cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nauru
História
thumb|right|Ostrov Nauru počas náletu amerických bombardérov [[Consolidated B-24 Liberator|B-24 Liberator 7. leteckej armády z Funafuti, apríl 1943]] Ostrov bol objavený v roku 1798 Britmi a nazvaný Príjemný ostrov (Pleasant Island). V roku 1888 bol formálne anektovaný Nemeckom a administratívne pripojený k Marshallovým ostrovom. Počas prvej svetovej vojny obsadila ostrov Austrália (6. 11. 1914). V roku 1920 zverila Spoločnosť národov Nauru ako mandát Veľkej Británii, ktorá sa na jeho spravovaní podieľala spolu s Austráliou a Novým Zélandom. V rokoch 1942 – 1945 bol ostrov okupovaný Japonskom. 22. 10. 1947 sa Nauru stalo členským územím OSN pod správou Británie, Nového Zélandu a Austrálie. 31. 1. 1968 bola vyhlásená nezávislá republika.
Vývoj
V auguste 1993 Nauru podpísalo dohodu s Austráliou o refundácií škôd na životnom prostredí, spôsobených do roku 1968. Austrália súhlasila, že zaplatí 73 miliónov USD. V roku 2004 bola zriadená samostatná funkcia ministra zahraničných vecí. Dovtedy tento úrad zastupoval prezident republiky.
Ribeauvillé (obvod)
Ribeauvillé bol obvod v departemente Haut-Rhin a regióne Alsasko vo Francúzsku. Členil sa ďalej na 4 kantóny a 32 obcí.
Okoličnianka
Okoličnianka je potok na strednom Liptove. Je to pravostranný prítok Váhu, má dĺžku 7 km a je tokom III. rádu.
Prameň
Tečie v Liptovskej kotline, pramení v podcelku Smrečianska pahorkatina na juhojuhozápadnom svahu Chujáv v nadmorskej výške cca
Opis toku
Od prameňa tečie sprvu na krátkom úseku na juhozápad, v lokalite Piesky priberá krátky pravostranný prítok, následne aj ľavostranný prítok a pokračuje juhozápadným smerom. Ďalej priberá zľava prítok zo severného svahu Štefana a západne od obce Veterná Poruba sa stáča severojužným smerom. Následne podteká cestu III. triedy Podbreziny - Veterná Poruba, zľava priberá krátky prítok zo severozápadného úbočia Kopaníc a vytvára oblúk prehnutý na východ. Napokon tečie juhojuhozápadným smerom, podteká železničnú trať Žilina – Košice, potom aj cestu I. triedy č. 18 a preteká okrajom intravilánu Okoličného. Na katastrálnom území mesta Liptovský Mikuláš ústi v nadmorskej výške približne do Váhu.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Okoličnianka má pôvod v názve niekdajšej samostatnej obce Okoličné, dnes mestskej časti mesta Liptovský Mikuláš, v priestore ktorého svojou dolnou časťou toku preteká a ústi. Z toponyma Okoličné rozšírením o formant -ianka bolo utvorené jednoslovné nepredponové hydronymum ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Porovnaj početné hydronymá s týmto formantom, napr. Bojnianka, Brusnianka, Čertižnianka, Dlžianka, Istebnianka, Olešnianka, Osrblianka, Teplianka, Ublianka, ktoré sú výsledkom predmetného vývoja názvu z nehydronymických slovných základov: Bojná, Brusno, Čertižné, Dlhé nad Cirochou, Istebné, Olešná, Osrblie, Teplá, Ubľa. Názov niekdajšej samostatnej obce Okoličné má pôvod v charakteristickej prítomnosti topografického objektu okol v čase pomenovacieho procesu vo význame ohradený priestor v podobe kruhu, ohradené miesto prípadne okolica vo význame územie obkľúčené lesom alebo územie ohradené plotom v podobe kruhu určené na odpočinok, prípadne na napájanie pasúceho sa dobytka, oviec. Najstarší listinný doklad o výskyte názvu obce Okoličné v podobe Okolichna je z roku 1248 a najstarší listinný doklad o výskyte hydronyma Okoličnianka v podobe in rivulum Ocolisna je z roku 1295.
Hydronymum Okoličnianka bolo štandardizované v roku 1976. V kategórii slovenských štandardizovaných hydroným je to jedinečný názov.
Ulysses (sonda)
Ulysses bola kozmická sonda určená na výskum Slnka. Meno sondy „Ulysses“ je rímske meno Odyssea.
Sonda bola spoločným projektom ESA a NASA. Na obežnú dráhu ju vyniesol 6. októbra 1990 raketoplán Discovery pri misii STS-41. Potom sa sonda vydala na dva roky trvajúcu cestu k Jupiteru. Tam objavila, trochu nad rámec svojich povinností, prekvapivo veľký únik prachu z Jupiterovho systému. Zároveň však Jupiter využila ako gravitačný prak, ktorý ju vyhodil na obežnú dráhu so sklonom 79° k rovine ekliptiky. Sonda preto neobieha v rovine, v ktorej obiehajú takmer všetky ostatné sondy, ale takmer kolmo k rovine ekliptiky a tým aj k rovníku Slnka. Sonda obieha po eliptickej dráhe nad pólmi Slnka, vďaka čomu môže pozorovať Slnko tak, ako to nie je možné zo Zeme alebo z roviny ekliptiky. Prvýkrát sa nad južný pól dostala v roku 1994, nad severný o rok neskôr. Okolo Slnka obieha s periodicitou šiestich rokov. Takže druhý prelet nad pólmi Slnka vykonala v rokoch 2000 a 2001.
Sonda nesie veľa prístrojov na pozorovanie častíc a žiarenia vychádzajúceho zo Slnka. Má tiež výhodný obežný cyklus. Hneď počas prvého preletu si astronómovia všimli zreteľné rozdiely v počte častíc medzi pólom a rovníkom. Bol ale oveľa menší, ako sa čakalo. Ďalším veľkým prekvapením bolo, že magnetosféra je na juhu silnejšia ako na severe. Počas rokov 2000 – 2001 prechádzalo Slnko búrlivejšou časťou svojho jedenásťročného cyklu, takže nebolo možné vykonať množstvo citlivých pozorovaní. Sondu však zasiahla jedna z obrovitých erupcií a bolo tak možné študovať čo sa stane so slnečnou erupciou vo vzdialenosti 300 miliónov km od Slnka. V roku 2006 bolo Slnko síce opäť v minime svojej aktivity, ale okrem jedenásťročného cyklu má Slnko aj cyklus dvadsaťdvaročný, počas ktorého vždy dôjde k prepólovaniu. Práve preto bol tento prelet z vedeckého hľadiska taký zaujímavý. Mohli sme totiž pomocou rovnakých prístrojov sledovať dve slnečné obdobia a rozdiely medzi nimi.
30. júna 2009 bola činnosť sondy ukončená. Povel na ukončenie práce dostala sonda zo Zeme. Ulysses naďalej obieha Slnko ako neaktívne teleso.
Saint-Médard-en-Jalles (kantón)
Saint-Médard-en-Jalles je francúzsky kantón v obvode Bordeaux v departemente Gironde v regióne Akvitánsko. Tvoria ho 4 obce.
Nový Zéland
Nový Zéland (angl. New Zealand, maor. Aotearoa) je ostrovný štát v Austrálii a Oceánii. Je tvorený dvoma hlavnými a mnohými malými ostrovmi v juhozápadnej časti Tichého oceánu. Nový Zéland je známy pre jeho izoláciu, od Austrálie na severozápade je oddelený asi širokým Tasmanovým morom. Najbližší susedia severne sú Nová Kaledónia, Fidži a Tonga. Väčšinu populácie tvoria pôvodní Európania (tzv. Pākehā) a najväčšou menšinou sú pôvodní obyvatelia – Maoriovia. Predovšetkým v mestách predstavujú tiež aj ne-Maorijskí Polynézinčania a Ázijčania podstatnú menšinu.
Oficiálnym kráľom Nového Zélandu je Karol III., ktorý je reprezentovaný nepolitickým generálnym guvernérom; aj keď kráľ nemá žiadny skutočný politický vplyv. Politickú moc má premiér, ktorý predsedá demokraticky zvolenej vláde v parlamente Nového Zélandu. Novozélandské kráľovstvo zahŕňa aj Cookove ostrovy a Niue, ktoré sú úplne autonómne; Tokelau, ktoré sa snaží o autonómiu a územia na Antarktíde, ktoré si nárokuje Nový Zéland. Silné zemetrasenie s magnitúdou 6,3 si 22. februára 2011 vyžiadalo najmenej 65 obetí a stovky zranených.
Geografia
left|thumb|Satelitná snímka Nového Zélandu. Jazero [[Taupo a vrch Ruapehu sú viditeľné v strede Severného ostrova. Južné Alpy a nimi vytvorený dažďový tieň sú jasne viditeľné na Južnom ostrove.]]
Hlavná časť Nového Zélandu leží na dvoch ostrovoch, jednoducho nazývaných Severný a Južný ostrov (angl. North Island a South Island; maor. Te-Ika-a-Maui a Te Wai Pounamu) a mnohých menších ostrovoch. Celková rozloha Nového Zélandu je, čo je o trochu menej ako má Japonsko a o trochu viac ako má Spojené kráľovstvo. Krajina sa rozprestiera vyše pozdĺž jej hlavnej, severoseverovýchodnej osi. Najvýznamnejšie z malých obývaných ostrovov Nového Zélandu sú Stewart Island, Waiheke Island, ostrov v Aucklandskom Hauraki Gulf, Great Barrier Island, východne Hauraki Gulf a Chathamské ostrovy. Nový Zéland má rozľahlé morské zdroje; pokrývajúc viac ako 4 milióny km², čo je 15-násobok jeho plochy, má piatu najväčšiu Exkluzívnu ekonomickú zónu sveta. Zdrojom energie v Novom Zélande je príliv toku ako aj v USA a Japonsku
Južný ostrov je najväčšia pevninská masa. Pozdĺžne je rozdelená Južnými Alpami s Mount Cook – najvyšším vrchom Nového Zélandu. Na Južnom ostrove je celkovo 18 vrchov vyšších ako 3 000 metrov. Hoci je Severný ostrov na rozdiel od Južného poznačený vulkanizmom, je menej hornatý. Najvyšší vrch Severného ostrova Ruapehu (2 797 metrov) je aktívny vulkán. Zaujímavá a rôznorodá krajina urobila Nový Zéland obľúbeným miestom televíznych programov a filmov, vrátane trilógie Pán prsteňov.
left|thumb|[[Mount Cook je najvyšším vrchom Nového Zélandu]]
Podnebie
Podnebie na väčšine Nového Zélandu je mierne oceánske, s teplotami iba zriedkavo nižšími ako 0°C alebo vystupujúcimi nad 30 °C. Podmienky kolísajú od vlhkých a chladných na západnom pobreží Južného ostrova k suchým kontinentálnym v zátoke Mackenzie Basin ostrova Canterbury a subtropickým na Severo-Aucklandskom polostrove. Z hlavných miest je najsuchším Christchurch s iba 640 mm zrážok za rok. Na najvlhší Auckland pripadá len o málo menej ako trojnásobok tohoto množstva.
Fauna
thumb|left|[[Kivi veľký|Vták kivi]] Vďaka pomernej izolovanosti sa na Novom Zélande vyvinul jedinečný ekosystém, ktorého charakteristickým znakom bola pred polynézskou kolonizáciou neprítomnosť akéhokoľvek druhu suchozemských cicavcov, s výnimkou troch netopierích druhov (dva druhy z čeľade Mystacinidae a Chalinolobus tuberculatus). Životný priestor druhov, ktorý je inde obsadený cicavcami, je zastúpený vtákmi. K vtákom neschopným letu patria kakapo sovovitý (Strigops habroptilus), kivi, sliepočka takahe (Porphyrio mantelli čiže Notornis hochstetteri), chriašteľ weka (Gallirallus australis) a vyhynutý moa. Niektoré z týchto druhov sa vyskytujú iba na pobreží Nového Zélandu, kde sa nevyskytujú žiadne dravce.
Menej problémov majú silné druhy papagájov nestor kea (Nestor notabilis) a nestor kaka (Nestor meridionalis). Okrem toho je tu ešte mnoho vtákov prelietavajúcich obrovské vzdialenosti Tichého oceánu, aby tu strávili časť roka. Pobrežie si delia rôzne druhy tučniakov ako napríklad tučniak žltooký (Megadyptes antipodes), tučniak modrý (Eudyptula minor) a tučniak hrubozobý (Eudyptes pachyrhinus) s uškatcami forsterovými (Arctocephalus forsteri), tuleňmi sloními (Mirounga leonina) a uškatcami Phocarctos hookeri.
Pri pobreží sa dajú vidieť delfíny a veľryby. Žije tam aj zriedkavý druh malých delfín novozélandský (Cephalorhynchus hectori), ktorý pravdepodobne do desiatich generácii vyhynie. Ďalej je Nový Zéland domovom tuatary, prastarého druhu plaza a svrčka weta, hmyzu, ktorý môže byť dlhý až. Nový Zéland patrí k jednej z mála krajín, v ktorých nežijú žiadne hady. náhľad|PancakeRocks MC Príchod prvých Maoriov a neskôr Európanov viedol vďaka zásahom ľudí do prírody a kvôli úmyselne a neúmyselne privezeným zvieratám k dvom veľkým vlnám vymierania.
Flóra
thumb|Jazero Tekapo na Novom Zélande thumb|Jazero Mapourika na Novom Zélande Pred príchodom prvých ľudí bolo zalesnenej asi 80 % plochy. Medzitým je iba asi 15 % zeme pokrytých domácimi lesmi. Ďalších asi 5 % plochy je pokrytých rýchlorastúcim dovezenými stromami ako Monterey Pine (Pinus radiata) a Redwood pre novozélandské lesné hospodárstvo. Podstatné plochy pôvodných lesov sú pod ochranou prírody, sčasti v národných parkoch a sčasti v takzvaných Forest Parks.
K najpozoruhodnejším stromom patria na severe Kauri. Sú podobne ako väčšina iných stromov vždyzelené, ako napríklad Südbuchenarten, ktoré sa vyskytujú hlavne na Južnom ostrove. K veľkým stromom patria rovnako Podocarpaceae, ktoré sa vyskytujú v nízkych polohách oboch ostrovov, ako aj Nikau-Palme. Obzvlášť vzbudzujúcu pozornosť sú nakoniec aj Pohutukawa a Cabbage Tree. V oblastiach s nízkymi zrážkami, obzvlášť na západe utvárajú krajinu dažďové pralesy. Pod hustou lesnou strechou rozmáhajú mnohé, hladne endemické papradia. Najveľkolepejšie sú nepochybne stromové papradia, ktoré dosahujú výšku až 10 metrov. Najznámejším medzi papradiami je Ponga alebo strieborné papradie.
Dejiny
Nový Zéland bol obývaný ako jedno z posledných väčších území. Polynézski osadníci prišli na ich waka niekedy medzi 13. a 15. storočím. Na Chathamských ostrovoch juhovýchodne od Nového Zélandu žijú Moriorivia, ale nie je známe, či prišli z Nového Zélandu alebo z inej časti Polynézie. Väčšina Nového Zélandu bola rozdelená medzi kmeňmi do teritórií nazývaných rohe. Zdroje na týchto územiach boli ovládané kmeňmi – iwi. Obvykle nemali dva iwi prekrývajúce sa rohe. Maoriovia jedli, čo im ponúkala miestna fauna, flóra a more. Lovili obrovských, letu neschopných, vtákov moa (ktoré rýchlo vyhynuli), polynézskych potkanov a batáty (sladké zemiaky), ktoré si priniesli.
Hospodárstvo
Nový Zéland má prosperujúcu, modernú a rozvinutú ekonomiku. Patrí medzi krajiny s vysokým životným štandardom; podľa Human Development Index sa v roku 2005 umiestnil na 19. mieste a v rebríčku kvality života v roku 2005 časopisu The Economist na 15. Od roku 1984 bola vláda krajiny zaneprázdnená významnou makroekonomickou reštrukturalizáciou, transformujúcu Nový Zéland z vysoko protekcionistickej a regulovanej ekonomiky na liberalizovanú otvorenú ekonomiku. Koncom 80-tych rokov predala vláda Nového Zélandu v niekoľkých vlnách značnú časť spoločností, vrátane jej telekomunikačných spoločností, železničnej siete, rozhlasových staníc a dvoch finančných inštitúcií. Hoci novozélandská vláda ešte stále vlastní veľa podnikov, známych ako State-Owned Enterprises (štátne podniky), tieto sú riadené ako samostatné podniky, ktoré musia vykazovať ziskovosť rovnako ako každá iná súkromná spoločnosť.
Nanešťastie, čiastočne aj kvôli náhlej transformácii ekonomiky, vznikla od roku 1984 na Novom Zélande ekonomická bublina na trhu cenných papierov. Svoj vrchol dosiahla v októbri 1987 a celková hodnota trhu sa znížila na polovicu počas jedného roku (stratená hodnota sa ešte stále nedosiahla). Následkom tejto bubliny bolo obdobie nízkeho ekonomického rastu a, ktoré trvalo až do polovice 90-tych rokov. To viedlo vládu aj k začatiu programu masívnej imigrácie na zvýšenie HDP. Od roku 1999 má Nový Zéland obdobie relatívne silného rastu s iba slabými inflačnými tlakmi.
Súčasné ekonomické priority vlády Nového Zélandu sú zamerané na zvýšenie svojej relatívne nízkej pozície medzi krajinami OECD, uzatváranie zmlúv o voľnom obchode, znižovanie rozdielov medzi etnickými skupinami a budovanie „ekonomiky založenej na vedomostiach.“ V roku 2004 začal Nový Zéland ako jedna z prvých krajín rozhovory o voľnom obchode s Čínou.
Nový Zéland je silno závislý od obchodu (hlavne s poľnohospodárskymi produktmi) a je ovplyvňovaný globálnym ekonomickými spomaleniami a prepadom cien komodít. Keďže sú ceny poľnohospodárskych produktov vysoko citlivé na kurzové zmeny a značná časť spotrebných tovarov je dovážaných, majú zmeny novozélandského doláru silný dopad na ekonomiku. Jej primárne exportné odvetvia sú poľnohospodárstvo, hortikultúra, rybolov, lesníctvo a informačné technológie. Dôležitý je aj turizmus a export vzdelania. Filmový a vinársky priemysel predstavujú veľmi perspektívne odvetvia.
Náboženstvo
Prevládajúce náboženstvo na Novom Zélande je kresťanstvo (37 %). Z kresťanských cirkví sú najväčšie anglikánska (6,7 %), rímskokatolícka (6,3 %) a presbyteriánska (4,7 %). Na Novom Zélande žijú aj ateisti, budhisti, hinduisti, moslimovia a iní.
Diane Charlemagne
Diane Charlemagne (* 2. február 1964, Manchester, Spojené kráľovstvo – † 28. október 2015) bola anglická speváčka, ktorá sa vokálne podieľa predovšetkým na tanečných hitoch.
Biografia
Charlemagne bola speváčkou eurodance skupiny Urban Cookie Collective, s ktorou vydala dva hity v 90. rokoch. Tiež bola speváčkou funkovej skupiny 52nd Street v 80. rokoch.
V roku 1995 poskytla vokály pre skladbu „Inner City Life“ od Goldieho a tiež počas Mobyho koncertných vystúpení. V roku 2007 svokálne spolupracovala na skladbe „If We Ever“ od anglického DJa High Contrast, z jeho albumu Tough Guys Don’t Dance. V roku 2011 spolupracovala na dubstepovej skladbe „Take Me There“ od skupiny Aquasky. V roku 2012 spolupracovala s belgickým drum and bassovým DJom Netsky na jeho skladbe „Wanna Die For You“ z albumu 2. V tom istom roku vokálne spolupracovala na drum and bassovej skladbe „Hammer in My Heart“ od S.P.Y., pochádzajúcej z albumu What the Future Holds. V roku 2014 opäť spolupracovala so S.P.Y. na skladbách „Dusty Fingers“, „Back to Basics“, „Lost Orbit“ a „Frozen“. Tiež sa vokálne podieľala na skladbe „I Am Somebody“ od London Elektricity a S.P.Y.
Diane Charlemagne zomrela dňa 28. októbra 2015 vo veku 51 rokov na rakovinu obličiek.
Richard A. Knaak
Richard A. Knaak (* 28. máj 1961, Chicago) je americký autor fantasy. Publikuje od roku 1987 a jeho práce boli preložené do nemčiny, taliančiny, francúzštiny, dánčiny, japončiny, španielčiny, poľštiny, fínčiny, maďarčiny, ruštiny, češtiny a mnohých ďalších jazykov. Prvýkrát sa začal zaujímať o fantasy po prečítaní Rogera Zelazneho a série Kroniky Amberu.
Skriňový nábytok
right|thumb|Skriňový nábytok
Skriňový nábytok alebo len skriňa je druh nábytku.
Rozdelenie
Skriňový nábytok podľa účelu môžeme rozdeliť na:
Všetky tieto druhy skríň pozostávajú z korpusu, uzatvárania korpusu, vnútorného vybavenia korpusu a s podstavovania.
Korpus
Korpus je základnou časťou skriňového nábytku. Je vyrábaný z rôznych materiálov ako sú vláknité dosky, drevovláknité dosky (DVD), drevotrieskové dosky (DTD), preglejky a z masívu. Korpus skrine uzatvára chrbát. Druh materiálu a spôsob osadenia chrbta má veľký význam pri deformácii korpusu. U nenáročných výrobkoch je chrbát usadený na tupo a pripevnený klincami, skrutkami alebo sponkami. Častejšie sa chrbát osadzuje do poldrážky alebo drážky.
Uzatváranie korpusov
Uzatváraním korpusu rozumieme úpravu priečelia proti vnikaniu prachu, pohľadu, poprípade cudzích osôb do skrine.
Dvere na uzatváranie korpusov môžu byť: náhľad|Uzatvorenie korpusu dvierkami
Dvere otočné okolo zvislej osi
Dvere na skriňovom nábytku otočné okolo zvislej osi môžu byť pravé, ľavé poľa toho na ktorom boku dverí je záves. Osadenie dvier vo vzťahu k dnu, stropu a bokom korpusu: môžu byť vložené, naložené a s poldrážkou.
Veľkosť dvier: pri otvorení sa prázdny korpus nesmie prevrátiť t. j. nemá dôjsť k presunu ťažiska korpusu, pred rovinu sokla. Materiál a rozmer dvier rozhoduje o počte a type závesov.
Dvere otočné okolo vodorovnej osi
Dvere na skriňovom nábytku otočné okolo vodorovnej osi môžu byť sklopné alebo výklopné. Vo vzťahu ku korpusu môžu byť vložené, naložené, s poldrážkou. Dvere sklopné môžu slúžiť aj ako príležitostná pracovná plocha. Sklopné krídlo sa v dôsledku jeho vysokej hmotnosti musí vo vodorovnej rovine zabezpečiť nábytkovými nožnicami, mechanickou alebo pneumatickou brzdou poprípade retiazkou, popruhom. Výklopné dvere sa v otvorenej polohe zabezpečujú kolíkmi alebo mechanickými výstuhami.
Posuvné dvere
Používajú sa na uzatváranie korpusov tam kde je pre otočné dvere málo priestoru. Ich nevýhodou je že sprístupňujú len časť nárysu skrine. Posuvné dvere môžu byť vložené alebo naložené. Vedenie posuvných dvier môže byť riešené kĺzavo alebo valivo. Najpoužívanejší spôsob vedenia je vo vodiacej drážke. Ťažšie a hrubšie krídla sa vedú v koľajnicovom vedení valivo.
Žalúzie
Používajú sa na uzatvorenie tam kde je priestor pred skriňou malý a kde je potrebné sprístupniť celý nárys skrine. náhľad|Pohľad na vnútorné vybavenie skrine
Vnútorné vybavenie skrine
Slúži nám na využitie priestoru skrine tak aby sa predmety do skrine ukladali priehľadne a boli ľahko prístupné. Vybavenie skrine závisí od jej účelu. Patria tu police rošty, tyče, drôtený program a zásuvky.
Podstavovanie nábytku
Podstavovanie nábytku je spôsob podloženia korpusu, môže byť trojaké: otvorené (nohy), uzavreté (podnož) a predĺžené boky. Ktorý z týchto spôsobov podstavovania je použitý závisí od miesta, použitia, od materiálu a architektonického riešenia výrobku. Poloha samostatných nôh ovplyvňuje deformácie dna. V priestoroch kde sa počíta s častým umývaním podlahy nie je vhodné používať uzavreté podnožia z aglomerátov ale vhodnejšie je použiť napr. kovové nohy.
Podnože vznikli uzavretím priestoru medzi predĺženými bokmi. V súčasnosti sa používajú samostatné podnože ktoré sú vytvorené ako rám.
Tatra 603
left|thumb|Maketa vozidla Tatra 603 (1955) Tatra 603 (1955-1975) bol posledný zo slávneho radu osobných vozidiel Tatra s prúdnicovou karosériou (prvý bol Tatra 77 z roku 1933). Automobil bol v prvom rade určený ako reprezentačné služobné vozidlo, resp. ako cestovné vozidlo určené prevažne na dlhšie trate.
V roku 1955 bol postavený prvý, tvarovo mierne odlišný prototyp, v ďalších rokoch nasledovala 10ks overovacia séria a následne malosériová výroba. Automobil vynikal ladnými a vyváženými tvarmi, ktorými sa výrazne odlišoval od ostatnej vtedajšej automobilovej produkcie. Vďaka svojej aerodynamicky tvarovanej karosérii získal viaceré ocenenia pri súťažiach elegancie (napr. Zlatá stuha Wiesbadenu). Karoséria je dielom výtvarníka F. Kardausa a vtedajšieho vedúceho pražskej konštrukčnej kancelárie Tatra, V. Popelářa. Vozidlo bolo vyrábané v závode Tatra Kopřivnice, neskôr v pobočnom závode Tatra Příbor. Vozy prvých sérií boli charakteristické typickou trojsvetlovou prednou maskou, po modernizácii (Tatra 2-603 od konca roka 1963) bola maska štvorsvetlová. Konečnú podobu získala karoséria vozidla v modelovom roku 1968.
thumb|left|Motor Tatra 603 H (1975) Tatra 603 bola poháňaná vzduchom chladeným osemvalcovým OHV motorom s objemom 2,5 l, umiestneným za zadnou nápravou. Motor, ktorý navrhol Ing. J. Mackerle, mal u prvých vozov výkon 73 kW, u posledných verzií 77 kW (105 k) a poháňal cez štvorstupňovú prevodovku zadnú nápravu. Brzdy boli sprvu bubnové, od konca roku 1968 kotúčové na všetkých kolesách, vyrábané v licencii Dunlop. Predná náprava bola typu McPherson. Od roku 1973 vozidlo používalo v tej dobe revolučné bezkontaktné elektronické kondenzátorové zapaľovanie PAL. Maximálna rýchlosť bola 160 km/h (údaj výrobcu), v skutočnosti však boli T603 rýchlejšie a vďaka svojej aerodynamickej karosérii s nízkym súčiniteľom odporu vzduchu (Cw=0,354) dosahovali rýchlosť cez 170km/h. Jazdné vlastnosti zodpovedali koncepcii s motorom za zadnou nápravou s výkyvnými hnacími polonápravami, takže vozidlo bolo citlivé na bočný vietor a pri ostrej jazde v zákrutách pretáčavé. Zlepšeniu jazdných vlastností napomohlo zavedenie torzného stabilizátora prednej nápravy u typu T2-603, ako aj neskoršie zavedenie radiálnych pneumatík Barum rozmeru 180/90-SR15 s dezénom OR17, vyvinutých špeciálne pre T603. Vozidlo malo veľmi dobre vyriešené pruženie s pomerne vysokým zdvihom kolies a nízkou vlastnou frekvenciou, takže jazda s ním bola pohodlná aj na horších cestách.
Naoko sa síce režim tváril, že šesťstotrojka je vo voľnom predaji, no jej cena ju kvalifikovala do kategórie áut snov. Pre obyvateľstvo bola absolútne nedostupná. Prvé kusy stáli 95 000 Kčs. V 60. rokoch dokonca zdraželi na 108 000 korún a posledné stáli neuveriteľných 195 000 korún.
Napriek svojim veľkým rozmerom a hmotnosti bola Tatra 603 dosť často nasadzovaná na športové súťaže, kde dosiahla viaceré úspechy. Upravené verzie mali motor so zvýšeným výkonom a často boli odľahčené (hliníkové a laminátové panely karosérie). Takéto vozy jazdili podľa úpravy motora a použitých prevodov rýchlosťou až cez 200 km/h. Najvýznamnejšie zahraničné úspechy dosiahla Tatra 603 na belgickom Marathon de la Route, ako aj na nemeckom okruhu Nürburgring.
left|thumb|Tatra 2-603 Modell´69 (1975) Celkovo bolo vyrobených 20 422 ks všetkých typov Tatry 603, takže sa tak stala najrozšírenejším typom značky Tatra. V súčasnosti patria zachované vozidlá spravidla do zbierok automobilových múzeí, alebo súkromných zberateľov, a vďaka svojim avantgardným tvarom a technickému riešeniu priťahujú pozornosť stále nových záujemcov. Ak sa dnes Tatra 603 zjaví na ceste, je ihneď stredobodom pozornosti širokej laickej aj odbornej verejnosti. thumb|Tatra 603A Ambulance (1964) thumb|Tatra 603X (1966) Samostatnú kapitolu v živote Tatry 603 tvoria rôzne pokusy a návrhy o zásadnú tvarovú modernizáciu jej prúdnicovej karosérie. Do štádia realizácie prototypu sa dostala Tatra 603A z pražskej vývojovej kancelárie, ako aj v bratislavskej vývojovej kancelárii Tatra pod vedením Ing. Ivana Mičíka od nej odvodené úžitkové prevedenie sanitka a samostatný veľmi progresívny návrh Tatra 603X (ktorú štylisticky a konštrukčne navrhol Ján Cina), obsahujúci okrem návrhu vlastnej karosérie aj viaceré inovatívne technické riešenia, zvyšujúce hlavne kvalitu podvozkových skupín. Návrh tvarového riešenia tohto vozidla tiež vznikol v závode Tatra Bratislava. Z každého vozidla však bol vyrobený iba jeden prototyp. Tieto autá patria v súčasnosti do zbierok múzea Tatra v Kopřivnici.
Jeden z neskorších návrhov nerealizovanej modernizácie Tatry 603 od karosárskej firmy SI-Stille Italia, sa v bokoryse nápadne podobal na Tatru 603X, z čoho bolo často mylne vyvodzované, že návrh karosérie T-603X vznikol práve u tejto firmy. Donedávna dokonca túto dezinformáciu hlásal aj technický popis v múzeu Tatra v Kopřivnici.
Tatre 603X boli vytýkané hlavne menšie rozmery voči pôvodnej Tatre 603 a z toho vyplývajúce menšie pohodlie pre cestujúcich. Vedenie továrne rozhodlo o výrobe úplne nového typu vozidla Tatra 613, ktoré však využívalo viaceré technické riešenia prototypu T603X.
V súvislosti s Tatrou 603 je potrebné spomenúť ešte aj jej úžitkové varianty Tatra 603 MB a Tatra 603 NP vyvinuté taktiež v pobočnom závode Tatra v Bratislave.
Žoldnier
Žoldnier (z latinského sold – plat, odmena) je nájomný profesionálny vojak, ktorý sa necháva za finančnú odmenu (žold) najímať cudzou armádou. Tento koncept sa vyskytuje už od staroveku, ale ešte len po 2. svetovej vojne dostal presnú definíciu.
Žoldnieri sú do konfliktov zapojení rôznou mierou a „sú motivovaní k účasti v bojoch predovšetkým z túžby o vlastné obohatenie a je im Stranou účastniacou sa konfliktu prisľúbená materiálna kompenzácia výrazne prevyšujúca plat osôb majúcich zodpovedajúcu hodnosť a zameranie v armáde Strany“ (Doplňujúci Protokol 1 k 3. ženevskej konvencii z augusta 1949). Profesionálni vojaci, ktorí sú príslušníkmi pravidelnej armády ako dobrovoľníci, a nie branci, a poberajú za svoju službu plat, niesu považovaní za žoldnierov.
Encyklopedická definícia
Žoldnier je označenie pre bojovníka, ktorý svoju vojenskú službu nevykonáva z prirodzenej, zvykovej a alebo zákonnej povinnosti alebo zo záväzku k nejakému politickému či ideologickému programu. Žoldnieri sa zúčastňujú boja bez zreteľa osobného zájmu výsledku boja ale na základe poskytnutia materiálových výhod alebo za finančnú náhradu (žold).
Definícia podľa medzinárodného práva
Medzinárodne najuznávanejšia definícia žoldniera je obsiahnutá v Doplňujúcom Protokole 1 k 3. ženevskej konvencii vydanej 8. júna 1977:
Za žoldniera sa podľa tejto konvencie považuje osoba, spĺňajúca všetky uvedené znaky.
Hesenskí žoldnieri
Nemecký historický spolkový štát Hesensko v 18. a 19. storočí taktiež najímal svojich vojakov. Zúčastňovali sa napríklad Britsko-americkej vojny na začiatku 19. storočia.
Gurkhovia a cudzinecká légia
Najznámejšími bojovými jednotkami, v ktorých slúžia cudzí štátni príslušníci sú prápory Gurkhov v britskej a indickej armáde a Francúzska cudzinecká légia.
Gurkhovia a ďalší cudzí štátni príslušníci pochádzajú z Commonwealthu, prisahali vernosť britskej monarchii, operujú v pravidelných jednotkách britskej armády a podliehajú rovnakým pravidlám a nariadeniam ako ostatní britskí vojaci; rovnaké pravidlá sa vzťahujú na Gurkhov v indickej armáde. Legionári Cudzineckej légie bojujú v pravidelných jednotkách Francúzskej cudzineckej légie, ktorá je nasadzovaná a slúži ako organizovaná súčasť francúzskej armády. Z toho vyplýva, že ako príslušníci ozbrojených síl Británie, Indie a Francúzska niesu žoldnieri podľa Článku 47.e a 47.f
Žoldnieri v operáciách vojny proti terorizmu
Samo vedenie americkej armády priznáva, že prítomnosť žoldnierov v tak veľkom množstve značne komplikuje ich bojové ale aj komplexné organizačné a logistické operácie. Problémy sa môžu týkať vzájomnej komunikácie, zjednotenia spoločného postupu a stratégie, fyzickej a psychickej pripravenosti, a skutočnosti, že žoldnieri nepodliehajú „reťazcu príkazov“, vojenskej hierarchii a hierarchii zodpovednosti, ktorá v armáde funguje a jej vyvodzovanie z prípadných pochybení.
Známe sú tak prípady, kedy došlo k nedorozumeniam a potýčkam medzi vojakmi a žoldniermi s fatálnymi následkami; svetovými médiami obleteli svet aj škandály a tragédie ako napríklad incident, v ktorom bolo zabitých niekoľko Iračanov spoločnosťou Blackwater Inc. z jari roku 2004; alebo videa, v ktorých žoldnieri bezdôvodne strieľajú do obývaných oblastí.
Robert Fripp
Robert Fripp (* 16. máj 1946) je britský gitarista, hudobný producent a hudobný skladateľ, jediný stály člen progresívno rockovej skupiny King Crimson. Jeho dielo preklenujúce štyri desaťročia prešlo niekoľkými hudobnými štýlmi. Fripp sa umiestnil na 42. mieste v ankete časopisu Rolling Stone „100 najlepších gitaristov“.
Jeho profesionálna dráha začala v roku 1967, keď odpovedal na inzerát hľadajúci spievajúceho organistu, pre skupinu založenú basgitaristom Petrom Gilesom a bubeníkom Michaelom Gilesom. Skupina Giles, Giles and Fripp dosiahla vydanie dvoch singlov a jedného albumu s názvom The Cheerful Insanity of Giles, Giles and Fripp, nič však nebolo úspešné.
Po rozpade skupiny Giles, Giles and Fripp spriadal spoločne s bubeníkom Michaelom Gilesom plány na založenie novej skupiny. Skupina King Crimson vznikla v roku 1968. Ďalšími pôvodnými členmi boli Greg Lake, Peter Sinfield a Ian McDonald. Ich prvý album, In the Court of the Crimson King bolo vydané koncom roka 1969 a kritiky bolo prijaté rôzne. Dnes je však považované za jedno z najklasickejších albumov progresívneho rocku. Crimson potom prešli niekoľkými zmenami v zostavách skupiny, kým sa v roku 1974 nerozpadli. Skupina bola krátko obnovená v 80. rokoch a od roku 1994 nepravidelne koncertovala až do roku 2009.
Počas obdobia slabšej aktivity skupiny King Crimson sa Fripp zaoberal mnohými rôznymi projektami. Pracoval s Keithom Tippetom (a ďalšími, ktorí sa objavili na nahrávkach King Crimson) na projektoch vzdialených rockovej hudbe. Počas tohto obdobia pracoval tiež s Van der Graaf Generator, kedy hral na ich albume z roku 1970 H to He, Who Am the Only One a v roku 1971 na Pawn Hearts.
France antarctique
Od roku 1493 bol Nový svet rozdelený pápežskou bulou medzi Španielsko a Portugalsko (neskôr to ešte potvrdila zmluva z Tordesillas). Už roku 1500 objavil Brazíliu pre portugalskú korunu Pedro Álvares Cabral. Flotila pod jeho velením pristála v dnešnom Porto Seguro (štát Bahia), ale takmer 50 rokov nato bola Brazília stále neprebádaná.
Francúzsky kráľ Henrich II. inicioval roku 1555 misiu, ktorú "si neprajeme špecifikovať ani vyhlásiť". Venoval na ňu 10 000 libier a poveril viceadmirála Nicolasa de Villegagnona jej prevedením. Ten vyplával 14. augusta 1555 s dvoma loďami. Na ich palubách bolo 600 vojakov a hugenoti, ktorí sa mali stáť budúcimi osadníkmi. S výpravou cestoval aj románopisec a bádateľ André Thevet, ktorý o ceste napísal roku 1557 knihu (ktorá zrejme dala udalosti názov: „Les Singularités de la France antarctique“). Flotila pristála 15. novembra 1555 pri ostrovčekoch v zátoke Guanabara pri dnešnom Rio de Janeiro. Francúzski osadníci tam zbudovali pevnosť Forte Coligny (podľa admirála Gasparda de Coligny). Na pevnine založili obec Henriville.
Portugalci sa chystali na nový úder, ktorého organizácie sa ujal Estácio de Sá, synovec guvernéra. V rámci príprav založil 1. marca 1565 mesto Rio de Janeiro a následujúce dva roky na Francúzov neustále dorážal. Konečného víťazstva nad nimi dosiahol až 20. januára 1567, kedy boli francúzske sily vytlačené z Brazílie. Celá francúzska misia teda trvala 12 rokov.
Oba francúzske pokusy uchytiť sa na území Brazílie primäli Portugalsko k zvýšeniu úsilia o jej kolonizáciu.
Petr Svoboda
Petr Svoboda môže byť:
Abstinencia
Abstinent je ten, kto sa zdržuje pôžitkov.
Michaela Paštiková
Michaela Paštiková (* 27. marec 1980, Šumperk, Česko) je súčasná česká profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 1 turnaj WTA vo štvorhre.
Bakonypölöske
Bakonypölöske je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v Ajkianskom obvode.
Má rozlohu 1 104 ha a žije tu 374 obyvateľov (2011).
Vœuil-et-Giget
Voeuil-et-Giget je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Medveď (režisér)
Jozef Medveď (* 5. marec 1927, Brezno † 30. august 1984, Bratislava) bol slovenský filmový a televízny režisér.
Životopis
Gymnázium vyštudoval v Brezne (1939 - 1947). Účastník SNP. Od roku 1947 študoval 4 semestre na FAMU v Prahe. V rokoch 1951 - 1954 režisér dokumentárnych a od roku 1954 celovečerných hraných filmov v Bratislave.
Počas gymnaziálnych štúdií redigoval v Brezne mládežnícky časopis Horehronie, hrával divadlá, publikoval básne a články. V celovečerných a televíznych filmoch sa odrazila jeho povstalecká a vojnová skúsenosť, neskôr budovateľské roky. Vytvoril lyricky ladené sociálne filmy podľa M. Rázusa Maroško a Maroško študuje, podľa Ľ. Ondrejova Jerguš Lapin, potom dramatické kroniky z horehronskej minulosti, humoristicko-satirické diela: podľa J. Jesenského, generačné a etické problémy zo života našej mládeže.
Filmografia
Krátkometrážna a dokumentárna tvorba
Hraná tvorba
Televízna tvorba
Extraliga vo futsale 2004/05
Extraliga vo futsale 2004/05 bol 12. ročník slovenskej extraligy vo futsale, najvyššej futsalovej súťaže mužov na Slovensku, ktorú organizuje združenie Slovenský futsal. V súťaži účinkovalo 13 družstiev, teda o 1 menej ako v minulej sezóne. Jej víťazom sa stalo družstvo Slov-Matic FOFO Bratislava a kvalifikovalo sa tak do futsalového pohára UEFA.
Abstinentizmus
Abstinentizmus (lat.) je hnutie za zdržanlivosť od pitia liehovín, od užívania narkotík.
Saverne (obvod)
Saverne je obvod v departemente Bas-Rhin a regióne Alsasko vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 6 kantónov a 128 obcí.
Bakonyság
Bakonyság je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v obvode Pápa.
Má rozlohu 856 ha a žije tu 64 obyvateľov (2007).
Talence (kantón)
Talence je francúzsky kantón v obvode Bordeaux v departemente Gironde v regióne Akvitánsko. Tvorí ho mesto Talence.
Cintorín pri Kozej bráne
Cintorín pri Kozej bráne (nem. Gaistor-Friedhof) je cintorín v historickej časti Bratislavy. Jeho súčasnú polohu vymedzujú ulice Palisády, Šulekova a Bradlianska.
Evanjelický cintorín, zapísaný do zoznamu kultúrnych pamiatok, patrí k významným pietnym miestam v Bratislave a je dôležitým svedectvom slávnej histórie dnešného hlavného mesta Slovenska.
História cintorína
V 40-tych rokoch 16. storočia sa v Prešporku upevnil protestantizmus. Postupne získaval čoraz viac prívržencov a svoj najväčší rozmach dosiahol na prelome 16. a 17. storočia. Vyvrcholením prevahy vyznávačov Lutherovho učenia bol rok 1619, keď sa mestský farský chrám – Dóm svätého Martina – stal na dva roky evanjelickým kostolom.
Príslušníci evanjelickej obce v Prešporku pôvodne pochovávali svojich zosnulých na tu existujúcich mestských cintorínoch. Vlastné miesto na pochovávanie mŕtvych nemali. Mestskí radní preto hľadali vhodné miesto na vybudovanie cintorína, ktorý by slúžil iba evanjelikom. Napokon im poskytli priestor pred vnútornými mestskými hradbami neďaleko Michalskej brány. Vzhľadom na počet evanjelických veriacich sa plocha cintorína postupne rozširovala a zaberala parcely až na terajšej Konventnej ulici. Cintorín bol obohnaný pevným kamenným múrom.
vľavo|náhľad|Pohľad na Jesenákovskú hrobku z konca 18. stor.Pre ďalšiu existenciu evanjelického cintorína (rovnako ako i ostatných miest na pochovávanie) mala zásadný dopad reforma cisára Jozefa II., ktorou nariadil uzavrieť doteraz používané cintoríny vnútri obývaných plôch a zriadiť nové, vo väčšej vzdialenosti od ľudských obydlí. Opatrenie vyvolané ako obrana proti často sa vyskytujúcim nákazám a epidémiám sa dotklo aj vtedajšieho evanjelického cintorína v Prešporku.
V záujme rešpektovania cisárovho nariadenia Prešporský evanjelický cirkevný zbor musel hľadať nové miesto, kde by mohli byť pochovávaní jeho zosnulí. V roku 1783 kúpil pozemok pri ceste, ktorá viedla z tu donedávna jestvujúcej Kozej brány smerom na kopce Malých Karpát.
Aj tento cintorín sa postupne rozrastal o ďalšie pozemky. Vyvolala to potreba nových plôch na pochovávanie. Ani toto opatrenie však časom nestačilo a preto museli byť viaceré hrobové miesta použité aj niekoľkokrát. Nové pozemky sa stavebnými úpravami postupne zlučovali s už existujúcimi. K poslednému významnému rozšíreniu cintorína prišlo v 60-tych rokoch 19. storočia, keď sa plocha rozrástla o záhrady pri ulici Palisády a dosiahla dnešnú rozlohu.
Na cintoríne, ktorý sa aktívne využíval až do roku 1950 (v tomto roku tu bolo pochovávanie ukončené a cintorín bol úradne zrušený), sa dnes odhadom nachádza asi štyritisíc hrobových miest a s prihliadnutím na spôsob pochovávania (niektoré hroby boli použité viackrát) sa predpokladá, že v období rokov 1783 až 1950 tu bolo pochovaných asi dvadsaťtisíc zosnulých.
Pamätihodnosti cintorína
upright|náhľad|Priečelie niekdajšej rozlúčkovej kaplnky, dnes kostola [[Bratská jednota baptistov|Bratskej jednoty baptistov]]Okrem mnohých zaujímavých náhrobníkov sa na Cintoríne pri Kozej bráne nachádzajú dve významné stavby. Koncom 18. storočia v juhozápadnej časti cintorína postavili arkádovú hrobku uhorského šľachtica, baróna Jána Jesenáka (János Jeszenák, 1800 – 1849). Bývalého nitrianskeho župana, účastníka uhorského odboja, po udalostiach v revolučných rokoch 1848 – 1849, v Pešti 10. októbra 1849 popravili. Tu aj uložili jeho telesné ostatky. Až na základe povolenia ich v roku 1867 exhumovali a previezli do barónovej vlasti. S úmyslom uložiť ich na dôstojné miesto (z niekdajšieho vlastizradcu sa časom stal národný hrdina), u známeho prešporského architekta a staviteľa Ignáca Feiglera ml. objednali stavbu reprezentačného objektu, ktorý mal zároveň slúžiť ako miesto uloženia ostatkov barónových príbuzných, pochovaných na starom cintoríne na Konventnej ulici.
Doširoka roztiahnuté priečelie Jesenákovskej hrobky v klasicistickom štýle je charakteristické svojimi dvoma arkádovými krídlami (každé so siedmymi oblúkovými poľami) zvierajúcimi medzi sebou na štvorcovom pôdoryse postavenú ústrednú halu zvanú mausoleum, ktorá z priečelia vystupuje ako rizalit. Halu, pod ktorou sa nachádza barónova hrobka, završuje trojuholníkový štít, v spodnej časti doplnený maďarským nápisom ozrejmujúcim účel stavby: KIRÁLYFAI BÁRÓ JESZENÁK JÁNOS CSALÁDJÁNAK SIRBOLTJA (Rodinná hrobka baróna Jána Jesenáka). Vchod do tejto časti je uzavretý symbolickou kovovou mrežou. Na vnútornom múre je umiestnený bohato umelecky stvárnený reliéfny náhrobok z carrarského mramoru, na ktorom anjel ovenčuje bustu zosnulého baróna.
Arkády Jesenákovskej hrobky obsahujú náhrobky osôb, príp. rodín, ktoré na výstavbu hrobky finančne prispeli, či si hrobové miesta po barónovom boku kúpili.
Druhou významnou stavbou na cintoríne je pôvodne rozlúčková kaplnka. Jej neorománske priečelie obrátené do ulice Palisády svojím vzhľadom pripomína priečelie kapucínskeho Kostola svätého Štefana. Aj táto stavba je dielom Ignáca Feiglera ml. a vznikla v roku 1868. Jej jednoduchá fasáda členená pilastrami s výrazným rozetovým oknom nad portálom a bez veže zodpovedala religióznym zásadám protestantskej cirkvi. V súvislosti s ukončením pochovávania na cintoríne v roku 1950 sa kaplnka využívala čoraz zriedkavejšie. Preto, keď v šesťdesiatych rokoch 20. storočia asanovali pôvodnú baptistickú modlitebňu na Vysokej ulici, jej predstavitelia v roku 1976 kúpili niekdajšiu kaplnku na Cintoríne pri Kozej bráne a prispôsobili si ju svojim náboženským potrebám. Patrí jej dodnes.
Po dostavbe rozlúčkovej kaplnky zbúrali jej staršiu predchodkyňu, ktorá stála naľavo vedľa terajšieho hlavného vstupu. Na uvoľnenom mieste vybudovali – opäť podľa Feidlerovho projektu – prízemnú budovu márnice. Vzhľadom pripomínala hrobku baróna Jesenáka. V ústrednej rizalitovej časti však bola uzatvorená širokými preskleným dvojkrídlovými dverami.
Dnes stavba márnice neexistuje. V šesťdesiatych rokoch 20. storočia ju ako „bezcennú“ zbúrali.
Významné osobnosti pochované na cintoríne
Na cintoríne pri Kozej bráne našlo miesto svojho posledného odpočinku viacero významných osobností kultúrneho, spoločenského ale i vedeckého, hospodárskeho a náboženského života Bratislavy. Ich hroby zdobia náhrobky často vysokej umeleckej či historickej hodnoty od najznámejších bratislavských umelcov, napr. Alojza Rigeleho, Fraňa Gibalu, Ladislava Majerského Ludwiga Macka a ďalších.
Zo známejších osobností pochovaných na cintoríne si pozornosť zasluhujú napr. hudobný skladateľ Ján Levoslav Bella, vynálezca Ján Bahýľ, divadelný režisér Miloš Pietor, architekti Christian Ludwig a Jindřich Merganc, pedagóg Ján Pravdoľub Bella, právnik a národovec Vendelín Bohboj Kutlík, historik Ján Kvačala, lekár, priekopník rádioterapie na Slovensku Ľudovít Valach, významná historička Alžbeta Güntherová-Mayerová, umelecký fotograf Martin Martinček, nájdeme tu rodové hrobky príslušníkov aristokracie, popredných bratislavských vinárskych, obchodníckych, remeselníckych rodín, evanjelických duchovných, vojakov, mešťanostov, politikov a ministerských úradníkov.
Bakonyszentiván
Bakonyszentiván je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v obvode Pápa.
Abstinentský
Abstinentský alebo abstinentný môže byť:
La Salle (Saône-et-Loire)
La Salle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Stepník červený
Stepník červený (Eresus kollari) je pavúk z čeľade stepníkovité. Jeho starší latinský názov je Eresus cinnaberinus resp. Eresus niger. So svojím červeným sfarbením patrí medzi najkrajšie v Európe.
Z čeľade stepníkovité, je to najhojnejší druh, ktorý sa vyskytuje na Slovensku. Možno ho nájsť prevažne na teplých lokalitách stepného a lesostepného charakteru. Častejšie ako samičku, žijúcu skryto pod kameňmi a v zemných norách, možno pozorovať samčeka s charakteristickým červeným sfarbením a najčastejšie so 4, zriedkavejšie aj 6 čiernymi škvrnami.
Na Slovensku sa nachádza napríklad v Bratislave, v okolí Detvy, Púchova, Kopaníc v Štiavnických vrchoch, Hiadľa atď.
Villenave-d'Ornon (kantón)
Villenave-d'Ornon je francúzsky kantón v obvode Bordeaux v departemente Gironde v regióne Akvitánsko. Tvorí ho mesto Villenave-d’Ornon.
Abstrahovať
Abstrahovať (lat.) je odhliadať - vytvárať abstrakciu. Odhliadať od pre riešený alebo skúmaný problém nepodstatných vlastností skúmaného objektu.
Pika (priezvisko)
Pika (o význame pozri pika) je slovenské a české priezvisko. Na Slovensku je najčastejšie v obciach Rudina (okres Kysucké Nové Mesto) a Kalša (okres Košice-okolie).
Známi nositelia
Pozri v článku Pika.
Píka
Píka je priezvisko, pozri Píka (priezvisko), napr.:
Mútnik (Liptovský Mikuláš)
Mútnik je osada na území mesta Liptovský Mikuláš. Leží v severnej časti mesta na katastrálnom území Liptovská Ondrašová.
Rozkladá sa severne od miestnej železničnej stanice, na úpätí vrchu Červienec (658 m n. m.), pri ceste III/018128 z Liptovského Mikuláša do obce Trstené (ulica Pod stráňami), ktorá sa tu križuje s miestnou komunikáciou do Liptovskej Ondrašovej (Tehelná ulica). Nachádzajú sa tu kasárne, záhradkárska osada, chaty a jazdecký areál. V súčasnosti sa v tejto lokalite pripravuje rozsiahla obytná výstavba. Osadou preteká rovnomenný potok.
Medlovice
Medlovice môžu byť:
Bakonyszentkirály
Má rozlohu 2790 ha a žije tu 843 obyvateľov (2007).
Chalon-sur-Saône
Chalon-sur-Saône je francúzske mesto v departemente Saône-et-Loire, región Burgundsko-Franche-Comté. Zároveň je najväčším mestom tohto departementu.
Geografia
Chalon-sur-Saône sa nachádza v južnej časti regiónu. Leží na rieke Saôna a je jedným z najvýznamnejších prístavov na tejto rieke.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Podbřežice
Podbřežice je obec v Česku v okrese Vyškov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 238 obyvateľov, z toho 110 mužov a 128 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,9 roka (muži 38,5 roka, ženy 41,1 roka).
Telekomunikácie
Telekomunikácie sa zaoberajú spracovaním signálu napr. vo forme reči, údajov a jeho prenosom od vysielača k prijímaču signálu po vedení - metalickom, optickom alebo bezdrôtovom (vzduchom).
V súčasnosti, kedy aj v tomto odvetví začína prevládať informatika a digitalizácia, sa pojem čiastočne kryje s pojmom informačné a komunikačné technológie.
Miloš Jesenský
Dr. Miloš Jesenský, PhD. (* 23. máj 1971, Čadca) je slovenský spisovateľ a publicista.
Životopis
Vyštudoval Univerzitu veterinárneho lekárstva v Košiciach (1995). Po ukončení štúdia pracoval do roku 1999 ako samostatný odborný pracovník Historického oddelenia Východoslovenského múzea v Košiciach, od roku 1998 bol externým ašpirantom Historického ústavu Slovenskej akadémie vied v Bratislave, doktorandské štúdium ukončil obhájením dizertačnej práce pod názvom „Dejiny alchýmie na Slovensku“. V rokoch 200106 pracoval v Žilinskej knižnici ako odborný bibliograf, potom na Odbore informácií a zahraničných vzťahov Žilinského samosprávneho kraja. V súčasnej dobe žije v Krásne nad Kysucou a pôsobí ako riaditeľ Kysuckého múzea v Čadci.
Tvorba
Dr. Jesenský sa venuje publicistike v oblasti záhad a histórie u nás aj v zahraničí. Jeho spisovateľská činnosť je mimoriadne bohatá. Doteraz (rok 2018) napísal a vydal viac ako 40 titulov. Jeho články sú zverejňované aj na internetových stránkach a v odborných časopisoch. Je členom Spolku slovenských spisovateľov, slovenského PEN Centra a Syndikátu slovenských novinárov. Je držiteľom ocenenia „Krištáľový tiger“ (1998).
Strehúň škvrnitý
thumb|Strehúň škvrnitý
Strehúň škvrnitý (lat. Lycosa singoriensis) je najväčší pavúk vyskytujúci sa na Slovensku. Dĺžka tela dosahuje 3,2 cm, rozpätie nôh približne 7 cm, žije v pomerne teplých oblastiach. Cez deň sa ukrýva pod zemou v chodbičkách vystlaných pavučinou. Netká si pavučinu na lapanie koristi, loví skokom. Je to nočný tvor. Gravidita trvá pár týždňov. Samicu a samca vieme rozoznať podľa toho že samica je väčšia a má tmavé telo, samec ma bledo-šedé telo. Vajcia má v klbku ktoré má stále na sebe. Brucho sa jej potom výrazne zmenší. Aj keď sa mláďatá narodia stále ich nosí na sebe.