slnečného času (LST) pre referenciu a zostupným uzlom 10:30. Zóny LST ukazujú, ako sa miestny čas pod satelitom mení v rôznych zemepisných šírkach a rôznych bodoch na jeho obežnej dráhe]]
Špeciálnymi prípadmi heliosynchrónnej obežnej dráhy sú poludňajšie a polnočné orbity, kde miestny priemerný slnečný čas prechodu cez rovníkovú šírku je okolo poludnia alebo polnoci. Úsvitová a súmraková obežná dráha, kde miestny stredný slnečný čas prechodu cez rovníkové šírky je okolo východu alebo západu Slnka, takže satelit letí v terminátore. Let v terminátore je užitočný pre aktívne radarové satelity, pretože solárne panely satelitov sú vždy osvetlené. To je užitočné aj pre niektoré satelity s pasívnymi prístrojmi, ktoré musia obmedzovať vplyv Slnka na samotné merania. U nich je možné nasmerovať prístroje na nočnú stranu Zeme. Obežná dráha úsvit/súmrak sa používa pre vedecké satelity pozorujúce slnečné žiarenie, ako sú Yohkoh, TRACE, Hinode a PROBA2, umožňuje im takmer nepretržité pozorovanie Slnka.
Orbitálna precesia
Heliosynchrónna obežná dráha sa dosiahne tak, že orbitálna rovina precesuje (rotuje) každý deň približne o jeden stupeň na východ vzhľadom na nebeskú sféru, aby držala tempo s pohybom Zeme okolo Slnka. Táto precesia sa dosiahne vyladením sklonu a výšky obežnej dráhy (pozri technické podrobnosti) tak, aby rovníkové vydutie Zeme spôsobilo požadovanú rýchlosť rotácie roviny obežnej dráhy družice. Rovina obežnej dráhy teda nie je vo vzťahu k vzdialeným hviezdam fixovaná, ale pomaly sa otáča okolo zemskej osi.
Parigny
Parigny môže byť:
Parfondeval
Parfondeval môže byť:
Heliosynchrónna obežná dráha
Orbitálna precesia
Heliosynchrónne obežné dráhy sa môžu vyskytovať okolo iných sploštených planét, napríklad u Marsu. Satelit okolo takmer sférickej Venuše bude potrebovať vonkajšiu silu, aby udržal heliosynchrónnu obežnú dráhu.
Technické detaily
Uzlová precesia na jeden obeh pre obežnú dráhu okolo sploštenej planéty je daná
kde
Obežná dráha bude synchrónna so Slnkom, keď sa miera precesie ρ rovná strednému pohybu Zeme okolo Slnka, ktorý je 360° za hviezdny rok, takže musíme nastaviť ΔΩ / T = ρ, kde T je doba obehu.
Ak je obežná doba satelitu
Podľa tohto vzťahu heliosynchrónna orbita s a = 7,200 km, satelit vo výške asi 800 km, má inklináciu 98,696°.
Zaujímavé je, že podľa tejto aproximácie sa cos (i) rovná -1, keď sa veľká polos rovná 12,352 km, čo znamená, že iba dráhy s polosou menšou ako 12 352 km môžu byť heliosynchrónne. Perióda obehu môže byť v rozsahu od 88 minút pre veľmi nízku obežnú dráhu (a = 6,554 km, i = 96 °) do 3,8 hodiny (a = 12,352 km, ale táto obežná dráha by bola rovníková s i = 180°). Dlhšie obežné doby sú možné len pomocou excentrických dráh s perigeom bližším, avšak apogeom vzdialenejším.
Ak chceme, aby určitý satelit prelietal nad určeným miestom každý deň vždy v rovnakú hodinu, možno vybrať z dráh s 7 až 16 obehmi okolo Zeme za deň, ako je uvedené v tabuľke nižšie. (Obežná doba, ktorá by sa mala použiť, je v skutočnosti o niečo dlhšia. Napríklad, retrográdna rovníková obežná dráha, ktorá prechádza cez rovnaké miesto po 24 hodinách, má skutočnú periódu okolo 365/364 ≈ 1.0027 dlhšiu ako je čas medzi preletmi. Pre nerovníkové obežné dráhy je faktor bližší k 1.)
Keď niekto povie, že obežná dráha synchronizovaná so Slnkom prechádza zakaždým cez miesto na Zemi v rovnakom miestnom čase, znamená to stredný slnečný čas, nie pravý slnečný čas (nie podľa slnečných hodín). Slnko nebude v priebehu roka presne na tej istej pozícii na oblohe (pozri Rovnica času a Analema).
Heliosynchrónne obežné dráhy sú väčšinou vybrané pre satelity na pozorovanie Zeme, s nadmorskou výškou typicky medzi 600 a 1,000 nad zemským povrchom. Aj keď obežná dráha zostane synchrónna so Slnkom, budú sa meniť ďalšie orbitálne parametre, ako napríklad argument pericentra a excentricita, v dôsledku vyšších porúch v gravitačnom poli Zeme, tlaku slnečného žiarenia a ďalších príčin. Najmä satelity na pozorovanie Zeme preferujú obežné dráhy s konštantnou nadmorskou výškou pre rovnaké miesto na povrchu. Dôkladný výber excentricity a umiestnenia perigea odhaľuje špecifické kombinácie, v ktorých sa perturbácie do značnej miery rušia, a preto je obežná dráha relatívne stabilná - zamrznutá obežná dráha. Satelity ERS-1, ERS-2 a Envisat Európskej vesmírnej agentúry, ako aj MetOp z EUMETSAT, sú prevádzkované v zmrazených heliosynchrónnych obežných dráhach.
Parnay
Parnay môže byť:
Passy
Passy môže byť:
Paroy
Paroy môže byť:
Rázdelský potok
Rázdelský potok je potok v okrese Krupina. Je to pravostranný prítok Lična v povodí Štiavnice. Má dĺžku 3,4 km a je vodným tokom V. rádu.
Pôvod názvu
Geografický názov Rázdelský potok je odvodený z toponyma Rázdelie pomenúvajúceho dolinu, ktorou preteká.
Prameň
Pramení v katastri obce Kráľovce-Krnišov v Štiavnických vrchoch na juhovýchodnom svahu Saského vrchu v nadmorskej výške približne
Prítoky
Na JZ úpätí Rašského vrchu v nadmorskej výške priberá pravostranný prítok prameniaci SV od samoty Mariaška v nadmorskej výške cca
Ústie
Ústi do potoka Lično, približne 0,5 km juhozápadne od obce Kráľovce-Krnišov, v nadmorskej výške cca
Prašivá (geomorfologická časť)
Prašivá je geomorfologickou časťou Ďumbierskych Tatier. Zaberá juhozápadnú časť Nízkych Tatier, medzi Hiadeľským sedlom a sedlom Zámostskej hole. Najvyšším vrchom tejto časti je Veľká Chochuľa.
Vymedzenie
Územie leží v juhozápadnej polovici Ďumbierskych a teda i celých Nízkych Tatier. Na severe pokračujú Ďumbierske Tatry časťou Salatíny a Lúžňanská kotlina, východným smerom rozsiahly Ďumbier. Južným smerom susedí Lopejská kotlina (podcelok Horehronského podolia), na juhozápadnom okraji malou časťou aj Bystrické podolie (podcelok Zvolenskej kotliny). Hiadeľské sedlo na západe oddeľuje Starohorské vrchy a Korytnická dolina podcelok Zvolen, patriaci do Veľkej Fatry.
Ochrana územia
Prašivá leží v Národnom parku Nízke Tatry, príp. jeho ochrannom pásme. Osobitne chránenou lokalitou je národná prírodná rezervácia Pod Latiborskou hoľou.
Knieža (rozlišovacia stránka)
Knieža môže byť:
Montiron
Montiron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Paulhac
Paulhac môže byť:
Salatíny
Salatíny sú geomorfologickou časťou Ďumbierskych Tatier. Zaberajú severozápadnú časť Nízkych Tatier a najvyšším vrchom tejto časti je Salatín.
Vymedzenie
Územie zaberá severnú časť západnej polovice Ďumbierskych a teda i celých Nízkych Tatier. Na západe susedí Zvolen a Revúcke podolie, oba podcelky Veľkej Fatry, východne od Ružomberka sa rozprestiera Liptovská kotlina s časťou Ľubeľská pahorkatina, ktorá vymedzuje Salatíny zo severu. Východný a južný okraj prechádza do častí Nízkych Tatier, konkrétne Demänovských vrchov a Ďumbiera na východe a Prašivej s Lúžňanskou kotlinou na juhu.
Ochrana územia
Celá časť pohoria leží v Národnom parku Nízke Tatry, resp. jeho ochrannom pásme. Osobitne chránenou lokalitou je národná prírodná rezervácia Salatín, národná prírodná pamiatka Brankovský vodopád a prírodná pamiatka Dogerské skaly.
Turizmus
Turisticky vyhľadávaná je najmä oblasť vrchu Salatín, kde vedú aj značené chodníky. Tých nie je v tejto časti pohoria veľa a aj preto patria Salatíny k menej navštevovaným častiam Nízkych Tatier.
Lucia Lužinská
Lucia Lužinská (* 21. február 1976, Trnava) je slovenská herečka a jazzová speváčka. V rokoch 19831994 navštevovala ĽŠU, následne v rokoch 19891994 gymnázium a zároveň pôsobila v speváckom zbore Cantica Nova. Herectvo študovala na VŠMU v Bratislave v rokoch 19951999. Od roku 2003 spolupracuje s kapelou All.Time.Jazz.
Payzac
Payzac môže byť:
Al Oerter
Alfred Adolf "Al" Oerter, Jr. (* 19. september 1936, New York, New York, USA† 1. október 2007, Fort Myers, Florida) bol americký atlét, reprezentant v hode diskom a maliar.
Spolu s Lewisom bol jediným atlétom, ktorému sa podarilo zvíťaziť v jednej disciplíne na štyroch letných olympiádach v rade.
Hydroxid tálny
Hydroxid tálny je hydroxid tália, v ktorom je tálium v oxidačnom stave +I.
Hydroxid tálny je toxický.
Syntéza
Hydroxid tálny vzniká po rozklade etoxidu tálneho vo vode:
Takisto je možné ho získať priamo reakciou tália s etanolom a kyslíkom:
Ďalším spôsobom je reakcia síranu tálneho s hydroxidom bárnatým:
Vlastnosti
Hydroxid tálny je silný hydroxid, ktorý sa disociuje na tálny katión, Tl+, a hydroxidový anión, OH-. Disociačná konštanta (Kb) TlOH je asi 0,15, čo odpovedá pKb = 0,8. Katión Tl+ sa podobá na katióny ťažších alkalických kovov a na strieborný katión.
Použitie
Hydroxid tálny je možné použiť pri Suzukiho reakcii na aktiváciu organických zlúčenín bóru a ako zásadu. Toxicita hydroxidu tálneho však viedla k náhrade tejto zásady za iné alternatívy.
Referencie
<references group="" responsive="1">
Montpézat
Montpézat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Giuliano Gemma
Giuliano Gemma (* 2. september 1938, Rím, Taliansko† 1. október 2013, Civitavecchia ) bol taliansky herec. Objavil sa po boku takých hviezd ako sú Burt Lancaster, Claudia Cardinale, Alain Delon, Bud Spencer alebo Terence Hill.
Zábělá
Zábělá je prírodná rezervácia na pravom brehu Berounky severovýchodne od plzenskej mestskej časti Bukovec v okrese Plzeň-mesto. Prírodná rezervácia bola vyhlásená v roku 1969 s účinnosťou od 17. decembra 1970 s novelizáciou v roku 1993 a 1998 a pred svojím vyhlásením podliehala mnohým historickým zmenám.
Giuliano Gemma
Životopis
Narodil sa v Ríme. Pri hre v tráve našiel bombu z druhej svetovej vojny, ktorá explodovala a poranila ho na ľavej lícnej kosti. Následky tohto výbuchu boli na jeho tvári po celý život viditeľné.
Zábělá
Väčšinu územia rezervácie pokrýva lesná vegetácia. Dôvodom ochrany je pôvodný zmiešaný dubovo-hrabový les s bylinným poschodím (pečeňovník trojlaločný, konvalinka voňavá, tôňovka dvojlistá) rastúci na strmej skalnatej stráni prechádzajúci postupne do roviny. Rezervácia je bohatá na výskyt hájských bylín kvitnúcich spravidla z jari.
Giuliano Gemma
Životopis
V roku 1964 hral v prvých dvoch sériách romantickej ságy Angelika, markíza anjelov a Skvelá Angelika, kde hral asi svoju najznámejšiu rolu, Nicolasa alias Calambredaina. V tom čase hral v spaghetti westernoch.
Zábělá
Lokalita
Lokalita prírodná rezervácia Zábělá sa skladá z dvoch častí, nachádzajúcich sa v dvoch rôznych okresoch, pričom jej menšia časť (4,837 ha) zasahuje do severovýchodnej časti okresu Plzeň-mesto, katastrálneho územia Bukovec. Chránené územie potom nadväzuje na rovnomennú prírodnú rezerváciu v okrese Plzeň-mesto v katastrálnom území Chrást pri Plzni (27,096 ha). Dohromady prírodná rezervácia Zábělá zaberá rozlohu 31,93 ha.
Giuliano Gemma
Životopis
V roku 1978 získal cenu na MMF v Karlovych Varoch. Rád športoval a v posledných rokoch svojho života sa zaoberal sochárstvom.
Zábělá
Lokalita
vľavo|náhľad|Prírodná rezervácia Háj na ľavom protiľahlom brehu rieky Berounky (spoločne s prírodnou pamiatkou Malochova skalka a prírodnou rezerváciou Zábělá tvoria [[Územie európskeho významu|Europsky významnú lokalitu).]] Územie rezervácie tvorí úzky dlhý pruh lesného porastu ležiaci v príkrom skalnatom svahu meandrujúcej rieky Berounky. Hydrologicky spadá do jej povodia. Berounka tu tvorí prirodzenú severozápadnú hranicu. Na protiľahlom ľavom brehu sa nachádza prírodná rezervácia Háj. Juhovýchodnú hranicu Zábělej tvorí bývalá medzinárodná železničná trasa medzi Prahou a Plzňou. Ochranné pásmo nebolo špecificky určené a zostalo ponechané, podľa českého zákona 114/1992 o ochrane prírody a krajiny, 50 m od hranice prírodnej rezervácie.
Giuliano Gemma
Životopis
Zomrel 1. októbra 2013 v nemocnici v meste Civitavecchia na následky zranení pri dopravnej nehode neďaleko od Ríma.
Zábělá
Lokalita
Klímu oblasti Plzeň-sever možno charakterizovať ako mierne teplú, mierne suchú a prevažne s miernou zimou (stupeň B2). V tejto lokalite, obdobne ako všade v západných Čechách, sú zrážkové úhrny vyššie (600-700 mm / rok), než je priemer úhrnu zrážok v iných oblastiach Česka v rovnakej nadmorskej výške. Priemerná ročná teplota na Plzeňsku za obdobie 1991-2010 bola 7,8° C a úhrn zrážok cca 700mm. Teplota vzrástla oproti staršiemu dlhodobému teplotnému normálu (1961-1990) v priemere o 0,7° C. Mikroklíma v rezervácii je predsa len vlhkejšia než v okolí tiež vďaka Berounke, ktorá na jar zvyšuje svoju hladinu z topiaceho snehu a v priebehu roka prispieva k tvorbe oparu a prízemných hmiel. V zime sa na rieke netvorí súvislá ľadová pokrývka. Juhozápadný okraj Zábělej tvorený skalnatým svahom je viac prehrievaný od slnka a na skalných odkryvoch je preto mikroklíma suchšia. K teplejšej mikroklíme môže v prírodnej rezervácii prispievať aj vplyv mestskej klímy Plzne, tzv. Tepelný ostrov.
História
náhľad|Dubovo-hrabový les v staršej časti lesa s výskytom starých [[dubov (dnes aj cez 200 rokov).]] V období tridsaťročnej vojny sa začal les z dôvodov úbytku obyvateľstva, a teda absencie poľnohospodárstva, samovoľne obnovovať. Jednalo sa o zarastanie drevinami z pňov postupnou sekundárnou sukcesiou. Vývoj lesa bol úplne prirodzený, len obohatený o dreviny, ktoré v danej oblasti neboli pôvodné (napr. Smrek). V 16.-17. storočí sa Zábělský les skladal prevažne z dubov doplnený o borovicu, jedľu a buk. Zábělá vôbec patrí k tým najdlhšie obhospodarujúci lesom v Česku. Prvé zmienky o lesnom hospodárstve sa datujú do konca 18. storočia. V roku 1796 už existujú prvé lesnícke mapy a dokumenty o lesníckom hospodárení v danej oblasti.
Dnes je rezervácia centralizovaná v pôvodnom lese podľa hospodárskeho plánu z roku 1877 s názvom Habří. Les Habří sa skladal z borovo-dubového porastu s prímesou buka a smreku. Vek stromov bol v 19. storočí odhadovaný na 150-200 rokov. Hoci les Habří nie je pozostatok pôvodných nedotknutých lesov, tak od začiatku 19. storočia už v lese neprebiehali drastické ťažobné zásahy. Časť Habří mala byť vyťažená v rokoch 1819-1822, ale ťažba sa nakoniec neuskutočnila a hospodárenie sa obmedzovalo len na odpratávanie spadnutých a suchých stromov a konárov. Les bol už chránený správcom lesa, teda veľkostatkom kráľovského mesta Plzeň, pred spriemyselnenou lesnou výrobou.
V roku 1861 bola cez Zábělský les uvedená do prevádzky železničná trať Plzeň-Praha Po roku 1825 tu mala viesť konská dráha z Prahy cez Lány, ale k stavbe v tomto úseku už nedošlo. V 2. pol. 19. storočia sa oblasť stala vyhľadávaným miestom pre Plzeňanov. V Zábělej sa významne zaslúžil o turistický ruch Dr. Josef Sigmund. Aktívne podporoval estetiku pri úprave lesných plôch a zriadil tzv. "Parkový les" v rámci osobného lesného hospodárskeho plánu. Na rozdiel od ostatných lesov, bol do Zábělej povolený vstup verejnosti. A preto bol tento park v roku 1889 doplnený o železničnú zastávku a čoskoro potom o výletnú reštauráciu a niekoľko lesných chodníkov. Medzi Plzňou a Zábělou jazdil v letnej sezóne dvakrát denne každú nedeľu a sviatok za priaznivého počasia výletný vlak. Čoskoro potom bola prevádzka rozšírená na štyrikrát za deň, navyše v stredu, a neskôr začali v Zábělej zastavovať aj osobné vlaky idúce z Plzne do Prahy.
Okolie železničnej stanice a reštaurácie začalo byť na konci 19. storočia znečistené odpadkami. V roku 1895 proti pustošeniu lesa začal protestovať Klub českých turistů. O štyri roky neskôr na túto skutočnosť poukázal aj mestský úrad, ktorý navrhoval, aby sa platil výletný poplatok na zmiernenie znečistenia a lesných škôd. Zábělá v tejto dobe patrila medzi najnavštevovanejšie miesta Plzeňanov, dokonca viac než Bolevecké rybníky alebo Borský park na okraji mesta.
Geológia a geomorfológia
Prírodná rezervácia spadá pod sústavu Poberounská pahorkatina, podsiete Plzeňská pahorkatina, na rozhraní celku Plaská pahorkatina, podcelku Kralovická pahorkatina a celku Švihovská vrchovina, podcelku Rokycanská pahorkatina.
náhľad|Prudký suťový svah v západnej časti prírodnej rezervácie. Vystupujúce skaly sú [[Droba (hornina)|droby a spility s rankerovou pôdou.]] Územie je budované nepremenenými až slabo premenenými sedimentami vrchného proterozoika (mladšie starohory, 1 000-570 mil. rokov). Prevažne je tvorené drobami, bridlicami a drobovými bridlicami. Droby v Zábělej sú šedozelené až šedočierne pieskovce s jemnou až strednou zrnitosťou, prevažne zo živcov. Algonkické bridlice sú jemnozrnné horniny s väčším obsahom pyritu, tvoriace kombináciu farieb medzi zelenou, hnedou, čiernou a šedou. Ďalej sa tu vyskytujú výlevné metabazalty (spilitov), ktoré sa spravidla vylievali na oceánskom dne. Tie tvoria celistvú až veľmi jemnozrnnú horninu zelenošedej až takmer čiernej farby s vyšším obsahom sodíka. Vedľa typického minerálu pyroxénu obsahujú hojne uralit, chlorit, kremeň a kalcit a na skalných odkryvoch vytvárajú balvanité štruktúry, ktoré sú miestami pretkané kremíkovými žilami. Počas proterozoika boli spility silne ovplyvnené nízkotepelnou metamorfózou. Celkovo sa jedná o veľmi odolné horniny, ktoré zle podliehajú erózii. Najviac sú ovplyvnené mrazovým zvetrávaním.
Oblasť bola skonsolidovaná počas variského vrásnenia (380-310 mil. rokov). Dôkazom je hlavný oblúk meandra Berounky v rezervácii, ktorý má smer osi geosynklinály barrandienskej tektoniky. V južnej časti Zábělej ležia štrkopieskové uloženiny karbónu a permu. V mezozoiku a paleogéne (druhohorách, 250-65 mil. rokov a časťi treťohôr 65-23 mil. rokov) zostala oblasť bez zmien. V neogéne (23 mil. rokov) sa začala vytvárať riečna sieť. Ešte pred desiatimi miliónmi rokov ležala rieka o zhruba 70 cm vyššie.
Prevláda dominancia reliktného bôru. Dnes rezervácia leží v sklonenom severnom až severozápadnom eróznom, prevažne skeletovitom svahu rieky Berounky. Tá sa tu prirodzene zarezáva do údolia a vytvára kaňon. Horná časť svahu prechádza do mierne zvlnených riečnych terás (4-5), ktoré rieka počas kvartéru vytvorila, zatiaľ čo dolná časť chráneného územia čiastočne zasahuje k brehu Berounky do nivy tvorenej z aluvia (usadenín riečneho pôvodu o rôznej zrnitosti). Svah je pretkaný niekoľkými eróznymi ryhami a úžľabinami, kam sa koncentruje vlhkosť a kadiaľ je odvádzaná prívalová voda. Úžľabiny sa vytvorili prevažne v algonkických bridliciach, ktoré ľahšie podliehajú vodnej erózii. V dôsledku mrazového zvetrávania sa pod skalnými odkryvmi pri brehu rieky nachádzajú osypy skál, kam vsakuje voda a následne vyviera na päte suťového nánosu.
vľavo|náhľad|Pravý breh rieky Berounky. Pravidelne kosené lúky pozdĺž lesa v prírodnej rezervácii Zábělá s významnými zástupcami kveteny. (Mezofilná ovsíková lúka a bahnité riečne náplavy.) Pôdu možno definovať ako fluvizem a kambizem pseudoglejová. V kvartéri sa taktiež utvorili najvrchnejšie sedimentárne nánosy a pôdy vďaka sprašovým, fluviačným a deflotačným (splavovacím) procesom. Strmé svahy sú pokryté kamenistými alebo hlinitokamenitými suťami so skalnými odkryvmi. Ide predovšetkým o vývin rankerov (ranker typický a ranker kambizemný), nekvalitných plytkých pôdnych pokryvov s nízkym obsahom humusu a kyslou pôdnou reakciou.
Väčšina miernych svahov chráneného územia je pokrytá kambizemou typickou a kambizemou rankerovou. Kambizem s hrubšou zrnitosťou a strednej vododržností patrí k najčastejším pôdam v Česku. Je to pôvodne lesná hnedozem pahorkatín a vrchovín v mierne teplých, mierne vlhký oblastiach na pevných, stredne kyslých silikátových horninách. V juhovýchodnej časti na miernom svahu sa nachádza kambizem oligotrofná, čo je hlinitopiesočnatá svetlá, skeletovitá hnedozem. Je svetle sfarbená (okrová) silno kyslým pH na minerálno chudobnejších horninách a teda s nižším obsahom živín.
Na brehu rieky Berounky a v eróznych ryhách potočného luhu sa potom vytvorila fluvizem typická (glejová). úrodnejšia ílovitohlinitá šedozem vyskytujúca sa často v nivách vodných tokov alebo depresiách, kde sa nahromadil plávajúci organický materiál z príslušného povodia. Počas roka býva ovplyvnená kolísaním spodnej hladiny vody. Ojedinele sa vyskytuje aj kambizem pseudoglejová. Pôda periodicky převlhčovaná so striedaním oxidačno-redukčných podmienok a horším rozpadom organickej hmoty. Z týchto dôvodov je menej úrodná.
Flóra
Prírodná rezervácia je tvorená v naprostej väčšine lesným porastom. Iba suťové odkryvy, breh a údolná niva rieky Berounky, tvoriace ochranné pásmo zvlášť chráneného územia, je bezlesné (0,3 ha). Dnes sa hospodársky les v Zábělej vôbec nevyskytuje. Časť územia, obzvlášť na skalných odkryvoch, nesie označenie les ochranný (12,2 ha).] Jedná sa o les chrániaci skeletovitý svah proti erózii, zosuvu a iným nežiaducim vplyvom. Zvyšné územie bolo v histórii prevedené na les zvláštneho určenia (20,6 ha), ktorý je definovaný ako dôvod vyhlásenia k podpore prirodzeného vývoja lesa, k ochrane vodných zdrojov a biodiverzity.
Les postupom času smeruje k samostatnému prirodzenému vývoju. V prírodnej rezervácii sa vyskytujú tieto biotopy: hercýnska dubohrabina (zastúpenie 38,6 %) a acidofilná doubrava (19,3 %), nepôvodné ihličnaté dreviny (12,6 %), suťové lesy (7,2 %), ktoré sa nachádzajú v stráňach, makrofytná vegetácia vodných tokov (8,3 %) pozdĺž rieky a dnes veľmi zriedkavé mezofilné ovsíkové lúky (6,5 %). V minoritnej miere sa vyskytujú aj iné prirodzené i neprirodzené biotopy (xerofilné kroviny, vŕbové kroviny, jaseňovo-jelšové luhy, vysoké ostrice, bahnité riečne náplavy, štrbinová vegetácia, ruderálna vegetácia, pionierske dreviny). Podrobný popis vegetačného krytu možno nájsť v hospodárskych plánoch.
náhľad|Mladší dubovo-hrabový les v juhozápadnej časti prírodnej rezervácie. V popredí dominuje spadnutý kmeň pionierskej dreviny - brezy bielokôrej (Betula pendula). Pôda je lesná hnedozem (kambizem typická). Aktuálne má z drevín najväčší podiel dub letný (Quercus robur) a hrab obyčajný (Carpinus betulus). Z dubov sa minoritne vyskytuje aj dub zimný (Quercus petraear) a nepôvodný dub červený (Quercus rubra). V Zábělej môžeme nájsť borovicu lesnú (Pinus sylvestris) storočného veku, ktorá rastie na skalných odkryvoch a nemožno vylúčiť jej prirodzený výskyt, nepôvodný smrek obyčajný (Picea abies) a smrekovec opadavý (Larix decidua) zasadené pred začiatkom 20. storočia. Kým pôvodná jedľa biela (Abies alba) bola v lokalite pravdepodobne vyhubená, pretože teraz sa v Zábělej nevyskytuje. Z listnatých stromov je potom relatívne zastúpená lipa malolistá (Tilia cordata), ktorá bola vysádzaná v 1. polovici 20. storočia a má vyššie zastúpenie než je prirodzené, a v menšej miere aj buk lesný (Fagus sylvatica), javor horský (Acer pseudoplatanus) a nepôvodný javor mliečny (Acer platanoides). Roztrúsene v Zábělej rastie jaseň štíhly (Fraxinus excelsior), ktorý môže byť v suťových a roklinných lesoch pôvodný, ale záujmovom lese nie, a následne pionierske dreviny typu breza previsnutá (Betula pendula), lieska obyčajná (Corylus avellana), jarabina vtáčia (Sorbus aucuparia), jarabina brekyňová (Sorbus torminalis), baza čierna (Sambucus nigra), invázny agát biely (Robinia pseudoacacia), topoľ osika (Populus trémula), čremcha obyčajná (Primus padus), slivka trnková (Prunus spinosa) alebo ruža šípová (Rosa canina). Z pôvodných listnatých drevín sa naopak zredukovala jelša lepkavá (Alnus glutinosa) a brest hrabolistý (ulmus minor).
Celkovo sa na chránenom území vyskytujú viacetážové porasty, pričom najstaršie jadro lesa, tzn. tretia etáž je tvorená prevažne dubmi a ich vek je odhadovaný na 230 rokov. U jedného exemplára bol dokonca zistený vek na 328 rokov. Duby rastú v suchšej, teplejšej klíme vyvýšených plošín. V mladšom lese, tzn. druhej etáži sa začína uplatňovať prevaha hrabu, ktorý tvorí ucelenú korunovú skladbu vo vlhkejšom a tienistejšom prostredí. Pravidelne na jar vyrastajú stovky semenáčikov duba, ale prevažná väčšina po vyčerpaní zásob živín z plodolistu prvý rok uhynie. Mladšie duby rastú len v umelo založených kultúrach z doby 1800-1900. Kým hraby pravdepodobne nikto nevysádzal a pochádzajú z prirodzeného náletu. V poslednej dobe sa ukazuje, že dub bude v nasledujúcom čase postupne vytláčaný hrabom, pretože semenáčiky hrabu sú schopné lepšie odolávať väčšiemu zatieneniu. Na sutinách a suchších skalnatých odkryvoch potom dominuje bôr. Ostatné dreviny sú buď rovnomerne rozprestreté, alebo tvoria uzavreté skupiny na jednotlivých častiach chráneného územia.
vľavo|náhľad|Starší dubovo-hrabový les s dominantným kmeňom borovice lesnej (Pinus sylvestris). Vhodný lesný biotop pre pravidelný jarný výskyt hájovej kveteny. vľavo|náhľad|Zástupca machov (Bryophyta) rod ploník (Polytrichum). Prírodná rezervácia Zábělá priťahuje pozornosť botanikov už od konca 19. storočia. Vyskytujú sa tu bežné suchozemské bezcievne rastliny, tj. Machy (Bryophyta) i pečeňovky (Marchantiophyta), ale hlavný záujem budí významné zastúpenie hájovej kveteny. Väčšina Hajových bylín kvitne z jari ešte pred tým, než sa stromy stihnú olistiť. K lesným pravidelne kvitnúcim druhom patrí: veternica hájna (Anemone nemorosa) a veternica iskerníkovitá (A. ranunculoides), iskerník hájny (Ranunculus nemorosus), trebuľka lesná (Anthriscus sylvestris), papradka samičia (Athyrium filix-femina), sladič obyčajný (Polypodium vulgare), slezinník severný (Asplenium septentrionale), cesnačka lekárska (Alliaria petiolata), zvonček broskyňolistý (Campanula persicifolia), udatník lesný (Aruncus vulgaris), pečeňovník trojlaločný (Hepatica nobilis), ostrica traslicovitá(Carex brizoides), ostrica Buekova (Carex buekii) alebo ostrica zajačia (Carex ovalis). vŕbovka kopcová (Epilobium collinum), lipnica hájna (Poa nemoralis), kostihoj hľuznatý (Symphytum tuberosum), hviezdica veľkokvetá (Stellaria holostea), starček lepkavý (Senecio viscosus), kyslička obyčajná (Oxalis acetosella), čerkáč peniažtekový (Lysimachia nummularia), fialka lesná (Viola reichenbachiana), konvalinka voňavá (Convallaria majalis), krtičník hľuznatý (Scrophularia nodosa), meringia trojžilová (Moehringia trinervia), hrachor lesný (Lathyrus sylvestris), krivec žltý (Gage lutea), mrlík biely (Chenopodium album), huľavník Loeselov (Sisymbrium loeselii), lastovičník väčšíí (Chelidonium majus), pľúcnik tmavý (Pulmonaria obscura), bedrovník lomikameňový (Pimpinella saxifraga), chlpaňa chlpatá (Luzula pilosa) a mnoho ďalších.
Na nive Berounky a pri okraji lesa (mezofilná ovsíková lúka) možno nájsť tiež veľa druhov ako kapsička pastierska (Capsella bursa-pastoris), ďatelina plazivá (Trifolium repens), rožec roľný (Cerastium arvense), iskerník prudký pravý (Ranunculus acris subsp. acris), štiav lúčny (Rumex acetosa), ľuľok sladkohorký (Solanum dulcamara), netýkavka nedotklivá (Impatiens noli-tangere) a invázne netýkavka malokvetá (Impatiens parviflora), zvonček okrúhlolistý (Campanula rotundifolia), metlica trsnatá (Deschampsia cespitosa), veronika potočná (Veronica beccabunga), nezábudka roľná (Myosotis arvensis), alchemilka pasienková (Alchemilla monticola), kozinec sladkolistý (Astragalus glycyphyllos), hluchavka škvrnitá (Lamium maculatum), psiarka lúčna (Alopecurus pratensis), rebríček bertrámový (Achillea ptarmica), nevädzovec lúčny (Centaurea jacea subsp.jacea), bršlen európsky (Euonymus europaea), túžobník obyčajný (Filipendula vulgaris), pyštek obyčajný (Linaria vulgaris), kukučka lúčna (Lychnis flos-cuculi), horčiak pieprový (Persicaria hydropiper), trsť obyčajná (Phragmites australis), skorocel kopijovitý (Plantago lanceolata) ai.
Na skalnatých sutinách sa pre zmenu vyskytuje xerofilná vegetácia typu silenka ovisnutá (Silene nutans), luskáč lekársky (Vincetoxicum hirundinaria), zubovník šupinatý (Lathraea squamaria), peniažtek alpínsky (Noccaea caerulescens), žerušničník piesočný (Cardaminopsis Arenosa), jastrabník bledý (Hieracium schmidtii) alebo horčičník Marschallov (Erysimum durum) ai. V blízkosti bývalej železnice rastie tiež mnoho ruderálnych druhov rastlín.
Celkom bolo na území zistených cez 400 taxónov cievnatých rastlín. Mnohé z nich sú dnes v Česku osobitne chránené alebo sú vedené v Červenom zozname cievnatých rastlín ČR (Procházka 2003). Bohužiaľ veľa citesových a chránených druhov je zaznamenaných iba v historických prieskumoch a dnes sú v lokalite nezvestné, alebo vyhubené. Patrili medzi ne arnika horská (Arnica montana), rumanovec farbiarsky (Anthemis tinctoria), rozpuk jedovatý (Cicuta virosa), hniezdovka hlístová (Neottia nidus-avis), ihlica (Ononis repens), vika panónska (Vicia pannonica), päťprstnica obyčajná (Gymnadenia conopsea), vstavač obyčajný (Orchis morio) a neotinea počerná (O. ustulata) a i. Všeobecne sa jedná najmä o druhy viazané na rašelinové lúky v nive Berounky a obdobné špecifické biotopy, ktoré sa v rezervácii už nevyskytujú.
Prírodná rezervácia Zábělá je bohatá aj mykologicky, obzvlášť na lišajníky a lichenikolné huby. Avšak počas posledných sto rokov klesla ich diverzita v dôsledku znečistenia ovzdušia až o 90 %. Po odsírení ovzdušia v 90. rokoch 20. storočia sa lichenoflóra postupne vracia do lokality. Dnes sa v Zábělej vyskytuje okolo 58 druhov lišajníkov a 15 lichenikolných húb. Najviac druhov sa vyskytuje na západnom skalnom odkryve za ohybom Berounky, kam počas dňa najdlhšie svieti slnko (napr. Xanthoparmelia conspersa, Acarospora fuscata, zemepisník mapovitý (Rhizocarpon geographicum), Candelariella coralliza, Buellia aethalea). Mnoho rodov (Cladonia, Bryoria, Punctelia, usnea, Lecanora, Hypogymnia i.) sa vyskytuje aj v teplomilných dúbravách. Ako v jedinej lokalite v Česku sa v prírodnej rezervácii pravdepodobne vyskytujú druhy Acremonium lichenicola, Lecidea tessel a Merismatium decolorans a parazitický lišeník Lecidea tessel. Dokonca tu boli objavené aj úplne nové druhy pre vedu. Tri lichenikolné huby (Lichenostigma prothallicola sp. nov. ad int., Muellerella octospora sp. nov. ad int., Endococcus aff . stigma). V Zábělej sa vyskytujú zástupcovia vreckatých (Ascomycota), stopkovýtrusných (Basidiomycota) aj mnohých iných skupín húb. Napr. trúdnik tmavohlúbikový (Royoporus badius), chriapač kučeravý (Helvella crispa), muchotrávka zelená (Amanita phalloides), anýzovník vonný (Gloeophyllum odoratum), sieťkovec dubový (Daedalea quercina), rýdzik dubový (Lactarius quietus), práchnovec kopytovitý (Fomes fomentarius), sivopórovka tmavá (Bjerkandera adusta), hríb dubový (Boletus reticulatus), plávka vínovočervená (Russula xerampelina), trúdnikovec chlpatý (Trametes hirsuta), lesklokôrovka plochá (Ganoderma applanatum), a i.
Fauna
Fauna v prírodnej rezervácii Zábělá nedosahuje takú druhovú rozmanitosť ako flóra. Avšak vďaka tlejúcemu drevu je lokalita vhodná pre rad druhov vtákov a hmyzu, ktorí sú viazaní na mŕtve drevo. Z bezstavovcov (Invertebrata) sa tu vyskytuje množstvo lesných suchozemských ulitníkov (Gastropoda) a článkonožcov (Arthropoda) preferujúcich dubovo-hrabový les.
K významným bezstavovcom patrí rad chrobákov (Coleoptera), zvlášť z čeľade bystruškovitých (Carabidae) s potvrdeným počtom 35 druhov. Napríklad utekáčik zavalitý (Abax parallelepipedus), utekáčik (Harpalus affinis), bystruška hájna (Carabus nemoralis), bystruška záhradná (Carabus hortensis), húseničiar hnedý (Calosoma Inquisitor), bystruška nosatá (Cychrus caraboides) alebo svižník poľný (Cicindela campestris), ktorý je v Česku ohrozený. Ďalšie čeľade chrobákov s hojným zastúpením sú fuzáčovité (Cerambycidae) s druhmi ako fuzáč dubinový (Plagionotus detritus), fuzáč hrubý (Prionus coriarius), Pedostrangalia revestita, Saphanus piceus alebo Clytus tropicus. Úplne najvýznamnejšou čeľaďou sú skarabeusovité (Scarabaeidae). V Zábělej sa vyskytuje pižmovec hnedý (Osmoderma Eremita), žijúci v dutinách starých dubov. Tento druh je dnes rozšírený v Česku a Európe iba ostrovčekovito. Na medzinárodnej úrovni je preto zaradený do Natury 2000 a v českej faune je hodnotený ako silne ohrozený. Medzi skarabeusovité tiež patrí prítomný zelenák lesklý (Gnorimus nobilis) a vzácny v lese žijúc chrobák (Aphodius zenkeri).
Za zmienku stojí aj výskyt vzácnejších a v Česku ohrozených zástupcov blanokrídlovcov (Hymeroptera), jedincov mravcov rodu Formicidae a čmeliakov rodu Bombus.
V prírodnej rezervácii sa zistilo 54 stavovcov (Vertebrata). Zastúpenie obojživelníkov (Amphibia) a plazov (Reptilia) je malé. Sú to iba žaby, ako skokan hnedý (Rana temporaria) či dnes chránená ropucha bradavičnatá (Bufo bufo). V lokalite sa ale môže vyskytovať aj vzácny a silne ohrozená salamandra škvrnitá (Salamandra salamandra) Z plazov sa vyskytujú iba bežnejšie druhy ako jašterica krátkohlavá (Lacerta agilis) či slepúch lámavý (Anguis fragilis).
Veľké zastúpenie tvoria vtáky (Aves). V Zábělej ale v relatívnom zastúpení prevažujú tí, ktorí si stavajú hniezda v dutinách stromov napr. ďateľ veľký (Dendrocopos major), tesár čierny (Dryocops martius), muchár sivý (Muscicapa striata), žlna zelená (Picus viridis), brhlík obyčajný (Sitta europaea) a niekoľko zástupcov rodu sýkoriek (Parus). V korunách stromov hniezdia glezg obyčajný (Coccothraustes coccothraustes), holub hrivnák (Columba palumbus), krivonos smrekový (Loxia curvirostra) a bežné druhy ako drozd (Turdus), sojka (Garrulus), králiček (Regulus), pinka (Fringilla), a z predátorov napr. myšiak hôrny (Buteo buteo), myšiarka ušatá (Asio otus), sova obyčajná (Strix aluco) a dokonca citesový Výr skalný (Bubo bubo). V nižších poschodiach kríkov a na zemi sa v Zábělej nachádza hýľ obyčajný (Pyrrhula Pyrrhula), zelienka obyčajná (Carduelis chloris), červienka obyčajná (erithacus rubecula), kolibiarik sykavý (Phylloscopus sibilatrix), Vlha obyčajná (Oriolus Oriolus) ai. Pri rieke Berounke môžete pozorovať druhy hniezdiace blízko brehu ako je sliepočka vodná (Galinula chloropus), lyska čierna (Fulica atra) alebo sluka hôrna (Scolopax rusticola). Ďalší typicky vodný vták napríklad je chochlačka morská (Aythya marila), potápka malá (Tachybaptus ruficollis), chránený rybárik riečny (Alcedo atthis), vzácnejšie zalétávající kormorán veľký (Phalacrocorax carbo) a u nás dokonca kriticky ohrozený potápač veľký (Mergus merganser).
Z cicavcov možno v prírodnej rezervácii pozorovať druhy, bežne sa vyskytujúce v lese pri tečúcich vodách, teda vysoká zver ako srnec lesný (Capreolus capreolus) a muflón (Ovis musimon), ktorý bol vysadený umelo v roku 1953, diviak lesný (Sus scrofa) a bežné hlodavce (Rodentia), hmyzožravci (Insectivora) a zajacovité (Lagomorpha). K zaujímavým a vzácnejším druhom patrí hryzec vodný (Arvicola terrestris), kuna lesná (Martes martes), líška hrdzavá (Vulpes vulpes), ohrozené veverica obyčajná (Sciurus vulgaris) a tchor tmavý (Mustela putorius)  a dnes silno ohrozený pĺšik lieskový (Muscardinus avellanarius). V lokalite nemožno vylúčiť ani výskyt silne ohrozeného bobra európskeho (Castor fiber), ktorý žije v plzenských riekach.
Hospodárenie
Prírodná rezervácia Zábělá dnes spadá pod európske významné lokality. Hlavným predmetom ochrany je pôvodný dubovo-hrabový les (Hercýnska dubohrabina) a suťový les, ktorý smeruje k prirodzenému vývoju lesa v danej lokalite. Europsky významná lokalita rozšírila predmet ochrany aj na mezofilné ovsíkové lúky, bahnité riečne náplavy Berounky a ochranu naturového pižmovca hnedého, žijúceho v kôre urastených dubov. Z týchto dôvodov je akákoľvek hospodárska ťažba v rezervácii vylúčená. Prevažná väčšina stromov a spadnutých konárov zostáva v lese. Iba kmene padnuté cez turistický a náučný chodník sú odstraňované. Hospodárenie berie ohľad na prírodné hodnoty chráneného územia.
Ohrozenie
V minulosti spočívalo ohrozenie prírody v nadbytku odpadkov okolo výletnej reštaurácie. Dnes je územie prírodnej rezervácie v prvom rade silne ohrozené nedisciplinovanými návštevníkmi. Rezervácia je pretkaná radom cestičiek, ktoré vedú mimo turisticky značené cesty. Výsledkom je nadmerný zošlap a poškodzovanie hajových bylín. Svahovitý lesný terén s niekoľkými eróznymi ryhami ponúka lákavé miesto pre cyklokrosovú turistiku. Bohužiaľ jazda na horských bicykloch mimo vyznačené miesta pôsobí na biotop lesa ešte horšie. Nadmerná jazda bicykilov spôsobuje poškodzovanie koreňov stromov a negatívne rozrušovanie štruktúr pôd, ktoré potom ľahšie podliehajú erózii. Vo svahu sú pôdy následne náchylnejšie na vymieľanie dažďovou vodou a splavovanie živín potrebných pre rast vegetácie.
V strednej časti Zábělej je vo spádnici zakopaný podzemný ropovod, ktorý v prípade havárie môže teoreticky ohroziť biotop lesa. Rieka Berounka už nepredstavuje reálnu hrozbu zo znečistenia, okrem mimoriadne veľkých povodní. Oveľa závažnejší vplyv mala medzinárodná železnica priamo susediaca s prírodnou rezerváciou. Okolo trate sa vyskytovala najväčšia koncentrácia odpadkov. Ďalším dôkazom nedisciplinovanosti návštevníkov sú odpadky, povaľujúce sa pozdĺž ciest a na skalnej vyhliadke v západnej časti rezervácie.
vľavo|náhľad|Samovoľne obnovujúci sa les v staršej časti prírodnej rezervácie. Mladé stromy potenciálne ohrozené ohryzom. Spadnuté drevo podporuje biodiverzifikáciu hájovej kveteny. Veľkú zásluhu na potenciálnu nestabilitu biotopu dubohrabového lesa majú aj nepôvodné druhy. Medzi hlavné dreviny patrí smrek a smrekovec, ktoré ale v budúcnosti nie sú schopné prirodzene konkurovať listnatým stromom. Veľké ohrozenie ale predstavuje invázny agát biely (Robinia pseudoacacia), ktorý rastie pozdĺž bývalej železnice medzi Plzňou a Prahou a môže sa od nej aktívne samovoľne šíriť. inváznym druhom je aj netýkavka malokvetá (Impatients parviflora), ktorá na niekoľkých miestach rastie pozdĺž plzenských riek a potenciálne môže byť zavlečená riekou Berounkou do prírodnej rezervácie. Ďalšou rozhodne neprehliadnuteľnou hrozbu pre biotop predstavuje ohryz semenáčikov, jedno až dvojročných stromčekov a bylín od srncov a od umelo vysadeného muflóna v pol. 20. storočia, ktorý je navyše schopný poškodiť aj mladé stromčeky. Zver sa tiež podieľa na degradácii pôdneho profilu a nitrofizácii stanovíšť. Najväčší podiel na degradácii lesných spoločenstiev má preto lesná vysoká zver a vnášanie nepôvodných drevín a bylín do ekosystému, vrátane ruderalizácie (neúmyselné zavlečenie nepôvodných semien rastlín človekom a zvieratami - viď ruderálne spoločenstvo).
Management ochrany
Hlavným záujmom ochrancov prírody je náprava zásahov človeka s minimalizáciou zásahov a stabilizácia biotopov v rezervácii. Do roku 2005 v chránenom území neprebiehala žiadna sústavná starostlivosť. Ideálnym riešením by bolo ponechať biotop lesa samovoľnému prirodzenému vývoju. Bohužiaľ priame i nepriame zásahy človeka počas histórie narušili biotop a spôsobili zmeny v skladbách rastlinných a živočíšnych spoločenstiev. Preto medzi prvý bod manažmentu ochrany patrí kontrola druhovej skladby drevín a potenciálny redukcie negatívnych zástupcov. Jedná sa najmä o odstránenie neprirodzených monokultúr a inváznych druhov (napr. Smrek obyčajný, smrek pichľavý, agát biely, netýkavka malokvetá a iné náletové dreviny a byliny ). Dôležité je zabezpečiť rôznovekosť dubov a hrabov pre prirodzenú obnovu lesa. K tomu je potrebná aktívna ochrana semenáčikov proti ohryzom. Ideálnym riešením je zredukovať stavy muflónej zveri, ktoré devastujú mladé stromčeky, bylinné poschodie a ruderalizujú dané územie. Alternatívnym riešením je oplotenie semenáčikov a ich pravidelná kontrola.
Ďalším krokom je ponechanie mŕtvych kmeňov stromov v lese. Prirodzený rozpad mŕtveho dreva zvyšuje diverzifikáciu bylinného poschodia a podporuje rozmnožovanie drevných chrobákov. Primárne sa berie ohľad na pižmovca hnedého (Osmoderma eremita). Pre jeho vývoj je navyše dôležité aj preslnenie a celkové prehriatie kmeňov dubov. Torzá kmeňov je vhodné v lese ponechať a priestor okolo nich umelo presvetliť. Plán ochrancov prírody zahŕňa pravidelný monitoring výskytu lariev a dospelých jedincov. Veľmi vhodné je tiež jednoročné kosenie lúky pozdĺž toku rieky Berounky s absenciou jej hnojenie.
V manažmente ochrany sú uvedené aj kroky proti vplyvu človeka. Pre reguláciu škôd verejnosťou je potrebné pravidelne obnovovať turistické značenie, technické prvky (mostíky, lavičky, odpadkové koše a pod.) A inovovať náučné tabule. V úvahe je tiež podniknúť ochranné kroky proti jazde na bicykloch (cyklokrose) mimo turisticky značené cesty (aspoň informačné tabule). Posledným cieľom je dostatočne viditeľne vyznačiť hranice rezervácie, ako aj časti územia európsky významnej lokality. Všetkým vlastníkom pozemkov ponúknuť finančnú kompenzáciu alebo náhradu za iné pozemky a uzavrieť zmluvy o obvyklom hospodárení. Orientačné náklady na ochranu prírodnej rezervácie Zábělá do roku 2020 sa pohybujú okolo 100 000 Sk.
Turizmus
V 19. a v prvej polovici 20. storočia bola Zábělá obľúbeným výletným miestom. Po druhej svetovej vojne tento trend upadol, ale postupným rozširovaním mesta Plzne sa rezervácia stávala dostupnejšou. S vyhlásením prírodnej rezervácie záujem turistov o túto lokalitu opäť stúpol. So zaradením prírodnej rezervácie medzi európsky významné lokality v roku 2005 tento trend ešte zosilnel.
náhľad|Zelený turistický a náučný chodník vedúci cez prírodnú rezerváciu Zábělá.
Prístupové cesty
Oficiálne prístupovej cesty do prírodnej rezervácie Zábělá sú tri. Jednou z nich je zelený turistický chodník, ktorý smerom od Plzne-Bukovec najskôr kopíruje bývalú medzinárodnú železnicu medzi Plzňou a Prahou a na začiatku rezervácie potom zatáča doľava, prechádza jej stredom a zároveň zostupuje bližšie k Berounke. Po opustení rezervácie vedie pozdĺž lesa pri rieke a pokračuje na rázcestí Dolanského mosta. Zostávajúcou prístupovou cestou je žltý turistický chodník vstupujúci do rezervácie v mieste železničného mosta pri potoku. Žltý tak spája zelený turistický chodník v rezervácii a červený chodník, ktorý prechádza zábělským hospodárskym lesom a po ktorom sa možno tiež dostať späť do Bukovca.
Oriešok (plod)
náhľad|Plod liesky obyčajnej - oriešok Oriešok je druh suchého jednosemenného plodu, ktorý má semeno obalené tvrdým oplodím. Vyskytuje sa u mnohých druhov rastlín, za zmienku stojí najznámejšia lieska obyčajná (Corylus avellana). Iné druhy plodov, ktorým my hovoríme „orech“, zvyčajne nie sú orechmi (napr. vlašský orech, kešu, arašidy).
Percy
Percy môže byť:
Péré
Péré môže byť:
Péronne
Péronne môže byť:
Pérignac
Pérignac môže byť:
Perreux
Perreux môže byť:
Robert Redhammer
Prof. Ing. Robert Redhammer, PhD. (* 21. november 1963, Bratislava) je slovenský elektrotechnik, výskumník, vysokoškolský pedagóg a funkcionár. V rokoch 2011 až 2019 bol rektor om Slovenskej technickej univerzity. Od 1. marca 2019 je predsedom Výkonnej rady Slovenskej akreditačnej agentúry pre vysoké školstvo.
Vzdelanie a kariéra
Redhammer absolvoval v roku 1988 odbor mikroelektronika na vtedajšej Elektrotechnickej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave (dnes Fakulta elektrotechniky a informatiky - FEI STU) a získal titul Ing. Po absolvovaní zostal pracovať na fakulte ako výskumník. V rokoch 1991 – 1992 absolvoval pobyt na univerzite v Yorku v Anglicku. V roku 1993 získal titul kandidáta vied. Od roku 1994 pôsobil ako pedagóg na FEI STU. V roku 1995 bol habilitovaný na docenta v odbore elektronika. V rokoch 1997 – 2003 bol prodekanom FEI STU pre vedu a výskum a informačné technológie. V rokoch 2003- 2011 pôsobil ako prorektor STU pre vedu a výskum. V tejto funkcii inicioval vznik Univerzitného technologického inkubátora a založenie univerzitnej obchodnej spoločnosti STU Scientific s.r.o.
Za profesora v odbore elektronika bol menovaný prezidentom Ivanom Gašparovičom 28. novembra 2011. Práve on v mene novovymenovaných profesorov sa poďakoval prezidentovi za získanie najvyššieho akademického titulu.