cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kvádi
Charakteristika
Pre príbuznosť s Markomanmi je ťažké rozlíšiť hranicu medzi obomi kmeňmi. Kvádi pri svojom príchode vytlačili časť keltského obyvateľstva (Bojov), časť kmeňov si podmanili (Kotíni na strednom Slovensku).
Ladislav Hilár
Životopis
Spočiatku pôsobil ako internista - hematológ, po doplnení vzdelania v Hamburgu sa stal stomatológom. V roku 1962 atestoval zo sociálneho lekárstva a stal sa metodológom.
Pôsobil v NsP KÚNZ v Banskej Bystrici (do 1973). Metodológ Okresného ústavu národného zdravia v Banskej Bystrici; predseda Spolku lekárov v Banskej Bystrici (po 1945). Elaborátom Pokrokové tradície zdravotníctva v Banskej Bystrici (rukopis), prispel k výskumu dejín lekárstva. Zaujímal sa o matematiku, fyziku a astronómiu. Ľudovej hvezdárni v Banskej Bystrici daroval teleskop. Člen Historického ústavu SAV.
Penológia
Penológia je náuka o treste, interdisciplinárne odvetvie, ktoré sa zaoberá problémami výkonu trestu.
Kvadrilión
Kvadrilión je:
2282 Andres Bello
2282 Andres Bello je planétka s priemerom 30 km, ktorú objavil C. Torres 22. marca 1974.
Tinhurá
Tinhurá je neobývaný ostrov na atole Dálu na Maldivách.
Richard Müller (spevák)
Richard Müller (* 6. september 1961, Hlohovec) je slovenský spevák, hudobník, skladateľ. V jeho tvorbe sa prejavil vplyv viacerých hudobných žánrov. V začiatkoch, ešte so skupinou Banket, nahral niekoľko skladieb, ktoré je možné zaradiť do synthpopového hudobného žánru, či do new wave, no výrazne inklinoval aj k šansónu, k štýlom v pôvodnej slovenskej populárnej hudbe, či k rôznym rockovým hudobným žánrom.
Začiatky
Richard Müller sa narodil 6. septembra 1961 v Hlohovci. Je synom hereckej dvojice Vlada a Elišky Müllerovcov. V roku 1986 absolvoval štúdium filmovej a televíznej dramaturgie a scenáristiky na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Počas štúdia sa venoval publicistickej činnosti v hudobných časopisoch Populár a Gramorevue. Prvú nahrávku, skladbu „Rádio“, naspieval so skupinou Burčiak Pavla Daněka.
Skupina Banket
V roku 1984 založil vlastnú elektropopovú hudobnú skupinu Banket. Prvé verejné vystúpenie Richard Müller absolvoval v roku 1984 na Bratislavskej lýre s piesňou „Nespoznaný“. V roku 1989 so skupinou Banket získal bronzovú Bratislavskú lýru za pieseň „Aj ty!“ (hudba: Richard Müller/ text: Kamil Peteraj).
Scénická tvorba a muzikál Baal
Richard Müller je spoluautorom scénickej hudby k filmu Kúpeľňový hráč (1988) a k divadelnej inscenácii Baal (1989), ktorá bola skomponovaná k muzikálu inšpirovanému hrou od Bertolta Brechta. Premiéra tejto hry sa konala dňa 7. apríla 1989 v martinskom Divadle SNP. Súbor Divadla SNP v Martine s ňou potom s úspechom hosťoval na mnohých svetových scénach. Hudobný album so skladbami z tohto projektu vyšiel v roku 1990.
Sólová kariéra
V roku 1990 Richard Müller oficiálne začal svoju sólovú dráhu. Po hudobnej stránke sa v začiatkoch tejto sólovej kariéry jeho hlavným spolupracovníkom stal Henrich Leško. S ním nahral Richard svoje prvé dva sólové albumy Neuč vtáka lietať (1992) a 33 (1994). Neskôr, v roku 2005, Henrich Leško produkoval Müllerov album 44. m Popri týchto sólových projektoch začal od polovice 90. rokov Richard Müller súbežne spoluprácu s hudobníkom a skladateľom, Jaroslavom Filipom. Z ich spolupráce vznikli albumy 33 (1994), LSD (1996), Nočná optika (1998), či Koniec sveta z roku 1999. Skladby Jara Filipa sa stali súčasťou repertoáru koncertov, či oficiálnych kompilácií, ktoré vydával Richard Müller aj v neskorších rokoch po úmrtí Jaroslava Filipa v júli 2000. V roku 1999 vyšiel Richardovi Müllerovi jeho prvý koncertný album nazvaný Müllenium Live.
Najvýraznejším projektom k návratu k Jarovi Filipovi bol retrospektívny album coververzií pôvodných vydaných hudobných nahrávok, ktorý v roku 2008 vyšiel pod názvom Müller spieva Lasicu, Lasica spieva Müllera, Müller a Lasica spievajú Filipa.
V polovici 90. rokov 20. storočia Richard Müller spolu s hudobníkmi Andrejom Šebanom, Oskarom Rózsom a Emilom Frátrikom, na audiokazetu nahrali svoje improvizácie, ktoré sa rozhodli vydať ako príležitostné hudobné zoskupenie a projekt, nazvaný skratkou PPF, respektíve  Po piči front. Celý tento projekt (PPF) vznikol v období, kedy sa trojica hudobníkov Šeban, Rózsa a Müller intenzívne podieľala a stretávala pri realizácii albumov, ktoré vznikali z hudobných materiálov zo spolupráce dvojice autorov: Müller/ Filip, na ktorých bol Oskar Rózsa producentom. Posledným projektom v sérii albumov produkovaných Oskarom Rózsom bol v tom období album … a hosté, na ktorom spolu s mnohými ďalšími účinkoval aj Ivan Tásler. Ivan Tásler na tomto albume naspieval s Richardom Müllerom duet v piesni „Srdce jako kníže Rohan“. Po roku 2000 vzniklo takto niekoľko spoločných hudobných nápadov, ktoré boli výsledkom novej spolupráce dvojice Müller/ Tásler. Tásler produkoval Müllerovi album ’01 (2001) a Richard Müller účinkoval na albume IMT Smile (2003), neskôr, v roku 2011, bol Ivan Tásler producentom Müllerovho albumu Ešte.
V roku 2003 Richard Müller v USA v newyorskom štúdiu Monster Island nahral album, ktorý v nasledujúcom roku vyšiel pod názvom Monogamný vzťah. Bol to jeho prvý projekt, ktorého exkluzívnym autorom bol on sám. Hudobníci, ktorí album spolu s Müllerom produkovali, nepochádzali zo Slovenska, ale pôsobili v Spojených štátoch. Album obsahoval gitarovú hudbu, prvýkrát bez využitia klávesových nástrojov. K spolupráci s americkými hudobníkmi sa Richard Müller vrátil aj pri nahrávaní albumu V.V., či počas koncertného turné, z ktorého vznikol aj album známy pod názvom 44: Koncert.
Iné aktivity a osobný život
Richard Müller moderoval viaceré rozhlasové relácie, či televízne talkshow ako Müllerád (TV Luna), Promülle (STV) a OK Pop (ČT). Ako herec hosťoval v seriáli Panelák (TV Joj) a účinkoval v dabingu pre film Princezná a žaba. Zahral si aj menšiu rolu speváka v snímke Rivers of Babylon, ktorá bola v roku 1998 nakrútená podľa motívu rovnomennej knihy Petra Pišťanka.
Okrem hudby sa Richard Müller zaujíma aj o fotografovanie. Je autorom, či spoluautorom grafických návrhov niekoľkých obalov svojich vlastných albumov. V roku 1996 vydal knihu so zbierkou fotografií s názvom Amerika, Americký denník a o štrnásť rokov neskôr ďalšiu, ktorá je nazvaná Enter.
V roku 2000 sa Richard Müller verejne priznal k užívaniu drôg, ktoré, podľa vlastných slov, bral už šesť rokov. Neskôr vyhlásil, že trpí depresiami a ukončil hudobnú kariéru. K hudbe sa po niekoľkých mesiacoch napokon znovu vrátil.
Richard Müller je synom herca Vladislava Müllera a herečky Elišky Müllerovej. Jeho bývalou manželkou je televízna hlásateľka a moderátorka Soňa Müllerová. S ňou má dve deti: syna Filipa a dcéru Emu-Lujzu. So súčasnou partnerkou Vandou Wolfovou má syna Markusa.
So skupinou Banket
(*) Súčasť boxetu Všetko (2011) Richarda Müllera (*) Druhá strana singla patrí inému interpretovi
Sólové albumy
(*) Boxet pozostávajúci z 25 CD Müllerovej tvorby vrátane skupiny Banket
Ocenenia
2013 - Krištáľové krídlo v kategórii Rock Pop Jazz spoločne so skupinou Fragile
Grand Prix Rádio:
Slávik:
Deska roku (Česko):
Betpouy
Betpouy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Machorasty
Delia sa na tri taxóny (majúce obyčajne buď postavenie oddelenia alebo triedy): pečeňovky, rožteky a machy - pozri kapitolu Systematika.
Výskyt
Machorasty sú väčšinou suchozemské, niektoré druhy sa však druhotne vrátili do vody. Súš osídlili približne pred 300 miliónmi rokov, väčšina fosílnych nálezov pochádza z treťohôr.
Charakteristika
Sú to autotrofné, mnohobunkové a najvyššie organizované stielkaté rastliny. Spoločným znakom machorastov je antitetická rodozmena, čiže striedanie pohlavnej a nepohlavnej generácie. Prevažnú časť vegetatívneho života sú v gametofyte.
Bunková stena je tvorená celulózou, ako zásobná látka im slúži škrob.
Vodu získavajú prevažne z atmosféry, len veľmi málo zo substrátu. Dokážu prijať množstvo vody, ktoré sa rovná až 2,5-násobku ich hmotnosti. Niektoré druhy naproti tomu znášajú aj vyschnutie. Svetelné nároky machorastov sú vo všeobecnosti nižšie ako u cievnatých rastlín.
Stielka
Ich telo tvorí stielka, ktorá môže byť lupeňovitá alebo diferencovaná na pakorienky (rizoidy), pabyľku (kauloid) a palístky (fyloidy).
Stielka machorastov je v rámci jedného druhu veľmi odlišná na základe toho, či ide o pohlavnú generáciu - gametofyt, alebo o nepohlavnú - sporofyt. Úlohou sporofytu je priniesť výtrusy (spóry), ktorými sa rastlina nepohlavne rozmnožuje. Gametofyt zase vytvára pohlavné bunky - gaméty, ktoré slúžia na pohlavné rozmnožovanie.
Gametofyt
Gametofyt machorastov je tvorený prvoklíkom, zelenou stielkou schopnou fotosyntézy. Často býva vláknitá a podobá sa na vláknité zelené riasy, od ktorých sa však líši šikmými priehradkami. Prvoklík býva najčastejšie vláknitý, môže byť ale aj ružicovitý a lupeňovitý. Z prvoklíku vyrastá tzv. gametofor, ktorý môže byť rozlíšený na pakorienky, pabyľku a palístky. Palístky sú analogické s listami cievnatých rastlín, nie sú to však ich vývojoví predchodcovia. left|thumb|Gametofyt s kvapôčkami vody, ktorá je nevyhnutná pre [[oplodnenie]] Na gametofore sa vytvárajú pohlavné orgány - gametangiá. Samčie pohlavné orgány sa nazývajú plemeníčky (anterídiá) a tvoria sa v nich spermatozoidy. Samičie pohlavné orgány sú zárodočníky (archegóniá) a nesú vajcovú bunku - oosféru. Gametangiá sú obvykle chránené obalovými palístkami, ktoré majú odlišné sfarbenie. K oplodneniu môže dôjsť len vo vodnom prostredí, u druhov rastúcich na súši napríklad počas dažďa alebo rosy.
Sporofyt
Sporofyt vzniká z oplodnenej vajcovej bunky. Je tvorený nohou (bulbus), ktorá zabezpečuje spojenie medzi gametofytom a sporofytom. Môže ju chrániť pošvička (vaginula), čo je zvyšok steny zárodočníka. Noha niekedy chýba. Ďalšou časťou tela je stopka (seta), ktorá tiež niekedy chýba. Stopka nesie výtrusnicu (sporangium, téka), ktorá nesie výtrusy. Výtrusy sa tvoria z výtrusorodého pletiva (arecheospóru) redukčným delením. U pečeňoviek sú vo výtrusnici prítomné aj elatéry alebo pseudoelatéry, čo sú štruktúry podieľajúce sa na rozhadzovaní výtrusov.
Rozmnožovanie môže byť aj vegetatívne, napr. úlomkami stielok.
Porovnanie s inými organizmami
Od nižších rastlín sa machorasty odlišujú stavbou stielky, v ktorej sú už prítomné pletivá (napr. asimilačné). Majú aj veľmi primitívne vodivé pletivá. U rias sa navyše nevyskytujú sterilné obaly gametangií. Chloroplasty machorastov majú stavbu typickú pre chloroplasty vyšších rastlín. Ich fotosyntetickými farbivami sú chlorofyl a, chlorofyl b, karotény a xantofyly. Nemajú už fykobilíny, ktoré sa vyskytujú u červených rias a siníc.
Väčšina machorastov už má prieduchy, u niektorých pečeňoviek, troch rodov rožtekov a niektorých primitívnych machov však chýbajú. Pri druhoch, ktoré ich majú, sú prítomné väčšinou na sporofyte, len výnimočne na gametofyte.
Zaradenie v systéme
Machorasty spolu s cievnatými rastlinami patria medzi zelené rastliny (Viridophyta). V rámci zelených rastlín sa zaraďujú medzi vyššie rastliny v širšom zmysle, pretože zo zygoty sa vyvíja embryo vyživované materskou rastlinou a tiež ďalšie znaky ich približujú k typickým predstaviteľom vyšších rastlín. V niektorých (skôr starších) systémoch boli zaraďované k cievnatým rastlinám. Hoci majú cievne zväzky, čo je dôležitý znak cievnych rastlín, tieto zväzky nie sú lignifikované. Ich prieduchy nie sú uzavierateľné.
Vnútorná systematika
Machorasty sa rozdeľujú na tri základné taxóny: rožteky, pečeňovky a machy, hodnotené obyčajne buď ako oddelenia alebo ako triedy. Rožteky a machy sú monofyletické skupiny, u pečeňoviek je ich monofyletickosť sporná a podľa niektorých autorov ide o parafyletickú skupinu.
machorasty:
Lohi
Lohi alebo Lohí je jeden z obývaných ostrovov na atole Núnu na Maldivách. Počet obyvateľov je 754 (jún 2006), dĺžka ostrova 980 m, šírka 500 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 181,46 km.
Jedlová (Lužické hory)
Jedlová je vrch na severe Česka, v Úsťanskom kraji, vo východnej časti okresu Děčín, na juhu Šluknovského výbežku, v katastrálnom území obce Jiřetín pod Jedlovou. Leží juhozápadne od Varnsdorfu a  juhozápadne od centra Jiřetína. Hora má nadmorskú výšku 774 metrov. Je po Luži a Pěnkavčom vrchu treťou najvyššou horou Lužických hôr a ide o mohutnú fonolitovú kopu. Názov hory je odvodený z pôvodného porastu, ktorý tvorili jedle prestúpené smrekmi, dnes prevažujú smreky a na vrchole buky. Lesný porast veľmi poškodili emisie v  70. a 80. rokoch 20. storočia. Napriek tomu na Jedlovej žije rad ohrozených živočíšnych druhov.
Na úpätí hory pracovali tiež dve sklárske huty. Prvá z nich stála v 14. storočí na území dnešnej osady Rozhled. Skláreň, ktorá stála na južnej strane, patrila medzi významné české sklárne na prelome 17. – 18. storočia. Na južnom úpätí sa nachádza bývalý pieskovcový lom. Od 2. polovice 19. storočia je Jedlová obľúbeným turistickým cieľom. Na vrchole hory je rozhľadňa z roku 1891, výletná reštaurácia a pomník básnika Friedricha Schillera. Približne východne od vrcholu hory sa nachádza zrúcanina hradu Tolštejn.
Jedlová sa využíva na zimné športy, na vrchol hory vedie lyžiarsky vlek.
Opis
Názov hory pochádza z prekladu nemeckého mena hory, Jedlová hora, teraz Jedlová. Jedlová leží v najsevernejšej časti Česka, vo východnej časti Úsťanskeho kraja, v okrese Děčín, v južnej časti Šluknovského výbežku, na území obce Jiřetín pod Jedlovou, asi južne od centra obce. Tento vrch kužeľovitého tvaru sa týči do výšky 774 m n. m. a asi do výšky 200 –  nad okolitou krajinou. Horopisne sa nachádza v západnej časti Krkonošsko-jesenickej subprovincie v centrálnej časti Lužických hôr. Je súčasťou Lužického chrbáta, časťou jeho západného okrsku – Jedlovského chrbáta, ktorého je najvyšším vrcholom. Z Jedlovej vybiehajú dva chrbátiky – jeden východne na Tolštejn, druhý severne na Křížovú horu. Ďalšími najbližšími kopcami viditeľnými z Jedlovej je južne Konopáč a Stožec, severovýchodne Malý Stožec.
Jedlová je tzv. neovulkanický suk z treťohorného miocénu. Spodná tretina hory sa skladá z relatívne pevného kriedového pieskovca brezeneckého súvrstvia, ktorý sa predtým ťažil na stavebné účely. Dnes už zarastený lom sa nachádza na južnom úpätí. Vrchné dve tretiny tvorí fonolit obsahujúci kryštály sklovitého živca, ktorý prenikol pieskovcom pri vulkanickej činnosti. Pre fonolit na Jedlovej hore sa urobila rádiometrická analýza, ktorá dokazuje vulkanickú činnosť spred 31 ± 4,8 miliónmi rokov. Živec sa často rozpadá na veľké dosky, miestami zoskupené do zdanlivého múru (juhovýchodný svah a juh vrchola), inde vytvára sutinové polia s riedkou vegetáciou. Sutinové polia nie sú typickými svahovými sedimentmi, ale reziduálnym reliktom mrazového zvetrávania predovšetkým z chladných období pleistocénu.
Emu hnedý
Emu hnedý (Dromaius novaehollandiae) je najväčší autochtónny vták Austrálie. Má chumáčovité, voľne splývajúce sivohnedé perie, mohutné nohy a krátke krídla. Je veľmi spoločenský, žije vo voľných kŕdľoch, ktoré pozostávajú z desiatok jedincov. Živí sa predovšetkým semenami a plodmi, v čase nedostatku prejde pri hľadaní potravy veľké vzdialenosti. V Tasmánii už emu vyhynul, ale na austrálskej pevnine mu prospieva pestovanie obilnín. V niektorých oblastiach ho farmári dokonca považujú za škodcu.
Jedlová (Lužické hory)
Opis
Na vrchole Jedlovej je ročný teplotný priemer 5 °C.
Emu hnedý
Chov v Zoo
Emu hnedý je najčastejším chovancom z radu bežcov v zoologických záhradách po celom svete.
Jedlová (Lužické hory)
Opis
Na severnej strane hory sú rozptýlené chalupy osady Jedlová, na úpätí severovýchodného svahu sa rozkladá osada Rozhled. Na južnom úpätí je lesné nádražie Jedlová, cez ktoré vedú železničné trate 080 Jedlová – Bakov nad Jizerou a 081 Rumburk – Děčín. Medzi nádražím Jedlová a vrcholom hory je na zhruba prevýšenie 230 metrov. Pri dobrej viditeľnosti možno vidieť celé Lužické hory, hrebeň Jizerských hôr, Ještěd, blízky hrad Tolštejn, Bezděz, Milešovku, Děčínský Sněžník aj vzdialenejší hrebeň Krušných hôr. Na južnom úpätí hory ležia dva Jedlovské rybníky – Veľký Jedlovský rybník a severne od neho Malý Jedlovský rybník. Nachádzal sa tu aj tretí rybník, nazývaný Hutní, predtým. Svoje meno dostal podľa dnes už zaniknutej sklárskej hute. Hutný rybník je už vypustený, zostávajúce dva rybníky dnes slúžia ako vodohospodárske nádrže. a k chovu ryb.
Emu hnedý
Chov v Zoo
Na Slovensku ho chovajú všetky zoologické záhrady a vo všetkých zaznamenali aj úspešné odchovy. Štatisticky najdlhšie, takmer od svojho vzniku ho chová Národná Zoo Bojnice, ktorá odchovala takmer tri stovky mláďat a patrí k historicky najúspešnejším v jeho odchove v zoologických záhradách Európy. Významným chovateľom je od 90-ych rokov minulého storočia aj ZOO Košice, kde odchovali už takmer 60 mláďat a Zoo Spišská Nová Ves.
Jedlová (Lužické hory)
Poškodenie lesa a zmeny biotopu
Prvé poškodenie lesa emisiami sa objavilo po roku 1970, pričom vážnej podoby nadobudlo na jar v roku 1977 a po zime na prelome rokov 1978 a 1979, ako dôsledok spolupôsobenia emisií a mimoriadne nízkych teplôt. Jedlová leží v pásme najťažšieho poškodenia emisiami SO2 a jej vrchol je ako jediné miesto v Lužických horách označený ako pásmo A. Emisie pochádzali prevažne z poľskej elektrárne Turów a z nemeckých elektrární Hirschfelde (už odstavená) a Hagenwerder (utlmená), ktoré sa nachádzajú vo vzdialenosti 25 –, a z nemeckej elektrárne Boxberg (utlmená), vzdialená od Jedlovej. Po odstavení či utlmení zdrojov znečistenia na nemeckej strane pokleslo množstvo emisií zhruba na polovicu. Predpokladá sa, že les na Jedlovej poškodil aj fluór; v rokoch 1978 až 1982 dosiahli jeho koncentrácie 0,3 μg/m³. V rokoch 1986 až 1987 došlo po veternej kalamite k premnoženiu kôrovcov a lýkožrúta smrekového. Od decembra 1995 až do marca 1996 Jedlovú znovu poškodil sneh a námraza, za súčasného pôsobenia emisií.
Emu hnedý
Chov v Zoo
Z českých zoo sa s ním stretne návštevník takmer v každej zoo. Svetovo najslávnejším chovateľom je ZOO Zlín-Lešná, kde ich chovajú kontinuálne už viac než sto rokov.
Jedlová (Lužické hory)
Poškodenie lesa a zmeny biotopu
Emisné škody síce nedosiahli kalamitnú úroveň, napriek tomu však viedli k čiastočnej zmene biotopu. Na niektorých miestach sa les po ťažbe neobnovil a začali sa objavovať veľké holiny. To viedlo aj k zmene vodných pomerov v pôde a vyschnutí rašeliniska na južnom svahu, kde následne zanikol bohatý porast rosičky okrúhlolistej. Medzi smrečinami sa rozšírila jarabina vtáčia a traviny metlušky krivolakej (Avenella flexuosa). V presvetlenom lese sa začalo dariť náprstníku červenému (Digitalis purpurea). V súčasnosti sú dospelé a dospievajúce smrekové porasty vyťažené a obnovujú sa. Na mladých porastoch možno pozorovať škody vzniknuté lúpaním vysokou zverou.
Fauna
Medzi chrobákmi boli objavené tri ohrozené druhy, a to svižník poľný a dva druhy bystrušiek – Carabus arcensis a Carabus problematicus. Kyslý podklad Jedlovej spôsobuje, že sa tu, podobne ako na ďalších kopcoch Lužických hôr, vyskytuje len veľmi málo mäkkýšov.
Na Jedlovej bolo objavených tiež 57 druhov stavovcov, z ktorých takmer všetky patria medzi typické druhy stredoeurópskych listnatých a zmiešaných lesov. Väčšina týchto druhov sa na území kopca rozmnožuje, lebo táto oblasť je súčasťou ich širšieho teritória. Medzi nimi bolo 10 druhov obojživelníkov a plazov, 31 druhov vtákov a 16 druhov cicavcov. Za najvýznamnejší sa považuje nález piskora horského, o ktorom dovtedy prevládal názor, že sa v Lužických horách vyskytuje iba na nemeckej strane. Prieskum preukázal tiež výskyt mnohých zvlášť chránených druhov zahrnutých vo vyhláške 395/1992 Sb. o ochrane prírody a krajiny. Tunajšími kriticky ohrozenými druhmi sú skokan rapotavý, vretenica severná a sokol sťahovavý. Ďalší kriticky ohrozený druh, plcha záhradného, na Jedlovej naposledy zaznamenali v roku 1940, ale jeho súčasný výskyt nejde úplne vylúčiť. Veľmi ohrozenými druhmi sú mlok vrchovský, mlok bodkovaný, jašterica krátkohlavá, jašterica živorodá, slepúch lámavý, rybárik obyčajný a spomínaný piskor horský. Veľmi ohrozeného muchárika malého v tejto lokalite naposledy spozorovali v roku 1929. Ohrozenými druhmi sú ropucha bradavičnatá, krkavec čierny, orešnica perlavá, strakoš obyčajný, lastovička obyčajná a čierna forma veverice obyčajnej. Z lovnej zveri sa na Jedlove vyskytujú jelene, srnce a zajace. Právo poľovníctva v revíre vykonáva Poľovnícke združenie Jedlová.
Na Jedlovej sa v pieskovcových sedimentoch tiež sporadicky objavujú paleontologické nálezy prehistorickej fauny z dôb, keď územie ležalo na dne kriedového mora. Patria sem nálezy 12 druhov lastúrnikov rodu Inoceramus z vrchného turonu až coniaku a v lome možno tiež objaviť stopy po lezení morských rakov.
Sklárstvo
Uprostred dnešnej osady Rozhled, oproti rekreačnému stredisku Slovan, na lúke, ktorá hraničí s Bielym potokom na severovýchodnom úpätí hory, stála v polovici 14. storočia sklárska huta, po nej sa v neskorších listinách (napr. listina majiteľa tolštejnského panstva Jiřího ze Šlejnic z roku 1539) zachoval dnes už zaniknutý názov jeho stanoviska. O hute sa nezachovalo mnoho informácií, jej činnosť však dokladajú archeologické nálezy zlomkov úžitkovej a sklárskej technickej keramiky, objavené pri prieskumoch v rokoch 1989 a 1994. Huta bola pravdepodobne vypálená v roku 1337 pri dobývaní hradu Tolštejn.
Na južnom úpätí hory, stála baroková sklárska huta, ktorú tu zrejme v roku 1680 založil Jan Kašpar Kittel zo Šumburku v Jizerských horách a ktorá pravdepodobne nadväzovala na staršiu hutu, snáď toho istého názvu, niekedy tiež uvádzanou ako Jedlovská. Skláreň, ktorá patrila k významnejším sklárskym hutám svojej doby, predávala svoje výrobky na domácom trhu, aj v cudzine. Doložená je pravdepodobná výroba k pocte vtedajších španielskych kráľov – erb Kastílie a Leónu. Známe boli napríklad ich výrobky lustrových príveskov. Približne v roku 1596 ju vlastnili páni z Vartemberka, neskôr patrila inak neznámemu Christopherovi Palmemu zo Svoru a poslední majitelia boli Kaspar Kittel a Johann Kittel z Polevska. Huta zanikla v roku 1739 následkom požiaru, čo dokladajú neskoršie písomné správy, ako aj nálezy žiarom deformovaných výrobkov na mieste jej bývalého stanoviska. Miesto, kde stála skláreň, bolo zničené pri budovaní železnice v roku 1868.
Lom pod horou
V spodnej časti južného svahu hory sa nachádza opustený pieskovcový lom. Je zakreslený už na lesníckej mape z roku 1860 a kamenársky majster Stephan Winkler v ňom na prelome 19. a 20. storočia zamestnával približne 100 robotníkov. Ťažili sa v ňom pevné, kremité, prevažne lavicovité pieskovce brezenského súvrstvia. Vyťažený pieskovec sa vyvážal do Saska a je z neho postavená aj väčšina ostenia a kamenných schodov v domoch v okolí hory. Ťažbu ukončili v 30. rokoch 20. storočia. Na skale pri vstupe do lomu je dodnes viditeľný portrét malého dievčatka vytesaného kamenármi. Prečo ho vytesali, sa nevie.
Výška lomovej steny dosahuje až 6,5 metrov, výška odvalu v predpolí lomu dosahuje až 12 metrov. Lom postupne zarástol lesom, je tu tiež nálezisko rojovníka močiarneho a rosičky okrúhlolistej. Okrem rastlín sa v lome vyskytujú aj chránené živočíchy, napr. vretenica severná, jašterica živorodá, mlok vrchovský, mlok bodkovaný, skokan hnedý a ropucha bradavičnatá.
Turistika a stavby na vrchole
Jedným z najslávnejších návštevníkov hory bol cisár Jozef II., ktorý stál na vrchole počas svojej inšpekčnej cesty v roku 1779. Vyhľadávaným cieľom turistov sa však Jedlová stala v druhej polovici 19. storočia. V tom čase sa nazývala „Rigi severních Čech“, pretože svojimi rozhľadmi pripomínala horu Rigi v švajčiarskych Alpách. Na rozvoj turistiky malo veľký vplyv vybudovanie železničnej siete, ktorá umožňovala ľahký prístup do blízkeho okolia hory. Najbližšia železničná stanica Jedlová, vzdialená od vrcholu, začala slúžiť v roku 1869. Prvou turistickou cestou, ktorá viedla z Jiřetína na vrchol hory, tu vyznačili členovia jiřetínskej sekcie Horského spolku pre najsevernejšie Čechy už v roku 1887 a len o rok neskôr postavili na východnom svahu prvú turistickú chatku.
V roku 1890 bola zahájená stavba vysokej kamennej rozhľadne. Rokovania o stavbe začali už 17. marca 1889 v Krásnej Lípě, keď majiteľ pozemku knieža Kinský povolil stavbu na vrchole Jedlovej. Stavbu, ktorú projektoval varnsdorfský staviteľ Stoy, zadala spomínaná jiřetínska pobočka Horského spolku pre najsevernejšie Čechy firme Eiselt z Krásnej Lípy. Ako murivo stavebníci použili predovšetkým miestny fonolit. . Rozhľadňa, ktorej stavba si vyžiadala celkom 5 200 zlatých, bola slávnostne otvorená 14. septembra 1891. Bývala na nej lucerna, ktorej svetlo v noci slúžilo ako maják pre celé okolie. Rozhľadňa bola v prevádzke do roku 1953, keď ju kvôli chatrnému stavu uzavreli. Obnoviť rozhľadňu sa od roku 1988 snažila Telovýchovná jednota Slovan Varnsdorf s podporou obce Jiřetín pod Jedlovou. Dňa 15. augusta 1992 prevzala rekonštrukciu rozhľadne rumburská firma Krejčí&syn, ktorá uskutočnila opravu podľa starých plánov vo vlastnej réžii, iba materiál hradila obec Jiřetín pod Jedlovou. 22. marca 1993 vyhlásilo Ministerstvo kultúry ČR rozhľadňu za kultúrnu pamiatku a dňa 3. júla 1993 bola zrekonštruovaná rozhľadňa slávnostne otvorená pre verejnosť. Počas prvého roka na ňu vystúpilo 8 000 turistov a podľa správy z roku 2003 ju odvtedy navštevuje viac než 10 000 turistov ročne. Rozhľadňa je majetkom obce Jiřetín pod Jedlovou a vstup na ňu je spoplatnený.
Okrem rozhľadne je na vrchole výletná reštaurácia. Hostinec dal postaviť súčasne s otvorením rozhľadne majiteľ panstva knieža Ferdinand Kinský a v prevádzke bol do roku 1943, keď bol v dôsledku vojnových udalostiach uzavretý. Po prvýkrát reštauráciu znovu skúšobne otvorili na Silvestra v roku 1993 a od 18. augusta 1995 je po kolaudácii otvorená natrvalo. V druhej polovici roku 2003 prebiehal v Děčíně medzi obcou Jiřetín pod Jedlovou a Františkom Oldřichom Kinským súdny spor o pozemok reštaurácie o rozlohe. Pozemok aj reštaurácia zostali v majetku obce Jiřetín pod Jedlovou. Pred hostincom sa nachádza pamätník nemeckého básnika Friedricha Schillera (1759 – 1805). Okolo pomníka bolo umiestnených 19 balvanov z rôznych hornín charakteristických pre Šluknovskú pahorkatinu a Lužické hory. Dopravené sem boli z devätnástich miest a obcí Šluknovského výbežku, ktoré sa o vybudovanie pomníka zaslúžili. Pomník bol postavený v roku 1905 Horským spolkom pre najsevernejšie Čechy pri príležitosti slávností k stému výročiu úmrtia básnika. Vtedy sa v novinách písalo, že pomník má pripomínať Schillerovu návštevu Jedlovej. Pri návšteve Čiech Schiller navštívil Prahu, Cheb, Karlove Vary a Duchcov, kde ho sprevádzal Casanova. Na Jedlovej však nikdy nebol a pravdepodobne ani nevedel, že existuje. Oslava slávnych ľudí takýmto spôsobom bola vtedy obvyklá. Do najväčšieho kameňa bola vsadená oválna doska s portrétom básnika a pod ňou bola pamätná tabuľa. V päťdesiatych rokoch bol reliéf odcudzený a kamene rozhádzané po okolí. V roku 1994 bola odcudzená aj bronzová pamätná tabuľa. Obecný úrad v Jiřetíně pod Jedlovou a prevádzkovateľ reštaurácie v roku 1996 zaobstarali novú pamätnú tabuľu z bieleho mramoru. Pri príležitosti 105. výročia existencie vyhliadkovej veže v septembri 1996 bol pomník Friedricha Schillera opravený.
V októbri 1981 vztýčili vedľa rozhľadne železný stožiar televízneho prevádzača a v júli 1997 bola na okraji vrcholovej plošiny postavená 49 metrov vysoká oceľová konštrukcia rádiokomunikačného stožiaru.
Spolu so stavbou rádiokomunikačného stožiaru bola z úpätia kopca k vrcholu Jedlové v roku 1997 vybudovaná asfaltová cesta, takže na vrchol Jedlové je možné vyjsť autom; jazdia sem napríklad nákladné automobily, ktoré zásobujú reštauráciu.
Šport
Na vrchol Jedlové vedie od roku 1968 od chaty Slovanu v osade Rozhled lyžiarsky vlek typu VL 1000 o dĺžke 1 200 metrov a s prevýšením 260 metrov. Kapacita vleku je 600 osôb za hodinu. Z vrcholu Jedlovej vedú dve zjazdovky s dĺžkou 1 200 a. Vlek je súčasťou lyžiarskeho strediska Jedlová. V sedle medzi Tolštejnom a Jedlovou je vlek Mezičky. V areále sú tiež upravované bežecké trate. V pláne je výstavba sedačkovej lanovky na vrchol Jedlovej, výstavba nového parkoviska pod Jedlovou a umelé zasnežovanie zjazdovky.
Na Jedlovej sa každoročne usporadúvajú cyklistické preteky, napr. horská časovka MTB seriálu Peklo severu, preteky horských bicyklov Tour de Jedlová.
Cesty na vrchol
Cez vrchol Jedlovej viedla na počiatku 20. storočia najdôležitejšia turistická magistrála severných Čiech s dĺžkou z vrcholu Ještědu cez Jítravské sedlo, Luž, cez Jedlovou, ďalej na Studenec až k Růžovskému vrchu. Trasu popisuje vlastivedný sprievodca „Nová hřebenová cesta z Ještědu po Růžovskou horu“ od profesora českolipského gymnázia Amanda Paudlera, ktorá vyšla do roku 1904 v troch vydaniach. Na vrchol Jedlovej vedie červená pešia turistická trasa číslo 0332, z ktorej je 300 metrová odbočka na vrchol. Pod vrcholom Jedlovej pri ranči 7D je križovatka Európskych diaľkových tras E3 a E10. Východiskom na vrchol môže byť námestie Jiřetína pod Jedlovou, odkiaľ sa ide najprv po zelenej peši po turistickej trase cez Křížovú horu, ďalej po červenej trase. Ďalším východiskom môže byť nádražie Jedlová, cesta tiež najprv vedie po zelenej peši po turistickej trase, ďalej potom vedie po červenej peši po turistickej trase. Okolie Jedlovej zobrazujú turistické mapy Klubu českých turistov číslo 13 České Švajčiarsko a Šluknovsko a číslo 14 Lužické hory.
Povesti
K okoliu hory Jedlová sa vzťahuje povesť o pretrhnutí hrádze Jedlovského rybníka. Rozpráva sa o mladom poľovníkovi, ktorý sa snažil zachrániť ľudí v Chřibskej pred povodňou. To sa mu nepodarilo, a od tej doby sa zjavuje ako prízračný jazdec na hrádzi rybníka. Ďalšia povesť, o jedlovskom divom lovcovi, je o vypálení hradu Tolštejna žitavskými kupcami. Jedlovský lovec do konca života škodil žitavským kupcom a aj po smrti sa stále prechádza na koni sprevádzaný spolubojovníkmi a svorkou psov. Keď je búrka nad horami, zatiahne sa obloha a križujú ju blesky, je občas počuť strašidelné zvuky. Vtedy ľudia vravievali, že jedlovský divý rytier zase tiahne cez hory.
Modrá guľová hviezdokopa
Modrá guľová hviezdokopa je osobitný druh guľovej hviezdokopy, ktorý bol objavený v Magellanových mrakoch. Tvarom je zhodná s klasickými guľovými hviezdokopami, odlišuje sa však zložením, ktorým pripomína otvorené hviezdokopy.
Obsahuje veľa modrých a bielych horúcich obrov, ktoré sa nenachádzajú v bežných guľových hviezdokopách. Zatiaľ nie je známy ich pôvod, ako aj skutočnosť, prečo sa vyskytujú vo veľkom počte v Magellanových mrakoch, kde tvoria asi 40 % všetkých guľových hviezdokôp, kým v galaxii M 31 je ich iba niekoľko percent.
Pravdepodobne sú to veľmi mladé objekty, na rozdiel od veľmi starých obyčajných guľových hviezdokôp. Medzi najväčšie známe modré guľové hviezdokopy patrí NGC 1850 vo Veľkom Magellanovom mraku.
Aitne (mesiac)
Aitne alebo Jupiter XXXI je retrográdny nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 2001 skupinou astronómov z Havajskej univerzity vedených Scottom S. Sheppardom a dostal dočasné označenie S/2001 J 11 až do augusta 2003, kedy bol pomenovaný podľa postavy z gréckej mytológie Aitne.
Aitne má v priemere asi ~3 km, jeho priemerná vzdialenosť od Jupitera je 22,285 Gm, ktorú obletí každých 679,641 dní, s inklináciou 166° k ekliptike (164° k Jupiterovmu rovníku) a excentricitou 0,393. Aitne patrí do rodiny Carme.
Le Mériot
Le Mériot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 569 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Uddú
Uddú je neobývaný ostrov na atole Dálu na Maldivách.
2283 Bunke
2283 Bunke je planétka s priemerom 38 km, ktorú objavil L. V. Zhuravleva 26. septembra 1974.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1978
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1978 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 1978, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 16.21. novembra 1976 formou jediného turnaja v Hongkongu a zúčastnili sa jej 4 družstvá. Tie súťažili o dve postupové miesto na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Taliansku. Turnaj zároveň slúžil ako ázijská kvalifikácia na Svetový pohár 1977, na ktorý sa rovnako kvalifikovali 2 najlepšie družstvá.
Už predtým si účasť na MS na základe umiestnenia z predchádzajúcich MS zabezpečilo 🇯🇵.
Výsledky
🇭🇰 Hongkong
Podpaľačka (kniha)
Podpaľačka je dielo spisovateľa Stephena Kinga z roku 1980.
Dej
Je to príbeh o malom osemročnom dievčatku. Jej otec a matka sa v študentských časoch podujali na testy s vtedy ešte neznámou experimentálnou látkou L6. Boli jednými z mála študentov ktorí tieto testy prežili. Po testoch však získali nezvyčajné schopnosti. Neskôr sa im narodila malá Charlie, ktorá zdedila po rodičoch schopnosť - pyrokynézu. Neskôr vládna organizácia s menom Firma prenasleduje dievčatko aj jej otca, ktorí sú na úteku, pretože zabili Charliinu mamu a chcú zistiť aké veľké schopnosti dievčatko má. Otec aj dcéra pred nimi utekajú.
Flavigny (Marne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Pražský výběr (album)
Pražský výběr je tretí štúdiový album českej rockovej skupiny Pražský výběr z roku 1988. Hoci bol nahraný už v roku 1982, kvôli ideologickému zákazu činnosti skupiny (1983 – 1986) vyšiel až o šesť rokov neskôr. Medzi priaznivcami sa však masívne šíril na neoficiálnych nosičoch. Skladby z albumu boli použité v trezorovom filme režiséra Juraja Herza Straka v hrsti (1983), v ktorom účinkovali aj členovia skupiny. Preto býva často pod týmto názvom nesprávne uvádzaný aj samotný album.
Medzi najznámejšie skladby albumu patria „Na václavském Václaváku“ a najmä „Pražákům je hej“, s ktorou sa v roku 1984 František Ringo Čech zúčastnil i televíznej hitparády Triangel. Skladba však mala mierne zmenený názov do podoby „Pražákům, těm je tu hej“.
Na CD vyšiel album po prvýkrát v roku 1990, neskôr ako súčasť výberového dvojalbumu Komplet (1995) a ostatný raz v roku 2012 pri príležitosti 30. výročia vzniku piesní albumu (tu je uvedený názov Straka v hrsti, avšak iba na bočnej strane obalu).
Unicode
Unicode je medzinárodný štandard, ktorého cieľom je definovať kódovaciu schému schopnú reprezentovať väčšinu znakov používaných v písaných jazykoch spolu s inými symbolmi.
Napriek technickým problémom, obmedzeniam a kritike sa zo štandardu Unicode stala dominantná kódovacia schéma používaná pri internacionalizácii softvéru a viacjazyčných prostredí.
Straka v hrsti
Straka v hrsti môže byť:
Unicode
Operačné systémy Microsoft Windows NT a odvodené verzie Windows 2000 a Windows XP používajú Unicode, presnejšie UTF-16, na internú reprezentáciu textu. Operačné systémy UNIXového typu ako GNU/Linux, BSD a Mac OS X prijali Unicode, presnejšie UTF-8, ako základ pre reprezentáciu viacjazyčného textu.
Unicode je štandard pre univerzálne kódovanie znakov pre počítače. Toto kódovanie navrhla nezisková organizácia s názvom The Unicode Consortium, ktorej cieľom bolo vytvoriť jednotnú sadu znakov UCS (Universal Character Set), ktorá by nahradila množstvo rozdielnych sád znakov používaných v jednotlivých krajinách. Tento štandard publikovala v knihe The Unicode Standard. Okrem znakovej sady, ktorá bola tiež normalizovaná ako ISO/IEC 10646, dokument obsahuje i ďalšie veci súvisiace s počítačovým písmom (spôsob dekompozície, vykresľovania, metódy kódovania…). Tento štandard bol implementovaný do moderných operačných systémov a jeho modifikácia UTF (Unicode Transformation Format) je implementovaná v jazykoch XML a Java.
Vývoj štandardu
Vznik jednotného kódu znakov podmienila existencia množstva znakových sád. Znakové sady sa líšili nielen pre jednotlivé krajiny, ale i v rámci jednej z krajín existovalo viacero znakových sád. Všetky znakové sady boli navrhnuté na základe americkej normy ASCII, ktorá pevne určovala prvých 128 znakov sady a zvyšných 128 sa líšilo v závislosti od krajiny. Na Slovensku sa najčastejšie používali (a ešte stále používajú) kódy ISO 8859-2, známy tiež ako Latin-2 alebo CP 852, ktorý definovala medzinárodná organizácia ISO, ďalej kód ANSI 1250, známy tiež ako Windows 1250, definovaný americkou organizáciou, ale najčastejšie používaný bol kód Kamenických, známy tiež ako CP 895, ktorý nebol štandardizovaný. Podobné to bolo i v iných krajinách. Celý problém bol v tom, že kód ASCII bol navrhnutý tak, že jednému znaku zodpovedal jeden bajt. Takéto kódovanie umožňovalo vytvárať sady s 256 znakmi. Kódovanie Unicode je navrhnuté pomocou dvoj-bajtového a troj-bajtového kódovania znakov, čo umožňuje kódovať oveľa viac znakov. Štandard je navrhnutý tak, že všetky možné znaky rozdeľuje do sedemnástich dvoj-bajtových rovín s poradovými číslami od 0 po 16 (hexadecimálne od 00 po 10). Každá z týchto rovín teda kóduje 216 = 65 536 znakov. Takéto rozdelenie umožňuje definovať až 17 × 216 = 1 114 112 znakov. Poradové čísla znakov sa v Unicode označujú hexadecimálne U+hhhhhh, kde prvá hodnota "hh" značí rovinu a druhá hodnota "hhhh" značí poradie v príslušnej rovine. Limit 17 rovín bol zvolený kvôli UTF-16 kódovaniu Unicode, keďže to dokáže kódovať iba 220 znakov (16 rovín) + nultú rovinu, zatiaľco UTF-8 aj s obmedzením na 4 bajty dokáže kódovať 221 znakov (až 32 rovín). Roviny sú následne rozdelené do tzv. blokov, logicky usporiadaných celkov (znakových sád), ktoré na rozdiel od rovín nemajú pevnú veľkosť. Prvá verzia štandardu – Unicode 1.0.0 – vznikla v októbri 1991, súčasná verzia štandardu je už Unicode 10.0 z roku 2017. Táto definuje viac ako 136 tisíc znakov, čo je približne iba 12 % zo všetkých možných. Unicode 10.0 obsahuje 280 blokov (rozprestrených cez niektoré roviny) pokrývajúcich až 25% adresného priestoru pre 1 114 112 znakov (bloky tak nemajú priradené a vyčerpané všetky pozície). Najmenšie bloky majú iba 16 znakov (v Unicode 10.0 je takých až 13 blokov) a najväčšie bloky obsahujú 65 536 znakov, sú to celé roviny s poradovými číslami 15 a 16.
Problémy s UNICODE
Pôvodná koncepcia bola taká, že každému znaku bude priradená dvojbajtová hodnota, ktorá bude znak reprezentovať v pamäti počítača. Takéto kódovanie však vytváralo niekoľko problémov. Niektoré systémy boli navrhnuté tak, že z pamäte sa najskôr spracovával vyšší bajt a potom nižší a u iných systémov to bolo opačne. Na niektorých systémoch preto začali ukladať bajty v opačnom poradí, čo spôsobilo to, že po prenose textu z jedného systému na druhý bol text nečitateľný (pozri Endianita). Problém vyriešili tým, že na začiatok každého dokumentu vložili informáciu BOM (Byte Order Mark) o tom, v akom poradí sú uložené bajty reprezentujúce text. Takéto kódovanie sa dnes označuje skratkou UCS-2.
Ďalším problémom bola nekompatibilita so staršími systémami, ktoré používali kódovanie ASCII. Tento problém čiastočne rieši kódovanie UTF s premenlivou bitovou dĺžkou. Toto kódovanie kóduje prvých 128 znakov zhodne s ASCII tabuľkou. Líšiť sa začína až ďalšími znakmi, ktoré sa kódujú viac ako 8 bitmi.
V súčasnosti sa používajú tieto spôsoby kódovania:
Parsix
Parsix GNU/Linux je počítačový operačný systém, ktorý je možný spúšťať ako Live CD alebo môže byť nainštalovaný na disk. Zaraďuje sa medzi Linuxové distribúcie. Je založený na distribúcii Kanotix, ktorý je založený na Debiane. Na rozdiel od Kanotix, používa desktopové prostredie Gnome.
UTF-8
UTF-8 (8-bitový Unicode Transformation Format) je bezstratové kódovanie s variabilnou dĺžkou určené pre Unicode znaky, ktoré vytvorili Rob Pike a Ken Thompson. Používa skupiny bajtov na reprezentovanie Unicode štandardu pre abecedy mnohých svetových jazykov. UTF-8 kódovanie je špeciálne užitočné pre prenos cez 8-bitové systémy elektronickej pošty.
Používa 1 až 4 bajty na zapísanie znaku podľa toho, o ktorý Unicode symbol ide. Napríklad, len jeden UTF-8 bajt je potrebný na zakódovanie všetkých 128 US-ASCII znakov z Unicode rozsahu U+0000 až U+007F.
Zatiaľ čo pri UTF-16 by boli európske a množstvo iných, napríklad najbežnejších čínskych znakov, zakódované 16-mi bitmi (ostatné 32-mi bitmi), pri UTF-8 je prvých 128 znakov (tieto sú pre všetky krajiny rovnaké) zakódovaných 8-mimi bitmi a zvyšné sú zakódované 16-timi až 32-mi bitmi. Preto UTF-8 je výhodné pre krajiny, kde väčšina znakov textu tvorí prvých 128 znakov, keďže uložený text tak zaberá menej miesta ako pri UTF-16.
IETF požaduje od všetkých internetových protokolov, aby UTF-8 bolo aspoň jediné podporované kódovanie.
Unicode
Macocha
Macocha je nevlastná, nepokrvná matka.
Používa sa tiež pejoratívne: matka, ktorá trvale zanedbáva svoje dieťa.
Máfusi
Máfusi môže byť ostrov:
130 Elektra
130 Elektra je planétka s priemerom 188 km, ktorú objavil nemecko-americký astronóm Christian Heinrich Friedrich Peters 17. februára 1873.
Třebeň
Třebeň je obec v Česku v okrese Cheb v Karlovarskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 435 obyvateľov, z toho 230 mužov a 205 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,3 roka (muži 38,2 roka, ženy 38,4 roka).
2284 San Juan
2284 San Juan je planétka s priemerom 38 km, ktorú objavil Felix Aguilar Observatory 10. októbra 1974.
Valla (Dálu)
Valla je neobývaný ostrov na atole Dálu na Maldivách.
Spojená škola (Bratislava, Tilgnerova 14)
Spojená škola Tilgnerova 14 je základná škola a osemročné gymnázium so zameraním na cudzie jazyky. Nachádza sa v Bratislave, v časti Karlova Ves, na ulici Tilgnerova 14. Je pomenovaná podľa známeho sochára, rodáka z Bratislavy Viktora Tilgnera. Medzi študentmi sa traduje názov Tilgnerka.
Základná škola vznikla 3. decembra 1970. Ako osemročné gymnázium figuruje od 1. septembra 1992.
UTF-16
UTF-16 je 16-bitový Unicode Transformačný Formát, forma kódovania znakov, ktorá poskytuje možnosť reprezentovať sériu abstraktných znakov z Unicode a ISO/IEC 10646 ako série 16-bitových slov vhodných na uloženie alebo prenos cez dátové siete. UTF-16 je oficiálne definované kódovanie v dodatku Q štandardu ISO/IEC 10646-1. Je takisto popísané v Unicode štandarde verzii 3.0 a vyšsie, rovnako ako aj v RFC 2781 od IETF.
Skaut
Skaut môže byť:
William Shepherd
William McMichael Shepherd (* 26. júl 1949, Oak Ridge, Tennessee, USA) bol pôvodne potápač v SEAL, elitnej jednotke amerického námorníctva. Od mája 1984 sa stal členom oddielu astronautov NASA. Do vesmíru sa prvýkrát dostal v roku 1988 na palube raketoplánu Atlantis (let STS-27), kozmický let si zopakoval ešte v roku 1990 a 1992 (misie STS-41 a STS-52). Začiatkom roku 1996 bol menovaný veliteľom Expedície 1 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), na stanici pobýval s ruskými kolegami Sergejom Krikaľovom a Jurijom Gidzenkom od začiatku novembra 2000 do marca 2001. Celkom strávil pri štyroch letoch vo vesmíre 159 dní, 7 hodín a 55 minút.
Mladosť
Narodil sa v Oak Ridge v Tennessee, detstvo prežil v meste Babylon v štáte New York. Roku 1967 absolvoval strednú školu v Scottsdale v Arizone, potom študoval na Námornej akadémii, roku 1971 štúdium ukončil ako bakalár. Od roku 1971 slúžil v Námorníctve USA, najprv v oddiele podvodných demolácii na základni v San Diegu, od roku 1973 v oddieli SEAL. Roku 1978 získal titul strojného inžiniera a inžiniera-oceánografa na MITe. Neskôr bol preložený na veliteľstvo námorníctva vo Washingtone, od roku 1983 velil 20. oddielu lodí zvláštneho určenia. náhľad|vľavo|Stanica [[Medzinárodná vesmírna stanica|ISS 18. septembra 2000. Zhora moduly Unity, Zarja, Zvezda a loď Progress M1-3.]]
Astronaut
Úspešne sa prihlásil do 10. náboru NASA a 23. mája bol zaradený do oddielu astronautov NASA. Absolvoval ročnú všeobecnú kozmickú prípravu v ktorej získal kvalifikáciu letový špecialista.
Zúčastnil sa troch krátkodobých letov raketoplánom Space Shuttle. Prvýkrát misie STS-27 raketoplánu Atlantis v dňoch 2. až 6. decembra 1988. Druhýkrát letu STS-41 raketoplánu Discovery v dňoch 6. až 10. októbra 1990. Tretíkrát misie STS-52 raketoplánu Columbia od 22. októbra do 1. novembra 1992.
Od novembra 1993 do januára 1996 bol zástupcom vedúceho programu ISS v NASA.
V januári 1996 ho NASA menovala veliteľom Expedície 1, prvej stálej posádky stanice ISS. V dôsledku oneskorenia pri výstavbe stanice vzlietli členovia Expedície 1 – William Shepherd, Jurij Gidzenko a Sergej Krikaľov až 31. októbra 2000. Na stanicu ich dopravila kozmická loď Sojuz TM-31, spojenie s ISS prebehlo 2. novembra 2000. Kozmonauti sa zabývali na stanici, prijali dve zásobovacie lode Progress a dve návštevy raketoplánov – misie STS-97 a STS-98. Tretí raketoplán – Discovery pri lete STS-102 v marci 2001 priviezol novú posádku ISS (Expedíciu 2 a trojica tvoriaca prvú základnú posádku stanice sa vrátila na Zem po 140 dňoch, 23 hodinách a 40 minútach letu.
Začiatkom januára 2002 odišiel z oddielu astronautov, v auguste toho istého roku aj z NASA. Potom pracoval v štábe Špeciálneho vojnového veliteľstva námorníctva   ako civilný odborník (činnú vojenskú službu opustil v januári 2002).
Tatra 87
thumb|Tatra 87 thumb|Tatra 87 s odsúvacou časťou strechy Tatra 87 je luxusná limuzína kopřivnickej firmy Tatra, vyrábaná v rokoch 1937 až 1950. Bola následníkom veľkej luxusnej limuzíny T 77, ktorej výrobu firma ukončila v roku 1936. Práve týmto typom uskutočnili v rokoch 1947–1950 cestu do Afriky a Južnej Ameriky Jiří Hanzelka a Miroslav Zikmund, čím dokázali kvalitu Tatroviek.
Typ 87
V roku 1936 boli vyrobené prvé dva prototypy T 87 pre skúšky a v roku 1937 ďalších päť vozidiel overovacej série. Tatra 87 bola oficiálne predstavená v roku 1937 a od nasledujúceho roku sa už vyrábala sériovo. S malými zmenami pokračovala sériová výroba T 87 až do roku 1950.
Oproti svojmu predchodcovi bol nový model výrazne ľahší (o 330 kg), vyšší objem motora posunul maximálnu rýchlosť a zlepšil akceleráciu. Typ 87 bol tiež kratší, užší a mal kratší rázvor. Vylepšené bolo chladenie oleja - motor mal plnoprietokový filter oleja, náporový chladič oleja a dvojitý spádový karburátor. Bol uložený pod aerodynamicky vylepšenou zadnou kapotou so stabilizačnou plochou v tvare plutvy.
Maximálnou rýchlosťou 160 km/h sa Tatra 87 zaradila medzi najrýchlejšie automobily svojej doby. Konkurenčné vozidlá navyše používali motory s takmer dvojnásobným objemom a spotrebou okolo 20 litrov paliva. Tatra 87 mala vďaka aerodynamickému tvaru spotrebu iba 12,5 litrov.
Celkovo bolo za trinásť rokov (s prerušením výroby počas druhej svetovej vojny) vyrobených 3 023 kusov tohto typu, z toho 1 371 do roku 1945 a 1 652 po roku 1946. Model bol vyvážaný do Maďarska, Rumunska, ZSSR, Belgicka, Nemecka, Rakúska, Francúzska, Švédska, Juhoafrickej republiky, Egypta, Argentíny či dokonca Austrálie.