cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alexios I. (Byzantská ríša)
Nástup na trón
Alexios pod rúškom chystanej kampane začal zhromažďovať vojsko a s pomocou aristokratov Geórgia Palaiologa a Ióanna Duku v polovici februára 1081 vytvorili plán zvrhnutia senilného cisára. Na Alexiovej strane stálo aj značné množstvo žoldnierov. V marci vojsko vytiahlo na Konštantínopol, do ktorého sa dostalo takmer bez boja. Alexiovo vojsko, ktoré sa z veľkej časti skladalo z tureckých a barbarských žoldnierov začalo mesto rabovať. Cisár uvedomiac si vážnosť situácie na radu patriarchu Kosma vystúpil 1. apríla v Chráme Božej múdrosti a ohlásil svoju abdikáciu. Alexios okamžite potlačil rabovanie vojakov a predstúpil pred súd konštatínopolského patriarchu, ktorý mu udelil pôst ako pokánie. O pár dní neskôr bol korunovaný za cisára.
Už krátko po Alexiovom nástupe na trón sa však v jeho spojenectve s rodom Dukovcov objavili trhliny. Dukovcov pobúrilo to, že Alexios povolil Márii Alanskej aby a ním zotrvala v hlavnom paláci Boukeleon, kým svoju manželku Irenu Dukainu a jej rodinu usídlil v menšom dolnom paláci. Mestom sa navyše začali šíriť zvesti o tom, že cisár sa chystá s Irenou rozviesť a chce si Máriu Alanskú vziať za ženu (už pred tým sa šírili zvesti, že sú milenci). Fámy boli zosilnené tým, že Alexios na radu svojej matky Anny Dalassény nepovolil korunováciu svojej manželky spolu s ním. Irena Dukaina tak bola korunovaná až v máji po tom, čo patriarcha Kosmas Dalasséne sľúbil, že po jej korunovácii rezignuje v prospech jej obľúbeného eunucha Eustratia Garida.
Mária Alanská následne musela palác opustiť, vymohla si ale, že je syn Konštantín bol menovaný Alexiovým spolucisárom. Aby si cisár zachoval priazeň Dukovcov a udržal ríšu pre svoj rod, zasnúbil dcéru (a v tom čase i dedičku) Annu Komnénu s Konštantínom Dukom. Z potreby komnénovsko-dukovskej únie zišlo po tom, čo sa Alexiovi v roku 1087 narodil mužský dedič (Ján II.) a Konštantín Dukas v roku 1096 zomrel.
Vojny s Normanmi
náhľad|Politická situácia v južnom Taliansku okolo roku [[1084]] náhľad|Normanský vládca [[Robert Guiscard, minca]] Po tom, čo padla pevnosť Bari (1074) a po tom, čo bolo Normanmi v roku 1075 rozvrátené posledné lombardské panstvo v južnom Taliansku – Salerno, sa dominantnou silou v oblasti stalo normanské panstvo apúlijského a kalábrijského vojvodcu Roberta Guiscarda. Cisár Michal VII. sa s Guiscardom snažil udržiavať priateľské vzťahy a vyjednal taktiež svadbu medzi svojím synom Konštantínom Dukom a normanskou princeznou Helenou. Po páde cisára Michala však princezná bola poslaná do kláštora a vzťahy medzi krajinami sa opäť zhoršili. Chystaná vojna Normanov s Byzantskou ríšou však už nezastihla cisára Nikefora III., ale Alexia I.
Benátčania Normanov v námornej bitke pri Drači porazili, no Normani aj napriek tomu naďalej pokračovali v obliehaní pevnosti po súši a v záškodníckej činnosti v Epire, čo Alexia prinútilo vyslať voči Robertovi pešie vojsko. V októbri 1081 bolo byzantské, najmä žoldnierske, turkické a normanské vojsko na čele s Geórgiom Palaiologom pri Drači úplne rozdrvené. Vo februári nasledujúceho roku (1082) pevnosť padla a Normani postupne obsadili celý Epirus.
Normani sa následne chceli po Via Egnatia vydať ďalej do vnútrozemia a dobyli dokonca Kastoriu, kde sídlila veľká posádka varjagov. V ďalšom postupe ich ale v apríli zastavili správy zo Sicílie. Pápež Gregor VIII. žiadal normanskú pomoc proti rímsko-nemeckému kráľovi Henrichovi IV., ktorý s armádou prišiel do Ríma so žiadosťou o cisársku korunováciu. Samotný Alexios Henrichovi poslal vyše 360 000 zlatých mincí za to, že zaútočí na Normanov. K tomu Alexios navyše podnietil Robertovho synovca Abelarda, aby sa vrátil do Apúlie a aby tam spolu s jeho bratom Hermanom podnietil vzburu. Robert preto zobral časť armády a vrátil do Apúlie. V Epire však zanechal Bohemunda z Tarentu, ktorý dokázal Byzantíncov poraziť pri Janine a Arte, v dôsledku čoho obsadil rozsiahlu časť Macedónie a Thesálie.
Posledným mestom na normanskej ceste k Peloponézu bola Larisa. Bohemund Larisu 3. októbra obľahol, čím Alexia prinútil vyslať už tretiu rozsiahlejšiu výpravu proti normanskému vpádu. Tento raz vojsko rozdelil na dve časti. Jedna časť, ktorú viedol Geórgios Melissénes, predstierala ústup, čím Normanov vylákala z nepriateľského tábora. Následne Basileios Kourtikius na čele menšej časti vojska vtrhol do normanského tábora a zaútočil na Bohemunda. Normani sa museli vzdať obliehania Larisy a stiahli sa do Kastorie a krátko na to Byzanciu opustili.
Po tom, čo v máji 1084 apúlijský a kalábrijský knieža Robert obsadil Rím, začal chystať novú výpravu na východ. Na jeseň 1084 znovu vyplával ku Korfu, kde sa stretol s benátskym loďstvom, ktoré porazil. V zime normanské vojsko postihla epidémia týfu, na ktorú ochorel aj Robert. Na následky ochorenia počas svojej výpravy na Kefalóniu 17. júna 1085 aj zomrel. Robertovou smrťou sa normanská hrozba na čas rozplynula, pretože jeho dedičia rozpútali spory medzi sebou.
Pečenežský a kumánsky vpád
Krátko po tom, čo sa Alexios zbavil normanskej hrozby, zakročil proti bogomilským a paulikiánskym heretikom, ktorí sa rozmohli v byzantskom Bulharsku. Heretici odmietali poslušnosť cisárovi a dezertovali z jeho vojsk, za čo im Alexios hromadne odňal pôdu, ktorú užívali. To však viedlo k vypuknutiu povstania v Plovdive. Do čela povstania sa postavil bývalý paulikiánsky heretik Traulos, ktorého vyprovokovalo odňatie pôdy jeho sestrám. Vzbúrenci sa spojili s nomádskymi kmeňmi Pečenehov (a čiastočne i Kumánov), ktoré sídlili v Paristrione a už v predchádzajúcom období plienili byzantské územie. Na jar v roku 1086 byzantské vojsko na čele s Grégoriom Pakurianom prehrali s Pečenehmi bitku pri Beliatobe a len protiofenzíva vedená Kónstantinom Humbertopoulom od Plovdivu zabránila ďalším škodám.
náhľad|Kumánsky vpád do Byzancie v rokoch [[10941095]] Najneskôr na jar 1087 Pečenehovia znovu vtrhli do Byzantskej ríše, tentoraz však šlo o iné kmene – asi 40 000 Pečenehov a Uzov spoza Dunaja, ktorých viedol chán Tzelgu (Čelgü). Pečenežskej ofenzívy sa zúčastnil (a v nej aj zomrel) aj zvrhnutý uhorský kráľ Šalamún. Pečenehovia prenikli hlboko do byzantského územia, kde sa odohrala pre Byzanciu víťazná bitka pri hrade Kulé, ktorého poloha je ale neznáma. Chán Tzelgu zomrel a Alexios osobne na čele protiofenzívy zaútočil a dobyl pevnosť Dorostolon (Silistrium). Počas svojho návratu bol však kočovníkmi v auguste 1087 pri Dristre obkľúčený a len s veľkými ťažkosťami unikol zajatiu. Na jar 1088 Pečenehovia prenikli až k Plovdivu, ktorý dobyli a vyplienili. Na jeseň bol uzavretý krehký mier, ktorý však Pečenehovia už v roku 1090 porušili. Tento raz ich vpád Alexios definitívne potlačil až po tom, čo ich s pomocou kumánskych spojencov porazil 29. apríla 1091 v bitke pri Lebounione v Trákii.
V rokoch 1094 – 1095 vtrhli do Byzancie i Alexiovi bývalí spojenci Kumáni. Podľa Anny Komnény mohol za nomádsky vpád pretendent, falošný syn Romana IV., León Diogenes, (niekedy sa hovorí o Kónstantinovi Diogenovi). Podľa Mareka Meška môže byť za vpádom aj byzantsko-ruský spor o čiernomorský Tmutarakaň, zdroj ropy potrebnej na výrobu gréckeho ohňa. Byzantínci Kumánov porazili po tom, čo v bitke pri Adrianopole padol ich vodca.
Byzantsko-seldžucké vojny
náhľad|Anatólia pred [[Prvá križiacka výprava|prvou križiackou výpravou]] Po bitke pri Mantzikerte (1071) obsadili Seldžuci Arméniu a ich vazali postupne prenikli ďalej na západ Malej Ázie. Seldžuci sa v tomto období začali skôr orientovať na svoje južné a východné hranice, kde bojovali najmä s Fátimovcami. Až nový seldžucký sultán Malikšáh I. poveril Sulejmana ibn Kutalmiša, aby si podmanil jednotlivé byzantské panstvá, v dôsledku čoho sa celá vnútorná Anatólia s výnimkou niektorých pobrežných miest dostala pod tureckú nadvládu. Byzancia zmietaná vnútornými nepokojmi nedokázala efektívne zareagovať, ba niektorí byzantskí veľmoži si dokonca najímali tureckých žoldnierov do svojich služieb. Sulejman ibn Kutalmiš sa v žoldnierskych službách dokonca zmocnil miest Nikaia a Nikomédia a v roku 1077 založil v Anatólii Rumský sultanát. Po Sulejmanovej smrti sa novým sultánom stal jeho syn Kilič Arslan I., ktorý pokračoval v rozširovaní moci. Byzancia aj napriek Alexiovmu nástupu na trón, stratila v 80. rokoch 11. storočia ďalšie maloázijské mestá, medzi aj Smyrnu (1084) a sýrsku Antiochiu. V Smyrne sa okolo roku 1088 usadil bývalý byzantský veliteľ turkického pôvodu Tzachas (Çaka), ktorý odtiaľto začal po mori ohrozovať ďalšie byzantské dŕžavy a obsadil niekoľko egejských ostrovov. Medzi inými Lesbos, Samos, Chios či Rodos.
Po tom, čo sa Alexios vysporiadal s problémami na západe a zaistil dunajskú hranicu, obrátil svoju pozornosť na východ. Alexios si uvedomoval, že stav byzantskej armády nie je dobrý. Klasický byzantský armádny systém zažíval krízu a v byzantských armádach stále častejšie bojovali žoldnieri s pochybnou povesťou, úmyslami a nie príliš veľkou oddanosťou. Alexios preto začal hľadať spojencov pre byzantskú "reconquistu" a obrátil sa na pápeža Urbana II. a západný katolícky svet.
Prvá križiacka výprava
náhľad|Pápež [[Urban II.]] Vzťahy medzi Byzanciou a pápežstvom produkovali po stáročia zlomové úseky byzantských dejín. Zásadný zlom v ich vývoji znamenala schizma v roku 1054. Vzťahy medzi cisárstvom a pápežstvom ochladli a komunikácia takmer umĺkla. Do takejto situácie vstúpil i Alexios, na ktorého pápež Gregor VII. rozšíril kliatbu uvalenú na uzurpátora Nikefora III. Alexios dokonca prikázal zatvoriť všetky latinské chrámy v Konštantínopole. Zvrat nastal po tom, čo na pápežský stolec nastúpil pápež Urban II. Obaja štátnici si výborne porozumeli a v rámci normalizácie vzťahov Alexios v roku 1089 znovu otvoril latinské chrámy. zvolaná synoda znovu povolila pripájanie pápežovho mena pri vykonávaní eucharistie. Urban II. zase odvolal kliatbu uvalenú na cisára a medzi Rímom a Konštantínopolom sa znovu rozhorela korešpondencia. Byzantínci boli taktiež prizvaní na koncil (resp. skôr synodu), ktorý sa mal konať v Piacenze, od čoho si Alexios sľuboval získanie podpory pre jeho východné ťaženie. Byzantskí diplomati na koncile svojimi prejavmi o utrpení východných kresťanov ohromili prítomného pápeža Urbana II. a západný klér natoľko, že pápež zvolal na 18. novembra 1095 koncil do francúzskeho Clermontu, kde svojim entuziastickým prejavom vyzval na usporiadanie prvej križiackej výpravy.
Výzva pápeža Urbana II. vyvolala obrovskú odozvu. Tisíce ľudí od najnižších vrstiev po vládnucich šľachticov sa rozhodli zúčastniť pripravovanej kruciáty, ktorá sa mala začať 15. augusta 1096 na sviatok Nanebovzatia Panny Márie. Na rozdiel od západných účastníkov, v Byzancii vyvolalo chystané ťaženie mierny nepokoj. Pre Byzantíncov neboli vojny s moslimami nič nové a samotný Alexios skôr očakával pomoc menších armád, ktoré by včlenil do svojho vojska. Takisto Alexios nemal v pláne oslobodiť priamo Jeruzalem. Mesto bolo pre ríšu stratené od 7. storočia a Alexios skôr dúfal v prinavrátenie anatólskych území. Každopádne, po tom, čo výprava začala, nebolo možné ustúpiť. Keď sa cisár dozvedel o budúcom príchode obrovských vojsk, začal pripravovať zásoby pre putujúcich križiakov, aby zabránil rabovaniu a plieneniu. Veľká časť proviantu bola uskladnená v Drači a menšie časti v jednotlivých zastávkach po ceste do Orientu. Samotná križiacka výprava sa delila na dva hlavné, zjavne odlišné prúdy. Jeden symbolizovala francúzska a nemecká šľachta a druhý chudobní poddaní roľníci. náhľad|Stredoveký iluminovaný rukopis zobrazujúci ľudovú krížovú výpravu [[Peter Pustovník|Petra Pustovníka z roku 1096. Fr.5594, f.21r, 1474, Paríž: Bibliothèque nationale de France]]
Ľudová výprava
Ešte pred samotnou križiackou výpravou, ktorá dorazila do Jeruzalema a na Blízkom východe vytvorila rad križiackych štátov, sa uskutočnila križiacka výprava chudobných. Na čele tejto výpravy stál postavil francúzsky kazateľ Peter Pustovník z Amiensu. Asi tridsaťtisícová masa žobrákov, roľníkov a najchudobnejších obyvateľov miest spôsobila počas cesty viaceré problémy. Po svojej ceste nemeckými krajinami spôsobila viacero pogromov a často sa uchyľovala k rabovaniu. Výprava putovala pobrežím cez Uhorsko, kde vyplienila mesto Semlin (dnes Zemun, mestská časť Belehradu) a po prechode do Byzancie aj mestá Belehrad a Niš. Po ceste k Bosporu neusporiadané vojsko spôsobilo ďalšie škody a cisárovi Alexiovi bolo zrejmé, že ľudové vojsko nesmie naďalej zostať pod hradbami Konštantínopola. Takisto vedel i to, že proti skúseným tureckým bojovníkom príliš neobstojí. 6. augusta 1096 sa križiacke vojsko preplavilo cez úžiny a pri Nikomédiii rozložilo tábor zvaný Kibotos. Nedočkavé masy sa však čoskoro pustili do ofenzívy a dobyli bohatú Nikáju. Pád mesta posmelil neorganizovanú chudinu k rabovaniu a plieneniu, pri čom ich však zastihol seldžucký útok a obrovský masaker a porážka. Zajatci boli predaní do otroctva a len niekoľkým sa podarilo nájsť úkryt za Bosporom. Ľudová križiacka výprava sa do Jeruzalema nedostala.
Rytierska výprava
Čoskoro po príchode ľudovej armády sa na cestu vydala aj výprava zložená z organizovanejších a skúsenejších bojovníkov – rytierov a šľachticov západnej Európy. Alexios sa na prichádzajúce vojská pozeral s nedôverou. Uvedomoval si, že tieto vojská majú väčšiu šancu uspieť, zároveň sa však ich plány nie úplne kryli s plánmi Byzantskej ríše. Cisár dúfal v prinavrátenie byzantských kresťanských území, no bolo zrejmé, že križiaci netúžia podporiť rozširovanie jeho ríše. Naopak, mali svoje vlastné ciele – vytvorenie vlastných panstiev a dobytie Jeruzalema. Alexios si preto od niektorých šľachticov vynútil aspoň zloženie lénneho sľubu, čím sa de iure stali jeho vazalmi. Po dobytí križiackych území však križiaci na tento sľub zabudli.
náhľad|Križiaci ostreľujú Nikáju ľudskými hlavami v roku 1097, BNF MS Fr 2630 f.22v., [[13. storočie.]] Ako prvý prišiel do Byzancie francúzsky princ Hugo z Vermandois, ktorého loď búrka priviala k Draču, kde ho zastihol a ujal sa cisársky vyslanec Ióannes Komnénos. K výprave sa okrem neho pripojilo viacero západných šľachticov, medzi nimi Róbert II. Flanderský, Róbert II. Normandský, Štefan z Blois, či Alexiovi bývalí nepriatelia Bohemund Tarentský a jeho synovci Tankréd a Guillame.
Dolní Marklovice
Dolní Marklovice môžu byť:
Alexios I. (Byzantská ríša)
Rytierska výprava
náhľad|Bitka pri Dorylaione, stredoveká miniatúra [[Viliam z Týru|Viliama z Týru. BN MS Fr. 352 f. 49. 14. storočie.]] V máji 1096 križiaci zaútočili na Nikáju, sultán Kilič Arslan, ktorý práve bojoval na východe i napriek snahe mesto zachrániť neuspel a 19. júna 1097 mesto padlo. Po predchádzajúcich skúsenostiach so západnými armádami sa mesto vzdalo byzantským vojskám na čele s Butumilom a križiakom bol vstup do mesta povolený len v malých skupinách. Byzantínci povolili Turkom vykúpiť sa zo zajatia a nespokojnosť križiakov umlčali bohaté dary. Týždeň po páde Nikáje sa križiaci pohli ďalej na východ. Vo vojsku sa rozhoreli spory o vrchné velenie, o ktoré sa uchádzal Bohemund Tarentský (ktorý už pred tým neúspešne požiadal Alexia o vedenie a titul domestikona východu), najstarší a najbohatší účastník výpravy, Raimond IV. z Toulous a lotrinský Godefroy, ktorý sa výpravy zúčastnil so svojimi bratmi. Byzantské vojská viedol generál Tatikios.
Alexios využil seldžuckú prehru a obnovil byzantskú kontrolu nad západnou časťou Malej Ázie. V roku 1097 boli okrem Smyrny a egejských ostrovov získané aj lýdske mestá Sardy, Filadelfia a Laodikeia. Koncom júna 1097 boli križiaci pri Dorylaione prepadnutí seldžuckým sultánom Kiličom Arslanom a jeho danišmendovskými spojencami. Iniciatívu prevzal Bohemund z Tarentu a Normani, ktorí jediní poznali seldžuckú taktiku boja. Po príchode posíl sa Kilič Arslan dal na útek. Na to križiaci vtrhli do vyprázdneného Ikonionu a prenasledovali moslimov ďalej na východ až do Cézarey. Cesta vyprahnutou Anatóliou vojsku spôsobovala viaceré choroby a niesla sa v znamení rozporov medzi križiakmi a Byzantíncami. Ďalší stret so Seldžukmi nastal pri Herakleii, ale Kilič Arslán aj tam nariadil ústup.
náhľad|[[Križiacky štát|Križiacke štáty v Levante vytvorené po prvej križiackej výprave.]] Križiaci postupne prekročili kilíkijské hory a prešli do Sýrie. Výpravu využili Arméni v Malej Arménii, ktorí sa osamostatnili spod nadvlády Seldžukov a vybudovali nezávislý štát. V roku 1098 získal Balduin z Boulogne kresťana Thora podriadeného Seldžukom Edessu a vytvoril prvý križiacky štát Edesské grófstvo. Na severe v Malej Ázii zatiaľ byzantské vojská a menšie križiacke oddiely útočili na Seldžukov a ich spojencov Danišmendovcov, pričom dosiahli striedavé úspechy (napr. dobytie Ankyry) a prehry (napr. porážka pri Amasei).
20. októbra 1097 obľahli križiaci sýrsku Antiochiu, v ktorej od roku 1085 vládli Seldžuci. Zložité obliehanie trvalo osem mesiacov. Križiakov trápil hlad a choroby a morálka klesala. Vojská čakali pomoc od Byzantíncov, no dočkali sa len útokov moslimov z Damašku, Aleppa a Mosulu. Absencia Alexiovej pomoci viedla k tomu, že väčšina križiakov odmietla Antiochiu vrátiť Byzantskej ríši a podporila vznik nezávislého antiochijského kniežatstva.
Zvyšní križiaci pokračovali ďalej na juh, kde vznikli ďalšie dva križiacke štátyv roku 1099 Jeruzalemské kráľovstvo a v roku 1102 Tripoliské grófstvo. Alexios s výsledkami výpravy nebol spokojný. Podarilo sa mu síce získať vplyv nad časťou ríše, ktorú pred tým ovládali Seldžuci, zároveň však v Oriente vzniklo niekoľko štátov, ktoré odmietali uznať jeho zvrchovanosť nad nimi, ba dokonca v niektorých prípadoch sa voči jeho ríši dokonca stavali nepriateľsky.
Problémy s Antiochiou a Bohemundom Tarentským
náhľad|Bohemund a patriarcha Daimbert sa vracajú do Apúlie. Miniatúra z [[13. storočie|13. storočia.]] Vyslovene nepriateľsky sa voči Byzantskej ríši staval normanský vodca Bohemund Tarentský, ktorý sa stal nezávislým antiochijským kniežaťom. S tým nesúhlasil ani Alexios, ani niektorí križiacki velitelia. Roztržku posilnilo i to, že krátko po svojom nástupe na trón Bohemund zosadil ortodoxného antiochijského patriarchu a dosadil na stolec latinského patriarchu, čím sa východná schizma rozšírila i do Antiochie. Niekedy v roku 1101 bol Bohemund po prehranej bitke na istý čas zajatý Danišmendovcami, no jeho spolubojovníci ho zo zajatia vykúpili. Po prehratej bitke o Harrán v roku 1104 sa na jeseň sa vypravil do Talianska, kde sa snažil presvedčiť nového pápeža Paschala II. o potrebe novej križiackej výpravy proti Byzantskej ríši.
Pápežský stolec na žiadosť nereagoval, no zjavne bol naklonený tejto myšlienke a Alexios preto posilnil posádky a loďstvo na západe. Aby sa Alexios mohol venovať novej normanskej hrozbe, musel uzavrieť prímerie s rúmskym sultánom Kilíč Arslanom. V roku 1107 sa Alexiova flotila znovu stretla s Normanmi pri pevnosti Drač a Normanov rozdrvila. Normanské, asi 34 000 vojsko, medzitým zostalo na pobreží, ale po roku bojov a troch neúspešných pokusoch o dobytie pevnosti bol bolo prinútené ustúpiť a podriadiť sa Byzancii. Výsledkom Devolskej (Diabolskej) dohody (podľa albánskej pevnosti Devol) bolo, že sa Antiochia de iure znovu stala byzantským lénom a bol na stolec bol znovu dosadený ortodoxný antiochijský patriarcha. Skutočnú moc nad mestom však Byzancia nezískala, pretože Bohemund v roku 1111 zomrel a moci v Antiochii sa ujal jeho synovec Tankréd.
Posledné roky Alexiovej vlády
Okrem Benátok mali svoje obchodné záujmy v Levante aj talianske republiky Janov a Pisa. Pre byzantsko-benátske spojenectvo však svoje zisky neustále strácali na úkor Benátok, v dôsledku čoho začali koncom 11. storočia korzárčiť vo vodách Iónskeho mora podporovali Normanov. Alexios, ktorý stále pomýšľal i nad možnou výpravou na normanské územie sa preto snažil s nimi nadviazať priateľské vzťahy a v októbri 1111 uzavrel s Pisou zmluvu, v ktorej sa zaviazal rešpektovať jej záujmy v Levante a povolil Pise založiť v Konštantínopole obchodnú kolóniu.
Na východe sa medzitým opäť rozmohli boje so Seldžukmi, ktorí znovu začali napádať byzantské územia a v roku 1111 dokonca s vojskom prekročili Bospor a vtrhli do Trákie. V roku 1112 Alexios vážne ochorel, no už o rok úspešne ubránil Nikáju a porazil turecké vojsko v druhej bitke pri Dorylaione. V tom čase sa na severe znovu ozvali Kumáni, ktorých výboj využil aj rúmsky sultán. Na jeseň 1116, po tom čo boli Kumáni odrazení, usporiadal Alexios novú výpravu do Anatólie a zatlačil Malika až po Ikonion, pričom pri návrate domov bol prepadnutý pri Filomelione (Akşehire). Byzantské vojsko však Seldžukov porazilo. Krátko po uzavretí mieru začali Turci útočiť znovu a obsadili aj Laodikeiu. Zlý zdravotný stav však už Alexia od nového chystaného ťaženia do Anatólie a Sýrie odradil.
Smrť a nástupníctvo
náhľad|Mapa Byzantskej ríše za vlády Alexia I. Napriek zhoršujúcej sa dne cisár ešte dokázal vybojovať niekoľko víťazstiev. Po tom, čo sa však jeho ochorenie v roku 1118 prejavilo naplno, musel cisár znovu uľahnúť. Ťažko dýchal a mal obrovské bolesti žalúdka. Následne dostal zápal hrdla a jazyka, v dôsledku čoho nemohol prehĺtať potravu a telo mu začalo rýchlo chradnúť. O chorého cisára sa v Manganskom paláci starala jeho manželka Irena Dukaina a jeho dcéra Anna Komnéna, ktorá mala s ošetrovaním choroby bohaté skúsenosti. Spolu so svojou matkou, sa zomierajúceho cisára snažili presvedčiť, aby sa jeho nástupcom nestal jeho syn Ján, ale Annin manžel Nikéforos Bryennios mladší, hoci on sám po tom netúžil. Alexios I. návrh odmietol a byzantský kronikár Nikétas Choniates vo svojom diele tvrdil, že sám cisár raz povedal, že by bol Rimanom (t. j. Byzantíncom) na smiech, ak by trón nezanechal svojmu synovi, ale „tomu Macedónčanovi“. Na smrteľnej posteli nakoniec Alexios dal svojmu synovi cisársky prsteň a poslal ho za patriarchom, aby ho korunoval. 15. augusta 1118 cisár Alexios I. zomrel a o deň neskôr bol v tichosti pochovaný v kláštore Krista Filantrofa v Konštantínopole, ktorý založila jeho žena Irena.
Vnútorná politika a počiatok komnénovskej renesancie
náhľad|Histamenón Alexia I. používaný pred peňažnou reformou Po tom, čo ríša po bitke pri Mantzikerte stratila Anatóliu, prišla cisárska pokladnica o obrovské príjmy a jedno z ťažísk byzantskej ekonomiky. Nutnosť obnovy armády prinútila Alexia k zvýšeniu daní. Ďalšie reformy sa týkali peňažnej politiky krajiny. Vyše pol storočia platiaca, výrazne devalvovaná, zlatá mena solidus, v tomto období nazývaná tetarteron, histamenon alebo nomisma, bola v roku 1092 nahradená menším zlatým hyperpyronom a jeho dvomi čiastkami, striebornými tracheami (asprónmi) a novým medeným tetarteronom. Hyperpyron vážil podobne ako solidus 4, 55 g, ale mal menší objem zlata. Reforma meny z dlhodobého hľadiska priniesla Byzantskej ríši ekonomickú stabilitu, trvalo však takmer dve desaťročia kým sa nová mena zaužívala.
náhľad|Hyperpyron Alexia I. náhľad|Tracheje (aspróny) Alexia I. Alexios výrazne podporoval obchod a provinciálne mestá, ktoré sa snažil chrániť pred vplyvnými aristokratmi. Snažil sa o centralizáciu a obmedzenie vplyvu aristokracie a byrokracie na život v paláci a na správu ríše, ale najmä spočiatku svojej vlády musel robiť ústupky rodu Dukovcov, s ktorými ho viazala spolupráca počas nástupu na trón.
V tomto období vzniká proniový systém, ktorý bol byzantskou obdobou lénneho systému. Šlo o udelenie pozemkov – pronii (pronoiai) a ich roľníkov do užívania proniárovi, ktorý sa za to zaviazala k vojenskej službe. Pronie boli udeľované aj cudzím šľachticom a bojovníkom. Systém sa však viac rozvíjal najmä za vlády Alexiových nástupcov (Jána II. a Manuela I.) a neskôr ho prevzali i krajiny v byzantskom kultúrnom okruhu.
Napriek tomu, že Alexios zaviedol zdanenie cirkevných majetkov a v roku 1082 pre vojnu s Normanmi skonfiškoval niektoré cirkevné majetky, bol hlboko veriacim človekom a horlivým podporovateľom duchovenstva a ortodoxie. Samotná konfiškácia cirkevného majetku (v tomto rozsahu druhá v dejinách Byzantskej ríše; prvá bola v období perzskej invázie v 7. storočí), bola pokrytá cirkevnou synodou, ktorú na žiadosť Anny Dalassény zvolal patriarcha Eustratios Garidas do Chrámu Hagie Sofie. Alexios sa taktiež snažil bojovať proti heretickým hnutiam paulikiánov a bogomilom, ktorých vodcu Bogomila nechal upáliť. Perzekučne taktiež postupoval voči filozofovi Ióannovi Italovi, ktorý bol obvinený z helénizmu.
V ranom období svoje vlády sa taktiež Alexios pričinil o reformu kláštorného systému v Byzantskej ríši. Dlhodobú tradíciu charistikariátu, podľa ktorej bola všetka administratívna činnosť a majetok kláštorov riadená patrónmi (najmä zakladateľmi) kláštorov obmedzil povinnosťou schválenia transakcií s kláštorným majetkom patriarchom. Venoval sa tiež zvýšovaniu zdravotnej a sociálnej úrovni v Konštantínopole. Nechal postaviť niekoľko sirotčincov, chudobincov a nemocnicu, na ktorej čelo postavil svoju dcéru Annu Komnénu.
Maurice Bompard
Maurice Bompard môže byť:
Veľká okružná ulica (Žilina)
Veľká okružná ulica je frekventovaná ulica v Žiline, vytvárajúca malý obchvat centra mesta zo západnej a južnej strany. Ako napovedá jej názov, v minulosti tvorila okružnú komunikáciu centra, po ktorej prúdila tranzitná doprava.
Priebeh
Začína na križovatke s Predmestskou a ulicou 1. mája a pokračuje juhozápadným smerom. Križuje ulicu Vojtecha Spanyola, Komenského, Hálkovú (ktorá preberá hlavný dopravný prúd) a Legionársku. Končí na križovatke s Murgašovou ulicou.
Dejiny
V minulosti bola Veľká okružná dôležitým dopravným koridorom, ktorým viedla doprava od Strečna (dnešná cesta I/18) a po Hálkovej ulici ďalej na Rondel a estakádu, kde sa pripájali cesty od Prievidze, Čadce a Bratislavy.
Environmentálná záťaž
Environmentálna záťaž je znečistenie územia spôsobené činnosťou človeka predstavujúce závažné riziko pre ľudské zdravie alebo horninové prostredie, podzemnú vodu a pôdu, ktoré však nespadajú do kategórie environmentálnej škody. Ide o široké spektrum znečistenia životného prostredia, napr. územia kontaminované priemyselnou, vojenskou, banskou, dopravnou a poľnohospodárskou činnosťou, ale aj nesprávnym nakladaním s odpadom.
Moutiers-les-Mauxfaits
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Environmentálná záťaž
Pravdepodobná environmentálna záťaž je stav územia, kde sa dôvodne predpokladá prítomnosť environmentálnej záťaže.
Moutiers-les-Mauxfaits
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Environmentálná záťaž
Prieskum, monitoring a sanácia environmentálnych záťaží sa považujú za geologické práce a vzťahujú sa ne preto všetky relevantné ustanovenia geologického zákona.
Moutiers-les-Mauxfaits
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Environmentálná záťaž
Slovenská agentúra životného prostredia eviduje na Slovensku 304 environmentálnych záťaží a 906 pravdepodobných environmentálnych záťaží. Ďalších 817 lokalít je považovaných za sanované alebo rekultivované. Jedným z problémov odstránenia týchto záťaží je aj fakt, že mnohé bývalé podniky, ktorých činnosť spôsobila vznik environmentálných záťaží už neexistujú. Za ich odstránenie bol zodpovedný štát prostredníctvom príslušného ministerstva.
Vasilij Ivanovič Abajev
Prof. Vasilij Ivanovič Abajev (* 3. január 1900, Kobi, Gruzínsko† 12. marec 2001, Moskva, Rusko) bol ruský jazykovedec, iranista a odborník na Osetsko (bol pôvodom Oset). Pôsobil ako profesor Jazykovedného ústavu Ruskej akadémie vied v Moskve. Venoval sa histórii, kultúre a lingvistike kaukazských národov, študoval Nartský epos Osetov.
Maurice Bompard (politik)
Louis Maurice Bompard (* 17. máj 1854, Metz† 7. apríl 1935, Grasse) bol francúzsky diplomat a politik.
Pôsobil ako generálny tajomník vo vláde Francúzskeho protektorátu Tunisko. Jeho úrad mal v kompetencii vydávanie Journal Officiel Tunisien („Tuniský úradný vestník“), úradného periodika na vyhlasovanie právnych predpisov.
V rokoch 19031908 pôsobil ako veľvyslanec Francúzskej republiky v Petrohrade, kde usiloval o posilnenie britsko-francúzsko-ruských vzťahov, uzatvorenie britsko-ruskej zmluvy (1907) a tým zavŕšenie vytvorenia Dohody.
Beaumont-Monteux
Beaumont-Monteux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Hermésianax z Kolofónu
Hermésianax z Kolofónu môže byť:
Beaumont-Monteux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mouzeuil-Saint-Martin
Mouzeuil-Saint-Martin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Credit freeze
Credit freeze môže byť:
Moutiers-sur-le-Lay
Moutiers-sur-le-Lay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Beauregard-Baret
Beauregard-Baret je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rázvor
thumb|Rázvor Rázvor (nesprávne [bohemizmus]: rozvor) je parameter vozidiel, označujúci vzdialenosť stredov predných a zadných kolies. Pri automobiloch je rázvor horizontálnou vzdialenosťou medzi stredom (osou) predného kolesa a stredom zadného kolesa.
Rázvor osí kolies je jedným z hlavných kritérií pri zaraďovaní automobilov do veľkostných tried.
Sojuz MS-12
Sojuz MS-12 bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 14. marca 2019 vyštartovala z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila troch členov Expedície 59. Potom zostala u ISS ako záchranná loď až do októbra 2019, kedy sa s ňou vrátili späť na Zem kozmonaut Alexej Ovčinin, astronaut Tyler Hague a účastník kozmického letu Hazzá al-Mansúrí, astronaut zo Spojených arabských emirátov.
Priebeh letu
Sojuz MS-12 úspešne vyštartoval dňa 14. marca 2019 o 19:14:08,175 svetového času (UTC) pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z kozmodrómu Bajkonur. Približne po deviatich minútach od štartu bola kozmická loď navedená na počiatočnú obežnú dráhu Zeme. Pri tomto lete bol použitý rýchly letový profil k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), ktorý trvá 6 hodín. Dňa 15. marca o 01:01:40 UTC sa loď pripojila k k spojovaciemu uzlu modulu Rassvet na ISS. Posádka potom prešla na stanicu a zapojila sa do práce Expedície 59.
Dňa 3. októbra 2019 o 07:37:32 UTC sa Alexej Ovčinin, Tyler Hague a Hazzá al-Mansúrí odpojili od Medzinárodnej vesmírnej stanice a ešte v ten istý deň o 10:59:21,4 UTC úspešne pristáli v kazašskej stepi neďaleko Džezkazganu.
Beaurières
Beaurières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Credit crunch
Credit crunch (iné názvy: credit squeeze, credit freeze; do slovenčiny niekedy prekladané ako úverová tieseň, zmrazenie úverovej aktivity bánk, zmrazenie úverov, zamrznutie úverového trhu) môže byť: A) v najširšom zmysle (a nepresne) náhle zníženie objemu a/alebo ponuky úverov v ekonomike najmä z dôvodov na strane bánk (resp. ekonomický stav, v ktorom je znížená úverová aktivita alebo je ťažko získať úver ), ale spravidla sa používajú rozličné užšie definície, napr: B)zriedkavejšie a najmä pre výraz credit crunch skôr zastarano: obdobie počas ktorého/stav kedy je poskytovanie úverov obmedzené zo strany štátu, najmä stanovením úverových limitov štátom na objem úverov poskytovaných bankami, t.j. najmä stanovením úverových stropov
Nalliers (Vendée)
Nalliers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Credit crunch
Poznámky k definícii:
Príkladom pre "credit crunch" sú niektoré javy celosvetovej krízy, ktorá sa začala v roku 2007.
Nalliers (Vendée)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nesmy
Nesmy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mount Carleton
Mount Carleton ( (alebo )) je najvyšší vrch kanadskej provincie New Brunswick. Prominencia vrchu je 620 metrov.
Názov
Vrch je od roku 1899 pomenovaný po prvom guvernérovi New Brunswicka, generálovi Thomasovi Carletonovi.
Poloha
Vrch je súčasťou Apalačských vrchov. Je tiež najvyšším vrchom regiónu Maritimes, čiže provincií New Brunswick, Nové Škótsko a Ostrov princa Eduarda.
Hlasy 2
Hlasy 2 je štúdiový album, ktorý nahral Richard Müller s vokálnou (a cappella) skupinou Fragile. Album v roku 2013 vydalo hudobné vydavateľstvo Universal Music Group.
Celý album coververzií Müllerových hitov je zaranžovaný a nahraný bez hudobných nástrojov. Ak aj počuť ich zvuky, sú v skutočnosti v mikrofónoch modulované hlasmi vokalistov zo skupiny Fragile.
Kurinec (Rimavská Sobota)
Kurinec je mestská časť Rimavskej Soboty.
Nachádza sa približne na juh od stredu mesta a prístup je po ceste cez mestskú časť Včelinec. Z mesta sem vedie aj cyklotrasa a v letnom období tu premáva turistický vláčik.
Na južnom okraji leží na riečke Ľukva rovnomenná vodná nádrž, na brehoch ktorej je rekreačné stredisko. Pre návštevníkov sú k dispozícii aj bazény s pitnou a termálnou vodou, detský bazén, troj tobogán, ubytovanie v súkromných chatách a kemping. Sú tu vybavené športoviská a pri vodnej nádrži je možnosť požičania si člnov a vodných bicyklov. Bohatú ponuku uzatvára možnosť rybolovu a jazdy na koni a široké okolie je popretkávané sieťou turistických chodníkov. V blízkosti priehrady je na jej pravom brehu prírodná rezervácia Kurinecká dubina.
Turistika
Cez mestskú časť a jej okolie vedie niekoľko vyznačených turistických chodníkov, ktoré sa pripájajú na Chodník Márie Széchy.
Hálkova ulica (Žilina)
Hálkova je frekventovaná ulica v Žiline, ktorá spája Rondel s Veľkou okružnou a bližším centrom mesta pri tržnici.
Priebeh
Začína na križovatke Rondel a vedie severovýchodným smerom ku križovatke s ulicou Veľká okružná, ktorá preberá hlavné dopravné zaťaženie. Odtiaľ pokračuje k starej tržnici, bližšie k historickému jadru mesta, kde na križovatke s Kuzmányho a ulicou Romualda Zaymusa končí.
Dejiny
V minulosti bola Hálkova ulica dôležitým dopravným koridorom, ktorým viedla doprava od Strečna (dnešná cesta I/18) po Veľkej okružnej ďalej na Rondel a estakádu, kde sa pripájali cesty od Prievidze, Čadce a Bratislavy.
Beausemblant
Beausemblant je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nieul-le-Dolent
Nieul-le-Dolent je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tomáš Petřivý
Životopis
Študoval scenáristku na pražskej Filmovej a televíznej fakulte Akadémie múzických umení (FAMU) a bol jedným z prvých slovenských signatárov Charty 77, ktorú podpísal už v roku 1977. Za podpis Charty 77 a pre styky s disidentským hnutím bol roku 1978 vylúčený zo štúdia na FAMU a začala sa o neho zaujímať komunistická tajná služba ŠtB. Skôr ako prišiel o pas, sa mu podarilo dostať do Varšavy, kde nadviazal kontakty s poľskými aktivistami demokratickej opozície. Prvé stretnutie poľských a československých opozičných aktivistov sa uskutočnilo v júli 1978 v Krkonošiach.
V apríli 1979 musel nastúpiť na vojenskú službu, kde bol šikanovaný. Krutý nátlak nevydržal a pokúsil sa o samovraždu. Namiesto psychiatrického vyšetrenia bol postavený pred vojenský súd, ktorý ho v Prešove odsúdil za úmyselné vyhýbanie sa vojenskej služby na desať mesiacov. Po prepustení bol znovu postavený pred civilný súd a za údajnú potýčku na stretnutí československých a poľských disidentov s československými pohraničníkmi a colníkmi ešte v roku 1978. Okresným súdom v Ústí nad Orlicí bol odsúdený v roku 1980 na dva roky nepodmienečne. Prepustili ho 4. mája 1981 po odpykaní polovice trestu podmienečne na dva roky.
Spolu s Jánom Budajom a Vladimírom Archlebom založil Dočasnú spoločnosť intenzívneho prežívania (DSIP). Pracoval ako kurič a živil sa rôznymi príležitostnými prácami, pôsobil v bratislavskom undergrounde a udržiaval styky s disidentmi. Svoje básne, poviedky, úvahy o filme a recenzie publikoval v samizdatových časopisoch Zebra, Kontakt, Fragment, Altamira.
Michal V.
Michael V. Kalafates (* okolo 1015, Paflagónia† 24. august 1042, Chios) bol byzantský cisár v rokoch 10411042. Na trón nastúpil na trón po smrti svojho strýka, cisára Michala IV. Patagónskeho. Jeho prezývka Kalafates (možno preložiť ako Utesnovač) je odvodená od zamestnania jeho otca, ktorý bol pôvodne lodný remeselník, utesňovač lodných šróbov, a neskôr sa vďaka Michalovi IV. stal admirálom. Michael bol syn Štefana a Márie, sestry Michala IV. V roku 1040 bol svojim bezdetným strýkom a cisárovnou Zoe adoptovaný a povýšený na kaisara. Po cisárovej smrti v roku 1041 prišiel Michal so svojim druhým strýkom Konštantínom na cisársky dvor a so súhlasom jeho adoptívnej matky Zoe sa stal cisárom. Konštantín sa hneď nato stal domestikom a spolu zosnovali zosadenie Michalovho ďalšieho strýka, neohrozeného ministra, eunucha Jána Orfanotrofa, ktorému celý paflagónsky rod vďačil za svoj kariérny vzostup. Orfanotrofos bol zatknutý a poslaný do kláštora a Michael hneď nato zrušil viaceré jeho predošlé rozhodnutia. Podobne sa zachoval aj voči ostatným členom svojho rodu, okrem svojho strýka Konštantína. Povolal späť všetkých šľachticov a dvoranov, ktorí boli počas Orfanotrofovej vlády prenasledovaní či zatknutí. Patrili medzi nich i budúci patriarcha Michael Kerullarios a vojvoda Georgios Maniakes. Maniakes bol okamžite poslaný na juh Talianska, kde mal odraziť útok Normanov. Následne sa chcel Michal spolu s Konštantínom zbaviť aj samotnej cisárovnej Zoe, ktorú obvinil z travičstva. 18. apríla 1042 bola Zoe zatknutá a v zmanipulovanom súdnom procese vyhnaná na Princove ostrovy v Marmarskom mori. Tento krok proti legitímnej dedičke Macedónskej dynastie však už ľud Michalovi neodpustil a proti vláde neobľúbených Paflagóncov povstal. Konštantín dal preto Zoe povolať naspäť do paláca, avšak i napriek tomu ľud spokojný nebol a žiadal Michaelovu abdikáciu a dosadenieTheodory, Zoeinej mladšej sestry na trón. Theodora bola proti svojej vôli povolaná z kláštora do Konštantínopola a spolu so svojou sestrou zvolená cisárovnou. Michael po svojej abdikácie chcel ujsť, no Konštantín ho prehovoril, aby ďalej bojoval o trón. Povstalci však 21. apríla 1042 zaútočili na palác a preto Michael a Konštantín boli nútení utiecť do Studijského kláštora, kde sa dúfajúc, že sa zachránia, stali mníchmi. Krátko potom sa však v kláštore objavil malý vojenský oddiel, ktorý vyviedol Michaela aj s Konštantínom z kláštora a obaja boli oslepení. Michael bol následne vyhnaný na ostrov Chios, kde 24. augusta 1042 zomrel.
Tomáš Petřivý
Životopis
Zomrel za záhadných okolností a možnej účasti ŠtB v máji 1986, presný dátum nie je známy. Nájdený bol v jeho petržalskom byte dva týždne po smrti, ktorej príčinou bola oficiálne otrava barbiturátmi v kombinácii s alkoholom.
Próza Hra o Judáša (F. R. & G., 1993) a zbierka Hra o všetko (F. R. & G., 2005) sú literárnymi fragmentami z jeho pozostalosti, ktoré zostavil a vydal jeho priateľ Oleg Pastier.
Nero Wolfe: 3. zväzok
'''Nero Wolfe: III. zväzok''', je súbor troch samostatných detektívnych románov zo série Nero Wolfe od amerického spisovateľa Rexa Stouta.
Externé odkazy
[https://www.databazeknih.cz/knihy/nero-wolfe-privela-zien-v-najlepsich-rodinach-smrt-letneho-hosta-59556 Rex Stout: Nero Wolfe: III. zväzok (Priveľa žien / V najlepších rodinách / Smrť letného hosťa)]- Databazeknih.cz
Noirmoutier-en-l’Île
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Beauvallon
Beauvallon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Noirmoutier-en-l’Île
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Beauvallon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Kostol Všetkých svätých (Kynek)
Kostol všetkých svätých sa nachádza v nitrianskej mestskej časti Kynek v okrese Nitra. Je zasvätený všetkým svätým. Je národnou kultúrnou pamiatkou. Postavený bol v polovici 13. storočia.
Noirmoutier-en-l’Île
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Beauvallon
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kostol Všetkých svätých (Kynek)
História
Tunajší farár sa spomína v listine už pred rokom 1257. Kostol bol postavený niekedy v polovici 13. storočia. V roku 1728 sa uskutočnila baroková prestavba, ktorú financovala rodina Užovičovcov. V roku 1791 bol kostol klasicisticky upravený a na západe rozšírený o prístavbu s vežou a na juhu sakristiou so zaobleným uzáverom a rovným stropom. Interiér kostola zdobí nástropná maľba s motívom Nanebovzatia Panny Márie od akademického maliara Edmunda Massanyiho z roku 1941. Hodnotnou súčasťou je aj neogotický hlavný oltár z roku 1883 s obrazom Všetkých svätých a sochami sv. Ladislava a sv. Imricha, rokokové obrazy sv. Jána Nepomuckého a sv. Alžbety v klasicistických rámoch z 2. polovice 18. storočia a klasicistická mušľovitá svätenička z červeného mramoru. Na severnej strane svätyne sa nachádza gobelínový obraz s postavou Ježiša, ktorý vyšívala grófka Užovičová-Blundellová koncom 19. storočia. Pod kostolom sa nachádza krypta s hrobmi členov rodu Užovičovcov zo staršieho obdobia.
Achali Atonis mghvime
náhľad|Jaskyňa Achali Atoni Achali Atonis mghvime alebo Afon Čycti achapy (iné názvy: Jaskyňa Achali Atoni/Afon Čyc/Novyj Afon, Novoafonská jaskyňa; - achali atonis mghvime; abch. Афон Ҿыцтәи аҳаҧы - Afon Čycti achapy;  - Novoafonskaja Peščera) je krasová jaskyňa v Abcházsku v Gruzínsku neďaleko mesta Achali Atoni. Je to jedna z najväčších jaskýň na svete s objemom vnútorného priestoru dosahujúcim približne 1 000 000 m3. Jaskyňa pozostáva z 9 hlavných dutín.
Priepasť na svahu Iverského vrchu bola dávno známa ako Bezodná diera, no preskúmaná bola až v roku 1961 výpravou pozostávajúcou zo 4 jaskyniarov – Zuraba Tintilozova, Arsena Okrojanašviliho, Borisa Gergedava, a Giviho Smyra.
Sprístupnili ju verejnosti v roku 1975, keď v nej postavili unikátnu podzemnú železnicu. Ročne ju navštívi približne 700 000 ľudí.
Nieul-sur-l’Autise
Nieul-sur-l’Autise je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Notre-Dame-de-Monts
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peter Huba (historik)
Peter Huba (* 28. jún 1949, Veličná) je slovenský regionálny historik, vydavateľ, spisovateľ a prozaik. Zameriava sa prevažne na historické romány, rozprávky, povesti a monografie miest a obcí.
Životopis
Narodil sa vo Veličnej (obec blízko Dolného Kubína) do skromnej rodiny ako najmladší syn Pavla Hubu a Pavly Križkovej. Vzdelanie získal na strednej všeobecnovzdelávacej škole (1964-1967) v Dolnom Kubíne a na Filozofickej fakulte Komenského univerzity v Bratislave, kde v roku 1972 absolvoval odbor historické vedy.
Počas vysokoškolských štúdií sa stal riaditeľom Okresného archívu v Dolnom Kubíne (1971-1975). V roku 1975 sa stal riaditeľom Oravskej galérie v Dolnom Kubíne, kde pracoval do roku 1977. Nasledujúce tri roky bol zamestnaný ako pracovník propagácie v SEZ v Dolnom Kubíne. V rokoch 1980-1985 pracoval ako vedúci oddelenia v Oravskom múzeu P. O. Hviezdoslava v Dolnom Kubíne. V rokoch 1985-1991 pracoval ako riaditeľ Oravského múzea P. O. Hviezdoslava v Dolnom Kubíne. Do roku 1993 tam pracoval ako odborný pracovník. V roku 1993 založil vlastné Vydavateľstvo - Peter Huba. V roku 1997 sa stal štátnym intendantom Oravského kultúrneho centra v Dolnom Kubíne. Na tejto pozícií pracoval do roku 1999. Následne sa znovu venoval súkromnému podnikaniu. V roku 2008 bol poverený riadením Oravskej knižnice Antona Habovštiaka v Dolnom Kubíne, ktorá pod jeho vedením prešla celkovou rekonštrukciou. Vďaka svojím zásluhám získal mnohé ocenenia ako Cena primátora mesta Dolný Kubín (2008), Bronzová cena Matice slovenskej (2019) a Cena mesta Dolný Kubín (2020). Žije a pracuje v Dolnom Kubíne.
Tvorba
Počet diel, ktoré Peter Huba doteraz napísal, je približne 129. Debutoval knihou Oravský hrad, ktorá vyšla v roku 1986. Už pred touto knihou však spolupracoval na niektorých ďalších. Knihy mu vychádzali vo vydavateľstvách Matica slovenská, Tranoscius. Ako súkromný vydavateľ vydal a vytlačil najväčšie množstvo svojich diel. Najpyšnejší je na svoju poslednú trilógiu Keď národ umieral (2018-2020).
Vodné pólo na Letných olympijských hrách 1972
Vodné pólo na Letných olympijských hrách 1972 bol vodnopólový turnaj v rámci multišportového podujatia Letných olympijských hier 1972. Konal sa v Mníchove, v Západnom Nemecku v dňoch od 27. augusta4. septembra 1972, za účasti 16 tímov. Nováčikmi olympijského turnaja boli družstvá Bulharska a Kanady. Vodnopólový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1900 a toto bolo jeho 16. vydanie. Zápasy sa odohrali v 2 dejiskách: Olympia-Schwimmhalle a Dantebad.
Olympijský titul získal, ktorý sa vo finálovej skupine umiestnil pred 🇭🇺 a 🇺🇸.
Kvalifikácia
Pozn: Odstúpenú Brazíliu nahradila Kanada.
Hanuska (priezvisko)
Hanuska je slovenské priezvisko. Najčastejšie je v Pravenci (okres Prievidza), Prievidzi a Bratislave.
Známi nositelia
Pozri v článku Hanuska a Hanusková.