cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vietnamská vojna
Koniec 1967 a 1968
Američania od konca roku 1967 zachytávali správy a zajatcov, ktorí tvrdili, že príde ofenzíva ktorá vyženie všetkých interventov z krajiny. Týmto správam neprisudzoval nikto veľký význam, pretože práve počas roku 1967 utrpelo partizánske hnutie najťažšie porážky.
Z čisto vojenského hľadiska bolo pre partizánov nemožné udržať obývané oblasti, na ktoré sa ofenzíva mala sústrediť, pod kontrolou. Partizánom sa ale postupne podarilo odlákať veľké množstvo amerických jednotiek do neobývaných pohraničných oblastí. Jedna z nich bola odlúčená základňa americkej Námornej pechoty Khe Sanh, nachádzajúca sa neďaleko miesta, kde sa stretávala juhovietnamská, severovietnamská a laoská hranica. Tu sústredili partizáni a VĽA obrovské množstvo vojakov a vydali falošné správy o tom, že hlavný útok celej ofenzívy bude smerovať práve sem.
Jediné väčšie mesto, v ktorom sa partizáni udržali dlhšie bolo Hue. Toto mesto, historický klenot krajiny, bolo juhovietnamskými obrancami považované za nevojenský cieľ. O to väčšie bolo ich prekvapenie, keď sa Vietkong prestrieľal do centra mesta a zriadil si veliteľstvo uprostred historickej citadely, veľkej stredovekej pevnosti, sídla niekdajších Vietnamských panovníkov. náhľad|vľavo|Medik ošetrujúci raneného príslušníka námornej pechoty, rota H, 2. prápor 5. pluku námornej pechoty počas bojov v Hue Spolu s partizánmi prenikli do mesta aj komunistickí komisári, ktorých úlohou bolo likvidovať nepriateľov ľudu. Medzi nich podľa kritérií Vietkongu patrili mnohí príslušníci inteligencie, úradníci, štátni zamestnanci, policajti, kňazi, kňažky, obchodníci, cudzinci a množstvo žien a detí. Po oslobodení mesta sa ukázali, že komunisti popravili stovky civilistov. Uprostred toho všetkého sa americká Námorná pechota a jednotky juhovietnamských výsadkárov pokúšali o protiútok, ktorým chceli vyhnať partizánov z mesta. Tí sa ale postavili na tvrdý odpor, bojovalo sa o každú ulicu, každý dom, každý meter mesta. Partizáni viedli účinné protiútoky a často zatlačovali námornú pechotu z ťažko nadobudnutých pozícií späť. Vietkong sa pri tom do značnej miery spoliehal na to, že v bojoch nebudú použité ťažké zbrane a letecká podpora, kvôli historickej hodnote mesta, ako aj kvôli prítomnosti civilného obyvateľstva. Američania si však predsa po prvých dňoch ťažkých bojov zavolali letectvo, pretože dobývanie každého metra mesta muselo byť vykúpené krvou. O mesto sa bojovalo pomerne dlho a tvrdo, ale po tom čo sa 1. Aeromoblinej div. podarilo uzavrieť poslednú medzeru v obkľúčení okolo mesta, bol osud partizánov spečatený. O dva dni neskôr, 23. februára 1968 padli poslední z partizánov, ktorí prenikli do citadely.
Mesto Hue bolo opäť v rukách Američanov a juhovietnamcov. Cena za toto víťazstvo bola ale vysoká. Padlo skoro 600 amerických a juhovietnamských vojakov, ďalších 3 000 bolo ranených. Padlo vyše 5 000 partizánov, iba 89 bolo zajatých. Najhorší osud ale postihol civilné obyvateľstvo – Vietkong zavraždil asi 3 500 obyvateľov mesta, ďalších 2 000 sa stalo obeťami bojov a 116 000 ich zostalo bez strechy nad hlavou.
Kým sa zvyšok krajiny začal spamätávať z ťažkých bojov, boje pokračovali v pohraničnej základni Khe Sanh. Tá bola od 21. januára 1968 obkľúčená niekoľkými divíziami VĽA. Do okolia základne bolo počas bitky zhodených 110 000 ton bômb a napalmu, bolo to jedno z najintenzívnejšie bombardovaných miest v histórii vojenstva. Severovietnamské jednotky v oblasti začali začiatkom apríla ustupovať. 1. aeromobilná div., ktorá bola vyslaná na pomoc obkľúčenej základni, ich síce prenasledovala, ale nemohla opäť prekročiť hranice Vietnamskej republiky.
VĽA utrpela v okolí Khe Sanhu katastrofálne straty, podľa odhadov padlo 10 až 15 000 jej bojovníkov. Americké straty boli v porovnaní s nimi nízke, padlo len niečo viac než 400 vojakov. Z nepochopiteľných dôvodov bola ale americká základňa v Khe Sanhu po skončení bojov opustená a nechaná napospas partizánom, ktorí sa o niekoľko rokov vrátili a začali ju používať.
Ofenzíva „Tet“ sa skončila pre komunistov obrovským debaklom, namiesto všeobecného povstania vyprovokovali medzi juhovietnamcami iba nenávisť. V priebehu prvého týždňa bojov padlo okolo 30 000 partizánov. Podarilo sa im však iné celkom nečakané víťazstvo, americká verejnosť, ktorá bola do tej doby chlácholená tvrdeniami že vojna sa čoskoro skončí, odrazu uvidela v televízii nové ešte krutejšie boje, než kedykoľvek predtým. Akoby to nestačilo, ani po skončení bojov neboli ochotní komunisti rokovať o mieri. Bolo jasné, že vojna sa povlečie. V Spojených štátoch začala prevládať protivojnová nálada ešte viac a bol vyvíjaný veľký tlak aby boli americké vojská stiahnuté. thumb|Civilisti povraždení americkými vojakmi v My Lai. Ráno 16. marca 1968 vkročili americkí vojaci na rutinnej kontrolnej hliadke do osady My Lai. Ich jednotka bola v okolí osady v predošlých dňoch ostreľovaná partizánmi a prišla o výraznú osobnosť sgt. Cocksa z roty C 1. práporu 20. pechotného pluku 11. brigády divízie Americal. Veliteľ americkej jednotky kpt. Medina následne prikázal svojim mužom zaútočiť na civilistov. Besnenie napokon zastavili príslušníci iných amerických jednotiek, ale masaker neprežilo asi 350 až 500 civilistov. Nešlo o úplne ojedinelý incident, udiali sa aj iné útoky na civilné obyvateľstvo zo strany amerických vojakov. Nemožno však opomenúť fakt, že komunistickí partizáni ale aj vládna juhovietnamská armáda sa k svojim krajanom správala s rovnakou, ak nie s ešte väčšou krutosťou.
Civilisti si počas vojny vytrpeli ponižovanie a neprávosti od obidvoch bojujúcich strán. Partizáni, Američania aj juhovietnamci pritom vyhlasovali, že bojujú za demokraciu a ľudské práva, či za Vietnamský ľud. Partizáni napríklad neváhali mrzačiť a zabíjať svojich krajanov, používať ich ako živé štíty, a pri tom ešte drzo obviňovať Američanov z barbarských vojnových zločinov, ktoré páchajú na vietnamskom ľude.
"…zdalo sa, že neutráli sú na tom zo všetkých najhoršie. Zabíjal ich Vietkong, zabíjala ich Juhovietnamská armáda. Úbohí nešťastníci."
Po porážke ofenzívy „Tet“ boli Američania asi najbližšie k víťazstvu, tento fakt si však v tej dobe uvedomoval asi len málo kto. Vietkong bol po ťažkých bojoch silne zdecimovaný. Jeho oslobodzovacie úlohy musela definitívne zastúpiť VĽA, ktorá už ale nebola tvorená presvedčenými bojovníkmi, ktorí sa postavili proti svojej vláde v Južnom Vietname, ale mladými brancami zo Severného Vietnamu.
Vietnamská vojna v tej dobe stratila ráz národnooslobodzovacieho boja. Stala sa vojnou dvoch suverénnych štátov. Do konca roku 1968 už vo Vietname neprebehlo žiadne väčšie ozbrojené stretnutie. Pokračovala však drobná partizánska vojna s prestrelkami menších jednotiek, paľbou ostreľovačov ako aj útoky amerického letectva. Partizáni sa začali viac sústreďovať na kladenie mín a partizánske prepady. Ďalej sa pokúšali udržať si aspoň tie oblasti, ktoré mali pod kontrolou pred ofenzívou „Tet“.
Roky 1967 a 1968, ktoré priniesli eskaláciu konfliktu mali za následok potrebu zvýšeného množstva brancov do amerických ozbrojených síl. To viedlo k začiatku odvodov aj na vysokých školách, proti čomu sa zdvihla vlna odporu medzi americkou strednou triedou. Americká intervencia vo Vietname bola prvým americkým konfliktom, kedy boli použité vo veľkej miere jednotky so zmiešaným rasovým zložením. Bok po boku bojovali afroameričania aj bieli. Doma v USA to bolo obdobie začiatku zrovnoprávňovania, ktoré však nenapredovalo, tak ako si to mnohí černosi priali. U černošského obyvateľstva sa preto čoskoro prejavil pokles záujmu o angažovanie v dôsledku nevyriešených problémov na domácej scéne.
1969
thumb|Jednotky 101. výsadkovej divízie 30. apríla 1969 dosiahol počet amerických vojakov vo Vietname svoj vrchol, nachádzalo sa tam 543 000 vojakov. Vo Vietname sa nachádzala väčšina amerických ozbrojených síl. Akékoľvek zvyšovanie počtu vojakov vo Vietname by si vyžiadalo povolanie strategických záloh, čím by sa vyrovnalo niektorému z 2 predošlých svetových konfliktov. Od tohto momentu za začal počet amerických vojakov v oblasti znižovať.
Rok 1969 bol na bojové operácie v porovnaní s tými predošlými pomerne pokojný. V máji prebehol v blízkosti údolia A Shau desaťdňový boj o kótu 937, ktorú sa snažili dobyť jednotky 503. a 506. pluku 101. výsadkovej divízie. Pri boji došlo k nepríjemnému omylu, keď helikoptéry vzdušného delostrelectva spustili v neprehľadnom teréne paľbu do vlastných jednotiek a zabili dvoch a zranili 35 amerických vojakov. Pričom tým pomohli nepriateľovi odraziť prebiehajúci útok amerických výsadkárov. Postup k vrcholu bol zdĺhavý, prevažne kvôli komplikovanému terénu a odhodlanej obrane nepriateľa. Kopec bol pretkaný tunelmi a partizáni boli preto schopní každú noc privážať posily a odvážať ranených. Palebné bunkre im pritom poskytovali solídnu ochranu dokonca aj pred útokmi letectva a delostrelectva. Americké jednotky na kopec vychrlili 450 ton bômb a 68 ton napalmu. Vrcholec kopca bol na konci boja celkom bez stromov. Väčšina vojakov VĽA sa poslednú noc bojov stiahla. Temeno kopca bolo dobyté 20. mája 1969. Americkí vojaci ho pomenovali „Hamburger Hill“, podľa toho, že boje na ňom robili z vojakov hamburgery. Boje oň stáli život 47 Američanov a ďalších 372 bolo ranených. Američania napočítali 630 tiel mŕtvych vojakov VĽA, 7. a 8. prápor 29. pluku VĽA boli prakticky zničené. Americké jednotky na vrchole nasadli na helikoptéry a odleteli na základňu, pričom tak dovolili Severovietnamcom znovu obsadiť kopec bez boja.
2. septembra 1969 zomrel Ho Či Min, vodca vietnamskej revolúcie vo svojom závete prikazoval pokračovať v boji proti imperialistom až do víťazného konca.
14. novembra sa uskutočnila najväčšia protivojnová demonštrácia v histórii USA, zúčastnilo sa na nej 250 000 demonštrantov. Veľa protestujúcich proti vojne vzišlo z radov vracajúcich sa vojakov, ktorí boli sklamaní z toho akým spôsobom sa vojna vo Vietname vedie. V tej dobe povinná vojenská služba v USA trvala 1 rok, po tom sa každý branec mohol rozhodnúť, či si ju nechce predĺžiť o ďalší rok, alebo sa vráti domov. Armáda bojujúca vo Vietname vlastne nebola jedna, bolo to 8 rôznych armád, lebo len veľmi málo vojakov si predlžovalo svoju povinnosť. Nedostatkom skúsených vojakov trpeli hlavne bojové jednotky, neskúseným nováčikom zväčša nikto nepomáhal a tí sa museli prehrýzť rovnakými problémami ako ich predchodcovia. Do konca roku 1969 odišlo z Vietnamu 115 000 amerických vojakov, dovtedy už prekročili americké straty 40 000 padlých. Úloha ochraňovať Južný Vietnam prešla na polmilióna vojakov juhovietnamskej armády – začala sa tzv. „vietnamizácia“. Nový americký prezident Richard Nixon síce začal so sťahovaním amerických jednotiek, no bol svojim spôsobom ochotný vojnu ukončiť.
1970
thumb|Vietnamský UH-1D Huey 211. helikoptérovej perute počas operácie v delte Mekongu, 18. júla 1970 Jedným so strategických ťahov Američanov bolo v apríli 1970 prekročenie kambodžsko-vietnamských hraníc a útok na časť Kambodže, kade prechádzala Ho Či Minova cesta. Jej prerušenie malo čiastočne sťažiť situáciu partizánom odrezaným na juhu. V USA ale rozšírenie bojových operácií aj na Kambodžu spôsobilo veľké nepokoje, pri jednej demonštrácii boli zastrelení 4 študenti na univerzite v Ohiu. Následne bolo zatvorených 400 vysokých škôl po celých USA, kým sa nepokoje medzi študentmi neutíšia. Aby upokojil verejnú mienku, Nixon oznámil, že americké jednotky preniknú len do vnútrozemia Kambodže, ako aj to že sa po čase stiahnu späť do Vietnamu. To samozrejme partizáni čoskoro využili a okamžite sa bez boja stiahli za toto pásmo, kde boli v bezpečí. Pri bojoch v Kambodži padlo okolo 350 amerických vojakov. V tom istom období partizáni ako odvetu zabili v Južnom Vietname pri rôznych často i bombových útokoch 450 civilistov.
Spolu s odchodom z Kambodže prebiehalo aj sťahovanie amerických vojsk z Vietnamu, v jednotkách klesla morálka, nikto nechcel byť posledným padlým Američanom vo vojne. Na počiatku roku 1970 dokonca jedna čata pechoty 1. Aeromobilnej divízie odmietla vykonávať rozkazy svojho nového mladého veliteľa, zahodila zbrane a zostala v džungli celý mesiac, dokým mladého poručíka neodvolali a nedovolili sa vojakom vrátiť k pristávacej ploche inou cestou, než tou ktorou prišli. (Pre pochopenie – vojaci pre návrat z prieskumných misií nezvykli používať tú istú cestu, po ktorej prišli, pretože im hrozilo nebezpečenstvo, že ich na nej bude čakať nepriateľská pasca, alebo míny. Nový veliteľ pravdepodobne o podobných zaužívaných postupoch vôbec nevedel. V neskoršom období sa podobné incidenty opakovali.) Čoraz viac starostí o ochranu krajiny prechádzalo na plecia ARVN. Stúpal počet jej vojakov, ale ich odhodlanie bojovať bolo dosť nízke. Vysokú bojaschopnosť porovnateľnú s americkými jednotkami si udržalo iba niekoľko málo divízií.
Pokračovali tiež odvetné nálety na Laos, Kambodžu a Severný Vietnam. Prezident Nixon varoval Hanoj, že intenzita náletov sa zvýši, ak budú útoky na Južný Vietnam naďalej pokračovať.
1971
V nasledujúcom roku prebehla invázia do Laosu, jej sa už však neúčastnili žiadni americkí pešiaci, asistovali iba letci a posádky helikoptér, ktorí pomáhali pri bojoch juhovietnamskej armáde. Severovietnamci ale využili blízkosť svojich základní a vrhli do boja všetko čo mali. Juhovietnamci sa nakoniec z Laosu predčasne stiahli, za vysokých strát.
V tej istej dobe komunisti v Severnom Vietname intenzívne zbrojili. Svoju armádu vyzbrojovali novými tankmi a delostrelectvom. Bola to doslova ťažká výzbroj, v porovnaní s tým čo nasadili proti Američanom v predošlom období. Začali tiež prípravy novej ofenzívy, ktorá sa mala začať na jar roku 1972.
1972
30. marca 1972 zaútočilo 15 divízií, teraz už prevažne VĽA, na juh zo všetkých strán – teda z Kambodže, Laosu ako aj cez demilitarizovanú zónu (hranicu oboch Vietnamov, na ktorej sa dovtedy nebojovalo). Útok hlavne vďaka masívnemu nasadeniu tankov napredoval pomerne úspešne. Jednotky ARVN ktoré obraňovali demilitarizovanú zónu boli rozdrvené. 29. apríla padlo do rúk komunistom po ťažkých bojoch strategicky dôležité mesto Quang Tri, najväčšie juhovietnamské mesto ležiace severne od Hue. Po jeho páde sa po ceste č. 1, hrnuli do zdanlivého bezpečia k Hue tisícky civilistov utekajúcich pred bojmi. VĽA ale cestu preťala a začala ju po celej dĺžke ostreľovať. Pri nechutnej masakre zahynulo okolo 2000 civilistov. Američania sa neboli ochotní nečinne prizerať postupu komunistov. Okamžite po začiatku ofenzívy spustili najintenzívnejšie bombardovanie Severného Vietnamu za celú vojnu. Nálety boli vedené po prvýkrát naozaj efektívne a bez obmedzení. Ruku v ruke s tým boli priamo podporované aj jednotky ARVN. Tak sa postupne komunistická ofenzíva spomaľovala, až sa nakoniec zastavila. Juhovietnamci neisto, ale predsa prešli do protiútoku a oslobodili späť väčšinu krajiny. Quang Tri znovu oslobodili 14. septembra. Ofenzíva stála komunistov 100 000 padlých, Južný Vietnam postrádal 40 000 vojakov.
Počas intenzívnej leteckej vojny nad Severným Vietnamom sa znovu rozpútali masové protesty proti vojne. V tomto období boli 8. júna 1972 pri jednom z náletov juhovietnamského letectva omylom zhodené napalmové bomby na civilné obyvateľstvo v osade Trang Bang. Známe zábery popálených, vystrašených detí vybiehajúcich zo zasiahnutej osady sa stali jednými zo smutných obrazov vojny, často mylne stotožňovaným s masakrom v My Lai.
1973 – 1974
náhľad|Od roku 1972 sa americká účasť zúžila na leteckú podporu, stroje [[F-4 Phantom II|F-4N Phantom II a Vought A-7 Corsair II (zadná trojica)]] Sila náletov prinútila komunistov po prvýkrát si seriózne sadnúť k rokovaciemu stolu. Parížske rokovania ale boli zradou Južného Vietnamu, pripomínajúcu Mníchovskú dohodu, ktorá spečatila existenciu predvojnového Československa. Dohoda medzi USA, Južným Vietnamom, Vietkongom a Severným Vietnamom bola nakoniec podpísaná koncom januára 1973 v Paríži. Mali sa ukončiť bojové operácie všetkých bojujúcich strán, a USA mali stiahnuť zvyšok svojich vojakov z Vietnamu v priebehu 60 dní.
Juhovietnamský prezident Thieu označil dohodu za faktickú kapituláciu svojej krajiny, pretože dobre vedel, že komunisti ju budú ignorovať. Komunisti ju ignorovali aj napriek tomu, že do Vietnamu bola vyslaná medzinárodná misia, ktorá mala na jej dodržiavanie dohliadať. Thieu to však musel akceptovať, dohoda by bola platná aj bez toho, že by ju podpísali predstavitelia Južného Vietnamu, krajiny na ktorej území prebiehal v podstate celý konflikt. Rozdiel by bol iba v tom, že potom by už Južný Vietnam nemohol očakávať zo strany USA akúkoľvek pomoc. Práve v tej dobe (začiatok roka 1972) prepukla v USA aféra Watergate a Vietnam sa zrazu stratil zo sféry záujmov amerických politických špičiek. Nepomohli ani ubezpečenia Nixona, že USA podporí Južný Vietnam v prípade akejkoľvek severovietnamskej agresie. Od začiatku prímeria do konca roku 1974 zahynulo v bojoch s komunistami 14 000 vojakov ARVN.
1975
Komunisti celkom istí tým, že USA, už nebudú zasahovať do bojov, začiatkom roku 1975 začali ďalšiu ofenzívu. Sprvu opatrne, skúšajúc reakcie Juhovietnamcov. Tí boli v tej dobe postihnutí nielen nízkou morálkou, ale už aj nedostatkom náhradných dielov a munície, ktorou ich teraz už veľmi nedostatočne zásobovali z USA. Začiatkom februára nečakane padla po týždňových bojoch Centrálna vysočina. Nebola žiadna šanca, že by bolo možné zachrániť celú krajinu, padlo rozhodnutie brániť len pobrežné oblasti.
Prúdy utečencov z Centrálnej vysočiny sa spolu s ustupujúcimi vojakmi stali ľahkým terčom, zatiaľ čo sa blížili k Tuy Hoa, kam z pôvodných 200 000 dorazila 25. marca zhruba tretina z nich. Medzitým jednotky o sile piatich divízií VĽA prerazili cez Quang Tri a blížili sa k Hue, ďalšie jednotky preťali cestu č. 1 medzi Hue a Da Nangom, a tak spečatili osud starého cisárskeho mesta. To dobyli komunisti 26. marca 1975. Zvyšok demoralizovaných jednotiek ARVN v oblasti sa sústredil okolo Da Nangu. Mesto bolo preplnené utečencami a vojakmi. Na mesto zaútočili 4 divízie VĽA. Ich útoku však predchádzala silná delostrelecká príprava. V meste vypukol chaos a po tom, čo ho opustila väčšina veliacich dôstojníkov, už 100 000 vojakov ARVN a domobrany v meste neznamenalo žiadnu vojenskú silu. Mesto padlo prakticky bez boja 30. marca. Juhovietnamci dočasne zastavili komunistov od Saigonu. 22. apríla po týždňových bojoch aj táto obranná línia podľahla presile. Začali sa boje o Saigon. thumb|Posádka lietadlovej lode zahadzuje vietnamský [[UH-1 Iroquois|UH-1 do mora aby uvoľnila miesto pre pristátie ďalších strojov]] Medzitým sa k vietnamskému pobrežiu priblížili lode americkej 7. flotily. Ich úlohou bola evakuácia asi 8000 Američanov a aspoň časti Vietnamcov, ktorých by po obsadení krajiny čakala neistá budúcnosť. Hlavnou americkou silou boli 3 lietadlové lode. Američanom sa podarilo evakuovať 7000 ľudí. Pristávacie zóny sa nachádzali na základni Tan Son Nhut a v areáli amerického veľvyslanectva v Saigone. Do oblasti pristávacích zón sa tlačili obrovské davy vietnamských civilistov a vojakov. Pri odlete posledných helikoptér sa museli americkí Námorní pešiaci pred rozhnevanými zástupmi brániť slzotvorným plynom a pažbami zbraní. Na základni Tan Son Nhut boli zaznamenané aj posledné americké straty, keď severovietnamské delostrelecké granáty usmrtili 2 príslušníkov Námornej pechoty. Ani jeden z nich ešte nemal 21 rokov. Americké a vietnamské helikoptéry privážali utečencov na lietadlové lode, no ich paluby sa čoskoro preplnili. Američania boli nútení zavadzajúce helikoptéry UH-1 (majúce hodnotu viac než 250 000 dolárov) zhadzovať z palúb lodí do mora. (USA stratili v priebehu rokov 1962 – 1973 v juhovýchodnej Ázii neuveriteľných 4860 helikoptér, z toho 2588 v boji).
Márnu obranu Saigonu prerazilo 10 komunistických divízií. Delostrelecká paľba ustala a mestom sa valili tanky T-54. Doobeda zaviala nad prezidentským palácom vlajka Vietkongu. Nasledujúci deň, 1. mája 1975, sa vyše desať rokov trvajúce boje skončili.
2. júla 1976 vznikla zjednotením Vietnamskej Demokratickej republiky a Vietnamskej republiky Vietnamská Socialistická republika.
Dohra
left|thumb|Použitie napalmu V juhovýchodnej Ázii použili intervenčné vojská 14 miliónov ton bômb a inej munície, to sa rovná 700 atómovým bombám Little Boy, ktorá dopadla na Hirošimu. Niektoré štatistiky ukazujú, že počas vojny 16 % obyvateľov Vietnamu zahynulo, 57 % zostalo bez strechy nad hlavou a vyše milióna detí sa stalo sirotami. Vietnam, Laos a Kambodža boli postihnuté najničivejším ozbrojeným konfliktom od konca druhej svetovej vojny.
Intervencia USA vo Vietname bola typická neefektívnym použitím veľmi mohutnej palebnej sily. Bojové operácie silne poškodili aj životné prostredie. USA použili na odlisťovanie džungle obsadenej partizánmi herbicíd Agent Orange. Z chemického hľadiska išlo o zmes v pomere 1:1 kyseliny 2,4-dichlórfenoxyoctovej (2,4-D) a kyseliny 2,4,5-trichlórfenoxyoctovej (2,4,5-T). Vedľajším produktom pri výrobe 2,4,5-T boli dioxíny, najmä vysoko toxický 2,3,7,8-tetrachlórdibenzo-p-dioxín (TCDD), ktorý spôsobuje rakovinu a poškodzuje dedičný materiál. Celkom bolo použitých 70 tisíc ton herbicídov, ktoré mohli obsahovať dioxínov. Aj po desaťročiach sa preto vo Vietname rodia znetvorené deti a aj americkí vojaci, ktorí sa s Agent Orange dostali do kontaktu, splodili poškodené deti. Používala sa tiež kyselina dimethylarsinová (Agent blue) na ničenie úrod ryže, v oblastiach obsadených partizánmi.
Spálená
Spálená môže byť:
Vietnamská vojna
Dohra
náhľad|Použitie herbicídu [[Agent Orange]] Spojeným štátom sa počas celej vojny nepodarilo nájsť vhodnú stratégiu na porazenie početne slabšieho nepriateľa. Sami si dokonca vytvorili obmedzenia, ktoré bránili využitiu víťazstiev, ktoré by viedli ku konečnej porážke severného Vietnamu. Pacifistické hnutie v USA ako aj po celom svete zmobilizovalo svoje sily a neraz prinútilo americkú vládu konať iracionálne. Akékoľvek ofenzívy mimo južného Vietnamu vyvolávali obrovské protesty verejnosti, tie mohli a často aj prerastali do občianskych nepokojov. Tak vlastne zväzovali Amerike ruky. Nakoniec vojna vyústila k stiahnutiu vojsk, ktoré boli vo Vietname zbytočné, ak nemohli víťaziť, ale iba odďaľovať pád Saigonu.
Vojna mala za následok aj zmenu konskripčného systému v Spojených štátoch, ktorým sa doplňovali americké ozbrojené sily, najprv na žrebovací systém a nakoniec na dobrovoľnú profesionálnu armádu. Ukázalo sa že odvodu do armády sa v priebehu vojny vyhlo pol milióna mužov, medzi nimi aj budúci prezident Bill Clinton. (George Walker Bush sa jej vyhol nepriamo – tým, že vstúpil do jednotiek Národnej gardy).
Podľa vietnamských údajov padlo počas 15 rokov bojov v juhovýchodnej Ázii 1,1 milióna vojakov VĽA a ďalších 600 000 bolo ranených. Južný Vietnam stratil podľa rôznych odhadov 110 357 až 250 000 vojakov. Zahynulo 415 000 až 1 milión civilistov, z toho 30 000 na území Vietnamskej Demokratickej republiky (Severný Vietnam). Vo Vietname sa doteraz narodilo viac než 50 000 detí ťažko postihnutých následkom rastlinného jedu Agent Orange.
Krátko po ukončení konfliktu sa rozpútala nová roztržka medzi Vietnamskou socialistickou republikou a Kambodžou ovládanou Červenými Kmérmi. Kambodža, ktorá sa po odchode amerických síl zmietala v občianskej vojne sa dostala na niekoľko rokov pod vládu hnutia Červených Kmérov. To v krajine pod plášťom sociálnej revolúcie rozpútalo genocídu nepohodlných vrstiev obyvateľstva, v ktorej zahynula skoro tretina obyvateľov krajiny. Červení Kméri, obávajúci sa narastajúcej moci Vietnamu v Indočíne najprv vyvolali čistky namierené proti provietnamsky orientovaným, alebo vo Vietname vyškoleným osobám vo vlastných radoch a následne si začali nárokovať niektoré oblasti delty Mekongu. Jednotky Červených Kmérov zaútočili na vietnamský ostrov Phú Quốc v máji 1975. Nasledujúce 2 roky pokračovalo obdobie striedajúcich sa pohraničných potýčok a rokovaní medzi oboma krajinami. 25. decembra 1978 napokon Vietnamská armáda vpadla do Kambodže s cieľom odstrániť krvavý režim Červených Kmérov v Kambodži. Kambodžská armáda bola porazená po približne 2 týždňoch. 8. januára 1979 bola v Phnom Pénhe nastolená nová Kambodžská ľudová republika. Vietnamské sily sa stiahli z krajiny v septembri 1989.
Následky vojny v USA
náhľad|Vietnam Veterans Memorial, Washington Americká strana priznáva, že počas vojny stratila 58 202 vojakov (asi 8000 padlých tvorili letci). Toto číslo zahŕňa aj 2400 nezvestných. 300 000 vojakov bolo ranených, 153 000 z nich ťažko. 10 000 Američanov muselo podstúpiť amputáciu končatiny. V porovnaní s druhou svetovou vojnou vzrástol počet ranených, ktorí prežili, o 300 %. Približne 10 800 Američanov prišlo o život pri nebojových situáciách, ako boli havárie helikoptér, lietadiel, či pri dopravných nehodách. Zhruba 20 % amerických strát (čiže asi 10 000 padlých) bolo spôsobených vlastnou paľbou.
Vietnamom prešlo 2,6 milióna Američanov, z ktorých zhruba 1 až 1,6 milióna bolo vystavených pravidelne alebo sa viackrát stretlo v boji s nepriateľom. Asi 60 000 veteránov do roku 1982 spáchalo samovraždu alebo zomrelo na predávkovanie drogami. Množstvo z nich si desiatky rokov nemohlo nájsť adekvátne zamestnanie. Priemerný vek Američana bojujúceho vo Vietname bol 19 rokov (cez 2. svetovú vojnu to bolo 26 rokov). Pričom 61 % padlých bolo mladších ako 21 rokov.
Odpor proti vojne v USA pred rokom 1968 a úloha médií
V USA sa od polovice 60. rokov rozmohlo pacifistické hnutie, ktoré žiadalo ukončenie vojny vo Vietname. Vojna sa práve v tejto dobe stávala čoraz viac nepopulárnou, sčasti aj pre to, že do Vietnamu bolo vysielaných čoraz viac Američanov. Koncom roku 1967 ich tam bolo 463 000, z toho väčšiu časť tvorili povolaní 18 a 19–roční branci, veľké množstvo iných v tej istej dobe sa otvorene vyhýbalo vojenskej službe.
Proti vojne prebehlo niekoľko veľkých demonštrácií po celom svete. Len málo z účastníkov týchto demonštrácií skutočne vedelo, čo sa vo Vietname odohráva. Média v neskorších fázach vojny (zvlášť po ofenzíve Tet) prezentovali fakty o vojne zaujato, a prinajmenšom nepokrývali celú komplexnú problematiku bojov do takej miery, aby si mohol divák utvoriť vlastný objektívny obraz o angažovaní USA vo Vietname. Vietnamská vojna bola prvým ozbrojeným konfliktom, ktorý mohli sledovať milióny ľudí denne na obrazovkách televízorov z bezpečia obývačiek. Média otvorene poukazovali na mnohé nedostatky súvisiace s účasťou USA v konflikte, ako bola zhoršujúca sa morálka amerických jednotiek v neskoršej fáze vojny či užívanie drog americkými vojakmi. Médiá tiež ukazovali, i keď nie priamo, že najvyšší predstavitelia USA nie sú schopní nájsť vhodnú stratégiu, ktorá by úspešne ukončila vojnu. Na prezentáciu vojny v médiach nebola pripravená jednak verejnosť ale ani vláda a armáda, ktorých nedostatky a chyby tak mohli diváci sledovať naživo. Jedným z takýchto fenoménov vojny vo Vietname, ktorý s ochotou preberali médiá z armádnych vyhlásení počas celého trvania konfliktu bolo tzv. počítanie mŕtvych tiel. Bol to jeden zo spôsobov ako sa americké ozbrojené sily snažili prezentovať svoje bojové úspechy, keďže miera úspechov v bojoch proti povstalcom je vždy veľmi ťažko interpretovateľná. Celý jav mal za následok, že americké jednotky sa často veľmi zbytočne snažili zisťovať presné počty zabitých nepriateľov. Navyše prezentácia takýchto počtov sa doma v USA nestretala s veľkým pochopením verejnosti.
Do ofenzívy Tet americké liberálne tlačové agentúry podporovali, i keď s nutnou dávkou kritiky, vládnu politiku vo Vietname. Neobjektívnosť médií, najmä domácich editorov, ktorí vo Vietname nikdy neboli sa podľa viacerých názorov začala vyostrovať hlavne po ofenzíve Tet. Viacerí poukazujú na to, že médiá poskytli neadekvátne veľký priestor pre protivojnové hnutie, zatiaľ čo prínos americkej prítomnosti v Južnom Vietname zobrazovali iba veľmi okrajovo. Veľmi kontroverzná bola predovšetkým ignorácia brutálnych komunistických vojnových zločinov, v porovnaní s priestorom, ktorý bol venovaný zločinom spôsobeným vlastnými jednotkami.
Powiat bełchatowski
Powiat bełchatowski je powiat v Poľsku v Lodžskom vojvodstve.
Žije tu 112608 obyvateľov (30.6.2007).
Veda o žurnalistike
Veda o žurnalistike je súbor vedných disciplín skúmajúcich žurnalistiku.
Pavilón ZSSR na Exposition internationale des arts décoratifs et industriels modernes
náhľad|Sovietsky pavilón
Pavilón ZSSR na Exposition internationale des arts décoratifs et industriels modernes, alebo aj Sovietsky pavilón, bola stavba Konstantina Stepanoviča Meľnikova v štýle konštruktivizmu na Parížskej výstave dekoratívnych umení v roku 1925.
Začiatky, Medzinárodná výstava v Paríži v roku 1925
Umelecké obdobie modernizmu začalo v podstate na Medzinárodnej výstave dekoratívnych umení v Paríži v roku 1925, kde zažiarili dva pavilóny: Le Corbusierov L´Esprit Noveau a Sovietsky pavilón. Aj keď bol v Sovietskom zväze konštruktivizmus násilne ukončený, architekti z neho vychádzali počas celého dvadsiateho storočia. V skutočnosti sa tento štýl dočkal ocenenia až na kapitalistickom Západe.
Účasť Česko-Slovenska na výstave
Na výstave prišlo k zaujímavej konfrontácii československej výtvarnej tvorby na medzinárodnom poli. Pavilón Jiřího Gočára v silnej celosvetovej konkurencii výborne obstál. Pavilóny po architektonickej stránke boli prelomové vo vývoji výstavníckej tvorby- vystavovali exponát ako živú, neustále sa meniacu myšlienku.
Meľnikovov tvorivý proces
Snáď najpozoruhodnejšou osobnosťou, ktorá si dokázala udržať svoj osobný tvorivý profil aj v hektických prepolitizovaných dobách mladého sovietskeho štátu a ktorá sa dokázala v ére programového kolektivizmu držať individuálnej výtvarnej výpovede, bol Konstantin Stepanovič Meľnikov (1890 – 1974). Upozornil na seba v európskom meradle skvelým pavilónom Sovietskeho zväzu na medzinárodnej výstave v Paríži, moskovskými kultúrnymi domami a vlastným domom tiež v Moskve, ktorý je jedinečná stavba s kruhovým pôdorysom a so šesťbokými oknami. Kariéra architekta Konstantina Stepanoviča Meľnikova (1890 – 1974) bola v podstate necelých desať rokov po dokončení návrhu pavilónu u konci. Totiž konštruktivistický štýl Stalin a jeho klika odmietli v dobe, keď architektúru v Sovietskom zväze začal ovládať socialistický realizmus a istý druh dekoratívneho neoklasicizmu. Do tej doby Meľnikovova vlastná červená hviezda nezadržateľne stúpala. Bol vybraný, aby v Paríži zastupoval mladý a dynamický komunistický štát (Lenin zomrel o rok skoršie).
Pavilón
Pavilón, postavený podľa tradícií architekta Tatlina, bol prvou ruskou konštruktivistickou stavbou, ktorou sa na Západe prezentoval. Svojho koncepčného predchodcu mal v objekte Machorka na Všeruskej poľnohospodárskej výstave roku 1923. Dvojpodlažná stavba bola postavená na systéme elementov dreveného skeletu v kombinácii so sklom. Z tohto riešenia vznikol dobré osvetlenie interiérov a prechod medzi exteriérom a interiérom. Je to drobnejšia stavba, ktorú akoby v podobe bleskov láme dlhé, diagonálne vstupné schodisko, ktorý delí vnútorný priestor na dva trojuholníkové kubusy. Nad schody sa v podobe skrížených mečov pnuli panely pripomínajúce oceľové nosníky. Ich grafickú výzdobu čerpal Meľnikov z revolučných konštruktivistických hesiel predchádzajúcich ôsmich rokov. Stavba bola zariadená ako klub pracovníkov. Vo farebnom riešení mal slovo aj architektov priateľ, Alexander Rodčenko.
Parížsky pavilón predstavoval na výstave, kde dominovali historizujúce a ozdobné tendencie, mimoriadny počin a bol skvelou demonštráciou konštruktivistickej moderny nielen svojou originálnou koncepciou ale i jej majstrovským stvárnením. Ten bol spolu s Le Corbusierovým projektom najoriginálnejším exponátom na výstave Arts Décoratif v roku 1925. Melnikovov návrh bol jedným z prvých realizovaných výrazov revolučného konštruktivizmu uvedených v Európe.
Rattle That Lock (singel)
„Rattle That Lock“ je v poradí druhá skladba z albumu Rattle That Lock, ktorý vydal britský hudobník, gitarista známi pôsobením v skupine Pink Floyd, David Gilmour. Skladba bola vydaná aj ako digitálny singel 17. júla 2015.
Kompozícia
Skladba začína štyrmi notami, ktoré zložil Michaël Boumendil. Táto sekvencia sa používa na francúzskych vlakových staniciach pri vyhlasovaní príchodov vlakov, kde ju aj Gilmour započul a nahral si ju na jeho iPhone. Jeho manželka Polly Samson napísala text. Pri tvorbe textu sa inšpirovala druhou knihou z kolekcie Paradise Lost od autora Johna Miltona.
Koncertné verzie
Skladbu predstavil Gilmour na jeho sólovóm turné Rattle That Lock Tour. Skladba zažila svoj debut 5. septembra 2015 v Brightone.
Veda o výtvarnom umení
Zahŕňa dejiny výtvarného umenia, teóriu výtvarného umenia a kritiku výtvarného umenia.
Baranka (priezvisko)
Baranka je slovenské priezvisko. Najčastejšie je v Dubnici nad Váhom a v obci Trebichava (okres Topoľčany).
Známi nositelia
Pozri v článku Baranka.
Štefan Moravčík
Životopis
Narodil sa v rodine roľníka, vzdelanie získal na gymnáziu v Malackách a Bratislave, kde študoval na filozofickej fakulte Univerzity Komenského odbor filozofia – dejepis. Pracoval ako tlačový redaktor vo vydavateľstve Tatran, v rokoch 1972 – 1976 pracoval v Univerzitnej knižnici v Bratislave, v Zväze slovenských výtvarných umelcov. V období najtvrdšej normalizácie mal zakázané publikovať. Od roku 1981 bol redaktorom vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ a od roku 1994 je šéfredaktorom časopisu Slovenské pohľady.
Tvorba
Prvé diela publikoval v študentských časopisoch Echo a Reflex, v literárnom časopise Mladá tvorba a v časopise Slovenské pohľady, zúčastňoval sa literárnych polemík a napokon v roku 1969 debutoval i knižne zbierkou básní Slávnosti baránkov. Jeho tvorba sa vyznačuje najmä hravosťou a experimentovaním s jazykom. Vo svojich básňach sa venuje rôznorodým témam, od erotiky cez prírodu až po spoločnosť. Okrem básnických zbierok píše tiež prozaické i básnické diela pre deti a mládež.
Analytická veda o výchove
Analytická veda o výchove je typický reprezentant scientistickej tendencie v pedagogickom filozofovaní; išlo tu o to, pretvoriť pedagogiku na vedu o výchove (von der Pädagogik zur Erziehungswissenschaft), ako to požadoval na pozadí sporu o pozitivizmus v nemeckej pedagogike 60. rokov 20. stor. Wolfgang Brezinka (pozri jeho spis „Von der Pädagogik zur Erziehungwissenschaft“ z roku 1971 alebo jeho prepracovanú verziu pod titulom „Metatheorie der Erziehung“ z roku 1978). Analytická veda o výchove rozvíja cieľavedome metodické postupy logického pozitivizmu viedenského krúžku a metodický odkaz G. E. Moora, B. Russella a raného L. Wittgensteina. Tento smer vznikol a rozvíjal sa najprv v anglosaskom kultúrnom prostredí a využíval širokú paletu metodických nástrojov rozvinutých analytickou filozofiou vôbec: išlo tu v prvom rade postupy zamerané na objasňovanie zmyslu výrokov formulovaných v rámci pedagogiky.
Analytická veda o výchove sa konštituovala tak, že sa jasne dištancovala od reformnepedagogických úsilí a od tradičných metafyzicko-systematických konštrukcií, ako ich reprezentoval povedzme Dewey. Ako metodický vzor slúži analytickej vede o výchove prírodovedné myslenie, ktorého postupy používa najmä pri kritickej analýze odborných pedagogických termínov s cieľom zabezpečiť ich jednoznačnosť a logickú kompatibilitu. Analytickej vede o výchove leží na srdci logická správnosť argumentácie v procese pedagogického diskurzu a jeho intersubjektívna overiteľnosť alebo zopakovateľnosť. Popri metodickej kultivácii vedeckosti pedagogiky prišla analytická veda o výchove s detailnejším pohľadom na niektoré aspekty, prvky a vzťahy v rámci výchovnej reality napr. na to, čo označujeme výrazom „učiť“ a výrazom „učiť sa“. V nemeckom pedagogickom filozofovaní, ktorého vplyv vyžaruje aj ďalej smerom na východ (teda aj k nám) sú hlavnými nositeľmi metodických impulzov analytickej vedy o výchove Wolfgang Brezinka a Jürgen Oelkers.
Montanel
Montanel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Aleš Votava
Aleš Votava (* 3. august 1962, Bratislava – † 8. máj 2001) bol slovenský scénograf, kostýmový výtvarník, divadelný a filmový architekt.
Štúdium
V roku 1987 absolvoval Katedru scénického a kostýmového výtvarníctva na Vysokej škole múzických umení v Bratislave u profesora Ladislava Vychodila. Ešte počas štúdia absolvoval stáže v parížskych divadlách L’Opéra Garnier, Théâtre Gérard Philipe a Théâtre du Soleil. V roku 1998 sa stal docentom po obhajobe habilitačnej prednášky Farba v priestore javiska. V rokoch 19931994 absolvoval ročný pobyt vo Francúzskej akadémii v Ríme (Villa Medici), ktorý zakončil samostatnou výstavou Souvenirs (Spomienky).
Dielo
Navrhoval pre profesionálne divadlá scény a kostýmy k viac než 40 činoherným, 25 operným a 10 tanečným inscenáciám na Slovensku, v Česku, v Maďarsku a v Taliansku.
Guramy
thumb|right|Koliza krpatá
Guramy alebo ňuchavce (lat. Trichogasterinae) je v starších systémoch taxón (podčeľaď) labyrintkovitých (Dnes guramy patria do podčeľade Luciocephalinae čeľade Osphronemidae).
1709 Ukraina
1709 Ukraina je planétka s priemerom 38 km, ktorú objavil G. Shajn 16. augusta 1925.
Guramy
Taxón je tvorený rodmi:
Postmoderná veda
Postmoderná veda je veda ako súčasť postmodernej kultúry venujúca sa oblastiam nerozhodnuteľnosti, neurčiteľnosti, nekontrolovateľnosti, kvantom, prechodom, konfliktom s neúplnými informáciami a pod. Postmoderná veda sa zaoberá sférami, kde sa efektívne presadzuje diferentnosť, pluralita vízií, rôznosť zmýšľania.
Bitka na Bzure
Bitka na Bzure alebo bitka o Kutno bola bitka v 2. svetovej vojne v Poľsku 9. – 19. septembra 1939.
Najväčšia bitka počas Nemeckého vpádu do Poľska v septembri 1939. Odohrala sa západne od Varšavy blízko rieky Bzura. Napriek počiatočnému poľskému úspechu v protiútoku proti nemeckým silám boli Poliaci nemeckou protiofenzívou obkľúčení a väčšina ich síl zničená alebo padla do zajatia.
Predohra
9. septembra už nemecké vojská útočili na Varšavu. Nemecké najvyššie velenie (OKH) po vyhodnotení prieskumu dospelo k rozhodnutiu, že na západnej strane Visly už nie sú nijaké poľské ozbrojené sily a treba pokračovať v obkľúčení poľských síl v okolí Lublinu. Čo ale netušili bolo, že armáda Poznaň (gen. Tadeusz Kutrzeba) a armáda Pomoransko (gen. Władysław Bortnowski), sa maskovali pred nemeckým leteckým prieskumom a presúvali sa len v noci, takže dokázali mimo hlavnej osi postupu nepriateľa nepozorovane zhromaždiť veľké sily. Armáda Pomoransko mala už predtým straty v boji o Pomoransko ale armáda Poznaň zatiaľ žiadne straty neutrpela, keďže Kutrzeba ako správny taktik správne odhadol, že predčasné nasadenie týždeň predtým by neviedlo k ničomu.
Bitka
11. septembra Nemci pochopili nebezpečenstvo poľského protiútoku a začali presúvať hlavné sily 10. a 4. armády spolu s leteckou podporou Luftflotte 4 k Bzure. Nemci získali v priestore významnú leteckú prevahu. 12. septembra sa Poliakom podarilo dosiahnuť líniu Stryków-Ozorków. Gennrál Kutrzeba sa ten deň dozvedel že armáda Łódź ustúpila k pevnosti Modlin, čo ho prinútilo zastaviť ofenzívu a naopak pokúsiť sa prebojovať k Varšave cez Sochaczewský a Kampinoský les. Nasledujúceho dňa poľské sily 26. a 16. pechotnej divízie, ktoré prekračovali Bzuru pri meste Łowicz začali opúšťať pozície za riekou pre nebezpečenstvo nasadenia nemeckých tankov.
15. a 16. septembra sily armády Pomoransko zujali obranné postavenia na severnom brehu Bzury. Skupina generála Stanisława Grzmot-Skotnickiho sa nachádzala medzi mestami Kutno a Żychlin, jednotky Michała Karaszewicz-Tokarzewského pri Gąbine časti armády Poznaň na Bzure pri Sochaczewe. Boli pripravené prebojovať sa k Varšave.
Nemci zaútočili na poľské uskupenie na Bzure s po zemi aj zo vzduchu. Už 15. septembra vytlačili Poliakov zo Sochaczewa a obkľúčili ich v trojuholníku medzi Bzurou a Vislou. Po tom, čo nemecké tankové jednotky prekročili Bzuru medzi Sochaczewom a Brochówom boli zastavené pri Ruszki. Poliaci začali prechádzať cez Bzuru blízko jej sútoku s Vislou a ustupovali smerom na Varšavu. Pri prechode cez rieku prišli o väčšinu ťažkej výzbroje. Nemci 17. septembra začali delostrelecky ostreľovať a letecky bombadovať prechod cez Bzuru pri Brochówe.
17. septembra jednotky armády Poznań zaútočili na nemecké obkľúčenie medzi Witkowicami a Sochaczewom. 15. pechotnej divízii a Podolskej jazdeckej brigáde sa podarilo prekročiť Bzuru pri Witkowiciach. V Brochowe sa to isté podarilo 25. a 17. pechotnej divízii. 14. pechotná divízia sústredila svoje sily pri obci Łaziska. Armáda Pomoransko postupovala k obciam Osmolin, Kierozia a Osiek. Nemci postupujúci zo severu na juh pozdĺž Bzury ostreľovali a bombardovali poľské jednotky, po dvoch dňoch ťažkých bojov sa im podarilo zvyšky obkľúčených vojsk zničiť.
Dohra
Prebiť z obkľúčenia sa podarilo iba časti poľských jednotiek. Tieto jednotky následne posilnili obranu Varšavy a Modlinu. 19. a 20. septembra prešli cez Kampinoský les vedúc ústupové boje s Nemcami (napr. Wólka Węglowa). Boli medzi nimi aj gen. Kutrzeba, Knoll-Kowacki a Tokarzewski, dve jazdecké brigády (Wielkopolska a Podolska) a 15. a 25. pechotná divízia. Väčšina vojsk (4., 14., 17., 26. a 27. pechotná divízia), ktorým sa nepodarilo prekročiť rieku, s gen. Bortnowskim kapitulovali medzi 18. a 22. septembrom 1939. Poľské straty sú odhadované na 20 000 mŕtvych, vrátane generálov Franciszka Włada, Stanisława Grzmot-Skotnického a Mikołaja Bołtuća. Nemecké straty sú odhadované na 8 000 mŕtvych.
Dolores O’Riordanová
Dolores O’Riordanová (* 6. september 1971, Limerick, Írsko – † 15. január 2018, Londýn, Spojené kráľovstvo) bola írska speváčka, gitaristka a skladateľka. Bola speváčkou írskej skupiny The Cranberries. Svoj vlastný album Are You Listening? vydala v roku 2007. V roku 2009 vydala druhý sólový album No Baggage.
Známa bola vďaka jej rytmickému mezzosopránovému hlasu a silnému írskemu prízvuku.
Životopis
V roku 1990 sa pridala O’Riordanová ku skupine The Cranberries. Skupina vydala päť albumov: Everybody Else Is Doing It, So Why Can not We? (1993), No Need to Argu (1994), To the Faithful Departed (1996), Bury the Hatchet (1999) a Wake Up and Smell the Coffee (2001) a výber najväčších hitov skupiny nazvaný Stars: The Best of 1992-2002 (2002). V roku 2003 ohlásila skupina rozpad.
Počas deväťdesiatych rokov menila O’Riordanová často svoje účesy – od veľmi krátkych vlasov až po vlasy po ramená, farbených do nespočetných farieb a odtieňov. Často tiež vystupovala bosá.
V auguste 2009, keď v jednej newyorskej rozhlasovej stanici propagovala svoju platňu No Baggage, prezradila, že sa The Cranberries dali znovu dohromady a chystajú sa na celosvetové turné.
V roku 2004 si O’Riordanová zaspievala na albume Zu & Co. talianskeho speváka Zucchero pesničku „Pure Love“. Na albume tiež spolupracovali takí hudobníci ako Sting, Sheryl Crow, Luciano Pavarotti, Miles Davis, a Eric Clapton. V tom istom roku spolupracovala so skladateľom Angelom Badalamentim na soundtracku k filmu Evilenko. Naspievala niekoľko piesní vrátane ústrednej melódia „Angels Go The Heaven“.
V roku 2005 spolupracovala ako hosť so skupinou Jam & Spoon na albume Tripomatic Fairytales 3003, na ktorom naspievala pieseň „Mirror Lover“. O’Riordanová hrala rolu speváčky na svadbe v komédii Klik – život na diaľkové ovládanie po boku Adama Sandlera.
Prvá sólová platňa O’Riordanovej vyšla v máji 2007. Klip k prvému singlu z tejto dosky, k pesničke „Ordinary Day“, ktorý sa nakrúcal v Prahe. Druhým singlom bola pieseň „When We Were Young“. V novembri 2007 zrušila O’Riordanová kvôli chorobe časť svojho plánovaného európskeho turné (koncerty v Lille, Paríži, Luxemburgu, Varšave a Prahe). V decembri už ale odohrala pár koncertov v malých kluboch v Spojených štátoch.
V roku 2015 sa podieľala na albume Like a Puppet Show herca Johna Malkovicha.
V apríli 2014 začala Dolores spolupracovať s americkou rockovou kapelou D.A.R.K. (Predtým Jetlag). Prvý album skupiny D.A.R.K. spoločne so spoluprácou s O’Riordanovou nesie názov Science Agrees, ktorý vyšiel v septembri 2016.
Úmrtie
Zomrela dňa 15. januára 2018 vo veku 46 rokov. Príčina smrti nebola okamžite zverejnená, polícia ale uviedla že vylúčila cudzie zavinenie. V septembri 2018 uviedol koroner, že príčinou jej smrti bolo utopenie v dôsledku intoxikácie alkoholom.
Pohreb sa konal v prítomnosti rodiny a priateľov. O’Riordanová ležala v kostole sv. Jozefa jej rodnom meste v otvorenej rakve, od 20. do 22. januára, kde boli prehrávané jej piesne, zatiaľ čo fotografie viseli na stenách. Dňa 23. januára bola pochovaná v katolíckom kostole v Saint Ailbe v Ballybricken. Obrad sa začal piesňou Ave Maria, ktorú spievala O’Riordanová spoločne s Lucianom Pavarottim a na konci obradu zaznela pieseň „When You're Gone“ od skupiny The Cranberries. Medzi pomocníkmi na jej pohrebe bola jej matka Eileen; jej tri deti, Taylor, Molly a Dakota a ich otec, bývalý manžel O’Riordanovej, Don Burton; jej sestra Angela a bratia Terence, Brendan, Donal, Joseph a PJ a samozrejme členovia The Cranberries, Noel Hogan, Mike Hogan a Fergal Lawler; a bývalý rugbyový hráč Ronan O'Gara.
Perttu Kivilaakso
Perttu Päivö Kullervo Kivilaakso (* 11. máj 1978, Helsinki, Fínsko) je fínsky violončelista. Hral vo Fínskej filharmónii, kde na rovnaký nástroj hrá aj jeho otec Juhani Kivilaakso. Známy je však najmä ako jeden z členov fínskej Cello metalovej skupine Apocalyptica. Do skupiny prišiel ako náhrada za Antera Manninena.
Espès-Undurein
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Perttu Kivilaakso
Na violončelo hrá od svojich piatich rokov. Vyštudoval školu Sibelius Academy v Helsinkách.
Espès-Undurein
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Perttu Kivilaakso
Pre skupinu Apocalyptica zložil niekoľko skladieb, okrem toho aj hudbu k videohre Max Payne 2: The Fall of Max Payne a dokumentárnym filmom.
Kivilaakso dostal veľa cien a ocenení ako klasický violončelista. Ako osemnásť-ročný obsadil v roku 1996 v svetoznámej medzinárodnej súťaži Paulo Cello Competition tretie miesto.
Powiat brzeziński
Powiat brzeziński je powiat v Poľsku v Lodžskom vojvodstve.
Rovinj
Rovinj je prístav a mesto v západnom Chorvátsku. Nachádza sa na západe polostrova Istria na pobreží Benátskeho zálivu. V roku 2001 tu žilo 14 234 obyvateľov, z toho asi 11 % tvorí talianska menšina. V meste sa ešte dodnes používa Istrijčina, ohrozený románsky jazyk, rozšírený len na polostrove Istria v okolí Rovinj a Vodnjan.
Mesto je obľúbeným turistickým cieľom, predovšetkým vďaka svojej výhodnej polohe na pobreží Jadranského mora, priaznivej stredomorskej klíme a historickému jadru mesta, ktoré si dosiaľ uchovalo historický ráz stredovekých a renesančných benátskych miest. V okolí sa nachádza 22 ostrovov.
Dalou
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 807 obyvateľov (2009).