cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Česko-Slovensko
Náboženstvo
V Československu prevládala rímskokatolícka cirkev. Na území Česka pôsobili aj Českobratská cirkev evanjelická, Cirkev československá husitská a iné. Na Slovensku zasa aj Evanjelická cirkev augsburského vyznania, Reformovaná kresťanská cirkev a iné. V Československu pôsobili aj gréckokatolícka a pravoslávna cirkev.
Dobové oficiálne názvy
1:Štát bol 14. 11. vyhlásený za republiku.
Krajiny a župy (1918/191931. 12. 1922)
Bolo ponechané správne členenia z Rakúska (dnešné Česko) resp. Uhorska (ostatné územia), t. j.: Napriek dohodám nenastalo žiadne špeciálne vyčlenenie území Slovenska a Podkarpatskej Rusi.
Krajiny a veľžupy (1. 1. 19231. 7./1. 12. 1928)
Členenie bolo takéto: Napriek dohodám žiadne špeciálne vyčlenenie území Slovenska a Podkarpatskej Rusi.
Krajiny (1. 7./1. 12. 192814./15. 3. 1939)
Územie bolo administratívne (a čisto formálne) rozdelené na štyri zeme/krajiny (pozri krajinské zriadenie):
Od jesene 1938 navyše Slovensko (6. 10. 1938, pozri aj Žilinská dohoda) a Podkarpatská Rus (11.10.1938; od novembra už pod názvom Karpatská Ukrajina) dostali postavenie autonómnych krajín.
Krajiny (apríl 194524. 12. 1948/1. 1. 1949)
Ako pred jeseňou 1938 (od 29. 6. 1945 bez územia Podkarpatskej Rusi, ktoré pripadlo ZSSR)
Kraje (24. 12. 1948/1. 1. 194930. 6. 1960)
Členenie na kraje – pozri kraj (1949 – 1960).
Kraje a republiky (1. 7. 196031. 12. 1992)
Členenie na (väčšie) kraje – pozri kraj (1960 – 1990).
Od 1. 1. 1969 navyše federatívne rozdelenie na Českú socialistickú republiku (od 6. marca 1990 Českú republiku) a Slovenskú socialistickú republiku (od 1. marca 1990 Slovenskú republiku) – pozri aj Ústavný zákon o česko-slovenskej federácii.
Na území Slovenska boli kraje zrušené od 1. 7. 1969 do 28. 12. 1970 a znova zrušené od 20. 12. 1990.
Pozri aj: okres, obec, obvod
Iné projekty
.
Veľkrop
Veľkrop je obec na Slovensku v okrese Stropkov. Patrí do centrálnej oblasti Nízkych Beskýd v doline pramennej oblasti potoka Vojtovec. Nadmorská výška v strede obce je 297 m n. m. a v chotári 250-505 m n. m. Mierne členitý povrch chotára tvoria flyšové vrstvy. Súvislá lesný porast je vo východnej časti (buk, breza).
Dejiny
Vojnový cintorín obsahuje 127 hrobov. Z tohto počtu je 72 hromadných šácht a 55 jednotlivých hrobov. Cintorín vznikal postupne po skončení vojenských vojnových operácií v období prvej svetovej vojny. A taktiež z postupného exhumovania hrobov v miestach vojenských operácií.
Cintorín budovali vojenské jednotky, ktorých úlohou bola výstavba vojnových cintorínov a centralizácia roztrúsených hrobových miest do jedného priestoru. Na jeho výstavbe pracovalo niektoré z kriegsgräber kománd. Od septembra do októbra 1916 bolo pri Veľkropu exhumovaných 72 hrobov a pozostatky obetí prenesené na cintorín pri obci Veľkrop. Exhumovaných bolo 131 padlých vojakov. Hroby boli napr. na kóte 336 severozápadne od Varechoviec, medzi Veľkropom a Soľníkom, južne od obce Makovce, na kóte 450 pri Veľkrope, západne od spomínanej kóty a pod. Samozrejme sú to iba zlomky z celkového počtu, ale dokazujú systematické exhumačné práce už  v období vojny  a to na pomerne širokom priestore.
V obci Veľkrop boli vojenské vojnové operácie 1. svetovej vojny opakované. Prvýkrát ruské cárske vojská prenikli do Veľkropa začiatkom decembra 1914. O niekoľko dní boli rakúsko-uhorskou armádou vytlačené. Vo februári 1915 ruské cárske jednotky prenikli do Veľkropa znova. Obec sa po dobu nasledujúcich mesiacov marec až máj ocitla znova v epicentre bojov. K najťažším bojom na tomto úseku frontu došlo na prelome marca a apríla 1915 počas rozhodujúcej ruskej ofenzívy, ktorej cieľom bolo dosiahnuť prielom karpatského frontu a preniknúť do vnútrozemia Rakúsko-Uhorska. Tento cieľ sa nepodarilo splniť a z priestoru Veľkropa sa poslední ruskí vojaci stiahli v noci zo 4. na 5. mája 1915. Pozostatkom intenzívnej bojovej činnosti je vojnový cintorín nachádzajúci sa nad obcou. Vojnový cintorín Veľkrop je najväčší cintorín z prvej svetovej vojny na Slovensku. Miesto posledného odpočinku tu našlo 8662 vojakov rakúsko-uhorskej a ruskej armády. Z celkového počtu je známych len 11 vojakov. Zo širokého okolia boli exhumované vojnové hroby, ktoré boli prenesené na tento vojnový cintorín. Obnova vojnového cintorína začala v roku 2009. Podieľala sa na nej obec Veľkrop v spolupráci s Klubom vojenskej histórie Beskydy.
Vojnový cintorín
Nad obcou sa nachádza najväčší cintorín na Slovensku z obdobia prvej svetovej vojny. V rokoch 2010 – 2018 bol cintorín zrekonštruovaný. Iniciátorom rekonštrukcie bol Klub vojenskej histórie Beskydy. Na cintoríne je pochovaných 8862 vojakov rakúsko-uhorskej a ruskej armády. Autorom centrálneho monumentu je krajinný architekt Marek Sobola. Pamätník na veľkropskom cintoríne vystihuje mimoriadne množstvo pochovaných vojakov, ktorí doteraz takýto pamätník nemali. Architekt na stavbu zvolil miestny domáci kameň z blízkeho okolia. Strohá architektúra centrálneho monolitu zapadá do krajiny a jeho tvar vychádza z analógie podobných stavieb, ktoré sa k tomuto účelu budovali po skončení prvej svetovej vojny. Na pamätníku je okrem latinských a pravoslávnych krížov kovaný letopočet 1914 – 1918 s ostnatým drôtom, ktorý je symbolom bojiska. Na jednotlivých krížoch pamätníka sú kovové lipové listy, ktoré symbolizujú pokoj a mier. Na obnove cintorína pracovalo viac ako 200 dobrovoľníkov zo Slovenska, Maďarska, Česka, Poľska, Ukrajiny a Rumunska.
Strom pokoja
Pred pamätníkom sú vysadené dva pamätné stromy, duby letné v odrode Concordia. Názov odrody znamená v latinčine svornosť. Prvý zo stromov je vysadený ako časť medzinárodného projektu Strom pokoja, ktoré sú vysádzané aj na iných miestach Európy k pamiatke všetkým vojakom, ktorí padli v prvej svetovej vojne bez rozdielu národnosti a náboženstva. Druhý zo stromov vysadili maďarskí dobrovoľníci, ktorí počas rokov pracovali na obnove cintorína.
Hermann Göring
Hermann Wilhelm Göring (* 12. január 1893, Rosenheim, Bavorsko, Nemecká ríša – † 15. október 1946, Norimberg) bol nemecký pilot, politik, člen nacistickej strany NSDAP, vrchný veliteľ vzdušných síl Luftwaffe, ríšsky maršal, zakladateľ nacistickej tajnej polície Gestapo, blízky spolupracovník Adolfa Hitlera, jeden z najmocnejších mužov Tretej ríše a vojnový zločinec.
Göring bol ústrednou postavou Norimberského procesu, ktorý sa konal po druhej svetovej vojne a ktorý sa zaoberal nacistickými vojnovými zločinmi. Tento medzinárodný súd odsúdil Göringa na trest smrti obesením.
Detstvo a mladosť
Hermann Göring sa narodil počas kúpeľného pobytu svojej matky Franzisky Göring (rodená Tiefenbrunn) v Rosenheime v Bavorsku. Jeho otec Heinrich Ernst Göring bol doktor práv a slúžil od roku 1885 do roku 1890 ako guvernér Nemeckej juhozápadnej Afriky (dnes Namíbia) a v rokoch 1892 až 1895 ako veľvyslanec na Haiti a v Dominikánskej republike. Dňa 8. februára 1893 bol Hermann Göring zapísaný v krstnom registri evanjelickej luteránskej farnosti. Göring vyrastal v Nemecku, jeho rodičia s ním trávili len málo času. Navštevoval internátne a neskôr vojenské kadetské školy. Roku 1912 vstúpil do 112. Wilhelmovho pluku pruskej armády.
Göring mal štyroch úplných súrodencov: staršieho brata Karla Ernsta Göringa (narodený 3. augusta 1885, † 4. október 1932), dve sestry, Olgu Therese Sophie a Paulu Elisabeth Rosu (obidve sa vydali za právnikov v Rakúsku) a mladšieho brata Alberta Göringa, ktorý odmietol ideológiu nacionalizmu.
Prvá svetová vojna
Na začiatku prvej svetovej vojny bola jeho jednotka nasadená vo Vogézach v Alsasku. Po zdravotných problémoch stretol kamaráta Bruna Loerzera, ktorý ho presvedčil, aby vstúpil k letectvu. Spočiatku lietal ako pozorovateľ. V roku 1916 prešiel k stíhaciemu letectvu Jagdstaffel 5, kde lietal na strojoch Fokker E.III. Do konca roku 1916 zostrelil 3 nepriateľské lietadlá a stal sa leteckým esom nemeckého letectva. V júni 1918 bol vyznamenaný medailou Pour le Mérite. Po smrti Manfreda von Richthofena bol vymenovaný za veliteľa JG 1. Do konca vojny dosiahol 22 zostrelov.
Druhá svetová vojna
náhľad|vpravo|Göring a Erhard Milch v roku 1940. Ako veliteľ Luftwaffe sa podieľal počas vojny na vedení mnohých bojových operácií. Nepodarilo sa mu nájsť slabinu britskej RAF, počas bojov o Britániu v 2. polovici roku 1940. Mnohé jeho nekoncepčné rozkazy a zásahy do velenia mali negatívny vplyv na konečný výsledok bojov. Patrilo medzi ne napr. neúspešné bombardovanie radarových staníc, či chaotické nálety na britské mestá.
Ďalším jeho významným zásahom do vedenia vojny bolo ubezpečenie Hitlera o schopnosti Luftwaffe zásobovať obkľúčené jednotky pri Stalingrade dostatočným množstvom zásob až 500 ton denne. Toto rozhodnutie Göring podporil aj na základe hodnotenia náčelníka štábu Luftwaffe Hansa Jeschonneka. To bol jeden z argumentov, ktoré presvedčili Hitlera, aby nepovolil Paulusovi prebiť sa so 6. armádou z kotla preč. Göring si neuvedomil, že lietadlá musia lietať v úzkych koridoroch v maximálnej výške 2 000 metrov. To umožnilo Sovietom koncentrovať protilietadlové delostrelectvo a stíhačky do tesného priestoru. Nemecké letectvo nebolo schopné takýto letecký most prevádzkovať, utrpelo pri tom ťažké straty až okolo 500 dopravných strojov. Táto zúfalá situácia nakoniec viedla k strate celej 6. armády.
Norimberský proces
Hermann Göring bol jedným z najvyšších predstaviteľov nacistickej moci, ktorí sa dostali do Spojeneckého zajatia živí. V priebehu Norimberského procesu pri svojej obhajobe prejavoval povýšenectvo a samoľúbosť. Vo veci obžaloby sa cítil nevinný a tvrdil, že o zločinoch nevedel, alebo im nemohol zabrániť. Tribunálom bol odsúdený k trestu smrti obesením. Göringovu žiadosť o popravu zastrelením súd zamietol. Tesne pred vykonaním rozsudku spáchal samovraždu prehryznutím kyanidovej kapsuly. Podľa niektorých názorov mohol kapsulu kyanidu prepašovať ku Göringovi poručík Jack G. Wheelis, jeden z amerických dôstojníkov, s ktorým bol v kontakte, a ktorého poznal z poľovačiek z predvojnového obdobia. Iné teórie hovoria, že kyanidová kapsula k nemu mohla byť prepašovaná v pere vojakom Herbertom Lee Stiversom, na žiadosť neznámej nemeckej ženy.
Göringovo telo bolo vystavené pri poprave ostatných osôb v Norimbergu na dôkaz jeho smrti. Následne bolo jeho telo spopolnené a popol bol rozsypaný do rieky.
U Delphini
U Delphini je premenná hviezda v súhvezdí Delfín.
Poey-d’Oloron
Poey-d’Oloron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hérakleios (Byzantská ríša)
K moci sa dostal po vzbure svojho otca Hérakleia proti nepopulárnemu uzurpátorovi Fókasovi. Hérakleiovu vládu poznačilo viacero rozsiahlych vojenských ťažení. Okamžite po nástupe na trón sa ujal vedenia vojny s Peržanmi, Slovanmi a Avarmi. Prvé ťaženia sa skončili porážkou Byzantíncov a perzská armáda sa prebojovala k Bosporu, hlavné mesto Konštantínopol sa uchránilo len vďaka nepreniknuteľným hradbám, silnému námorníctvu a vytrvalosti obrancov. Hérakleios inicioval reformy zamerané na obnovu a posilnenie armády. Po dlhých bojoch vyhnal Peržanov z Malej Ázie a zatlačil sa hlboko na ich územie.
Hérakleios nadviazal diplomatické vzťahy s Chorvátmi a Srbmi na Balkáne. Pokúsil sa napraviť rozkol v kresťanskej cirkvi, pokiaľ ide o monofyzitov, propagáciou kompromisnej doktríny nazvanej monotheletizmus. Projekt kompromisnej jednoty nakoniec všetky strany sporu odmietli. Jeho vláda bola spojená s transformáciou krajiny na kultúrne a jazykovo grécku ríšu.
V neskoršom období Hérakleiova vyčerpaná ríša stratila väčšinu zo znovu nadobudnutých území v prospech moslimským dobyvateľom. Zjednotené arabské kmene pod vlajkou nového náboženstva rýchlo rozložili Sásánovskú ríšu a v roku 634 vtrhli do Sýrie a Palestíny. Krátko na to dobyli Mezopotámiu, Arménsko a Egypt.
Raný život
Hérakleios pochádzal z rodiny byzantského exarchu (miestodržiteľa) v Kartágu, ktorý stál na čele odporu proti cisárovi Fókovi (602 – 610). Fókas sa zmocnil vlády po zvrhnutí a zavraždení cisára Maurikia I., ktoré sám inicioval. Ríša sa zmietala vo vnútorných problémoch, ktoré ešte prehlboval spôsob Fókovej vlády s charakterom otvoreného teroru voči cisárovým potenciálnym nepriateľom. Na dennom poriadku boli zahranično politické neúspechy a katastrofálne vojenské porážky. V tejto situácii sa územie ríše, napádané zo severu Slovanmi a Avarmi a z východu Peržanmi, rozpadalo. V roku 610 vypravil kartáginský exarcha Hérakleios proti Konštantínopolu loďstvo, na čelo ktorého postavil svojho syna. Mladý Hérakleios sa s pomocou frakcie zelených zmocnil sídelného mesta, z ktorého nenávidený Fókas krátko pred tým ušiel. Následne ho patriarcha Sergios korunoval za cisára. Vlády sa ujal vo veľmi ťažkej situácii.
Zápas o existenciu – vojny s Avarmi a Peržanmi
Na európskej pevnine si Byzancia v čase Hérakleiovho nástupu na trón udržala zvrchovanosť okrem Konštantínopolu a Solúnu už len nad niekoľkými pobrežnými balkánskymi mestami a územím exarchátov. V roku 614 padla za obeť slovanským nájazdom Salona (Solin pri Splite), sídlo provinciálnej správy, a významné centrum kresťanstva. Následkom toho sa byzantské štátne a cirkevné správy zrútili aj v tejto časti Balkánu. Zo zničeného mesta ušlo obyvateľstvo a uchýlilo sa do opusteného Diokleciánovho paláca na jadranskom pobreží. Okolo neho neskôr vyrástlo nové mesto nazývané Spalato – Split. Podobne vznikol Dubrovník, Kotor a niektoré ďalšie mestá. Vo vnútrozemí boli dobyté a vyplienené Naissus (Niš), Serdica (Sofia) a Viminacium (Kostolac). Slovania zaútočili aj na egejské ostrovy a na Krétu.
Ani na východe ríše nepanovali dobré pomery. Hérakleiova misia k perzskému kráľovi zostala bez odpovede. Husrav II. Parvéz sa nechcel vzdať ziskov, ktoré nadobudol počas Fókovej vlády. Perzská ríša vtedy prežívala svoj posledný mocenský rozmach a jej vojská nastúpili na ďalšiu ofenzívu. V roku 611 sa vojvodcovi Priskovi ešte podarilo získať naspäť maloázijskú Kaisareiu, ale potom sa byzantský protiútok zastavil. Jedna perzská armáda prešla Malou Áziou a roku 615 sa dostala až k Chalkedonu. Druhá vyhnala Byzantíncov z Arménie a Kilíkie a dobyla v roku 613 sýrsku Antiochiu. Onedlho padol Jeruzalem (614). Peržania ho nielen vyplienili a spustošili, ale zmasakrovali aj obyvateľstvo a zmocnili sa najvzácnejšej relikvie, ktorú predstavoval údajný Kristov kríž.
V tejto napätej situácii sa roku 617 objavili pred Konštantínopolom Avari, ktorí pod zámienkou, že chcú rokovať o mieri, prenikli až k hradbám a nachystali cisárovi pascu, z ktorej sotva unikol. Nakoniec sa mu podarilo prinútiť Avarov štedrými darmi na návrat. Súčasne znovu ponúkol mierové rokovania Perzii, ale zbytočne. V roku 619 dobyli Peržania Egypt, obilnicu ríše, a zmorený cisár uvažoval, že svoje sídlo prenesie do Kartága. Na želanie patriarchu Sergia a obyvateľov Konštantínopolu však tento úmysel zavrhol a začal sa pripravovať na vojnu, ktorú sa rozhodol osobne viesť. Jeho úsilie podporili duchovne aj materiálne cirkevné kruhy. Hlavné úsilie sústredil Hérakleios predovšetkým na začatie ofenzívy proti Peržanom, pretože Perzská ríša predstavovala v očiach súčasníkov väčšiu hrozbu než barbarskí Avari a Slovania. Nechcel však bojovať na dvoch frontoch zároveň, preto radšej zaplatil Avarom v rokoch 619 a 622 tribút, aby mohol bez obáv presunúť vojenské jednotky na východnú hranicu.
náhľad|Bitka medzi Herakleiovým vojskom a Peržanmi za vlády [[Husrav II.|Husrava II., freska od Piera della Francesca, cca. 1452]] Roku 626 prenikli Peržania znovu až do Chalkedonu a súčasne vytiahlo zo severu proti Konštantínopolu veľké vojsko, vedené kaganom, ktoré dobývalo jedno trácke mesto za druhým. Po neúspešných rokovaniach sa hlavné vojenské sily Avarov objavili pod konštantínopolskými hradbami, pomocné slovanské oddiely operovali na mori a na ázijskom brehu vyčkávali Peržania. Byzantská metropola sa ocitla vo vážnom nebezpečenstve, pretože ju obliehali zo všetkých strán. Cisár zostal na východnom fronte, kde pripravoval útok do centra perzskej ríše v Mezopotámii, ale časť svojho vojska poslal na pomoc konštantínopolským, v ktorých vzbudila cirkev silné zaujatie na vojnu s nevercami. Na ôsmy deň boja obkľúčili Byzantínci svojimi väčšími loďami slovanské monoxyly, spálili ich a pozabíjali členov posádky, medzi ktorými sa vraj nachádzali aj ženy, čo sa nakoniec stalo rozhodujúcim okamihom celej bitky. Avari zostali bez spojencov, pretože okrem toho sa Peržanom nepodarilo preplaviť cez Bospor a zasiahnuť do bojov. Zvyšky avarských hôrd spálili svoje obliehacie stroje a odtiahli späť za Dunaj. Kagan sa síce vyhrážal Byzantíncom pomstou a sľuboval nový útok, ale k už k nemu nedošlo. O rok neskôr začal Hérakleios poslednú výpravu proti Peržanom, ktorá sa skončila triumfálnym úspechom Byzantíncov. Cisár najprv obsadil mesto Tiflis (Tbilisi), ktoré neskôr dobyli jeho spojenci Chazari, kočujúci vtedy v stepiach pri Kaspickom mori. Potom prekročil rieku Araxes a vyrazil na juh. Pri starobylom Ninive zasadil Peržanom roku 627 rozhodujúcu porážku a vydrancoval skvostnú rezidenciu perzského kráľa Dastagird, ktorá sa nachádzala na sever od Ktésifóntu. Krátko po príchode byzantského vojska bol Husrav II. zosadený a zavraždený. Jeho syn Kavád II. Šéróé bez prieťahov uzatvoril s cisárom mier, na základe ktorého museli Peržania vydať Byzancii všetky dobyté územia, Arméniu, Mezopotámiu, Sýriu, Palestinu a Egypt, čo malo za následok obnovenie hraníc ríše na Eufrate, prepustiť zajatých bojovníkov a vydať ukradnutú relikviu. Roku 629 sa Hérakleios vrátil triumfálne do Konštantínopola. Svoje víťazstvo symbolicky dovŕšil o dva roky neskôr, keď dal v Jeruzaleme znovu slávnostne vztýčiť Kristov kríž. Židov, ktorí podporovali Peržanov, vypovedali z mesta.
Perzská ríša začala po svojej katastrofálnej porážke rýchlo upadať. Odveký nepriateľ Rimanov bol definitívne porazený a končilo sa aj vrcholné obdobie moci Avarov. Porážka pred Konštantínopolom v roku 626 sa pre nich stala osudnou nielen preto, že avarský kagan bol onedlho zavraždený. Slovania už mali dosť krutosti nomádov, či už boli ich otrokmi alebo spojencami. Dlho stupňované napätie, umocnené nečakanou porážkou, dosiahlo svoj vrchol a viedlo k definitívnemu zániku vojenského spojenectva dunajských Slovanov s kočovnými hordami. Pre Avarov však mala porážka pri Konštantínopole dôsledky ešte oveľa závažnejšie, z ktorých sa len ťažko spamätávali. Ich mocenské postavenie v Európe utrpelo v tom čase vážne trhliny. Okrem toho, že prišli o svojich slovanských spojencov na Balkáne, sa krátko predtým vymanili z ich moci aj západní Slovania, vedení franským kupcom Samom a Slovania v Karantánii a Chorvátsku.
Snahy o jednotu cirkvi
náhľad|Hérakleios so svojim synom [[Konštantín III. (Byzantská ríša)|Konštantínom III. v rokoch 629632 (vo veku 5457 rokov)]] Víťazná Byzancia, pred ktorou sa zdanlivo znovu otvorila možnosť naplniť ideu univerzalizmu, však rozhodne nebola bez problémov. Jedným z najzávažnejších stále zostával monofyzitizmus obyvateľov východných provincií, teraz znovu pripojených k ríši. Snahou byzantských vládnucich kruhov, predovšetkým cisára Hérakleia a patriarchu Sergia, odstrániť rozpor medzi nicejským vyznaním viery a touto herézou a priviesť monofyzitov medzi ortodoxných veriacich, vznikli dve kompromisné učenia. Najprv to bol monoenergizmus, ktorý uznával dve prirodzenosti Ježiša Krista, ale prisudzoval mu iba jedinú božskú silu, zdroj konania – po grécky energeia – a neskôr monotheletizmus, ktorý namiesto jedinej božské sily prisudzoval Ježišovej osobe jedinú božskú vôľu – po grécky thelema. To však zložitú konfesijnú situáciu nevyriešilo, ale naopak pomery na východe ríše ešte viac skomplikovalo. Aj keď monoenergizmus uznal alexandrijský patriarcha Kyros a dokonca aj pápež Honorius I., nepodarilo sa ho presadiť kvôli odporu pravoverných veriacich, hlavne jeruzalemského patriarchu Sofronia, ako aj monofyzitov. Cisár a patriarcha následne od monoenergizmu ustúpili, ale vzápätí sa pokúsili presadiť monotheletizmus. V tomto prípade sa im síce podarilo získať východných biskupov na svoju stranu, ale proti monotheletizmu ostro vystúpil významný teológ Maxim Vyznávač (Maximos Homologétes), ktorý našiel ochranu u pápeža Martina I. Ten novú dogmu na lateránskej synode v roku 649 odsúdil a za jediné pravoverné vyhlásil dyotheletické učenie o dvoch vôľach a dvoch energiách v osobe Ježiša Krista. Cisár Konstans II. nato pápeža nechal zosadiť a poslal do vyhnanstva na Chersonnés. Rovnako dopadol aj Maxim Vyznávač. Dogmatické spory na východe ríše sa tak ešte viac rozjatrili. Cisár Konštantín IV. Pogonatos napokon monotheletizmus oficiálne zamietol a postaral sa o to, aby sa vyznávači tohto učenia dostali rozhodnutím šiesteho ekumenického koncilu, ktorý sa v rokoch 680681 konal v Konštantínopole, do kliatby.
Arabská expanzia
náhľad|Raná moslimská expanzia Vzápätí prišiel celkom nečakaný úder zvonku. Prednou Áziou prešla obrovská sila arabskej expanzie a zasiahla veľmi citeľne Perzskú aj Byzantskú ríšu. V roku 633 vpadli Arabi v čase vládnutia kalifa Abú Bakra do južnej Mezopotámie a počas niekoľkých následujúcich rokov celkom zničili perzskú armádu. Takmer súčasne sa obrátili aj proti Byzancii. Roku 634 vtrhli pod vedením vojvodcu Amra a Chálida ibn al-Walída do Palestíny, potom dobyli Damask (635) a zasadili Byzantíncom na rieke Jarmúk rozhodujúcu porážku v boji o Sýriu (636). Na záver sýrskeho ťaženia navštívil dobytú krajinu nový kalif Umar a ako prvý moslimský vládca vstúpil aj do Jeruzalema, ktorý kapituloval začiatkom roku 638. V rovnakom roku získali Arabi aj sýrsku metropolu Antiochiu. Potom sa obrátili do Egypta, kde onedlho po Hérakleiovej smrti kapitulovala Alexandria. Životné dielo cisára Hérakleia sa tak v posledných rokoch jeho vlády ocitlo celkom v troskách.
Reformy
Georgije Ostrogorski Hérakleiovi pripisoval uskutočňovanie reforiem, predovšetkým vojska a administratívno správneho systému (tzv. reforma them), ktoré mali pomôcť upevniť pozíciu ústrednej moci a začať s úspešnou ofenzívou. Tento názor bol však bol neskoršími historikmi odmietnutý.
Úradným jazykom sa v tom čase stala v Byzancii namiesto latinčiny miestnym obyvateľstvom používaná gréčtina. Cisár sám začal namiesto dovtedajšieho latinského titulu imperator caesar augustus (po grécky autokrator kaisar sebastos) používať ľudové označenie basileus ton Rhomaion.
Rodina
Cisár Hérakleios bol dvakrát ženatý, s prvou manželkou Eudokiou (Fabiou) mal dcéru Epifaneiu a syna Hérakleia Konštantína (neskoršieho cisára Konštantína III.), s druhou manželkou Martinou celkovo desať detí, medzi nimi aj budúceho cisára Héraklóna. Väčšina z potomkov, ktorých Hérakleiovi porodila cisárovná Martina, bola fyzicky handicapovaná alebo zomrela krátko po narodení. Dôvodom bola skutočnosť, že Martina bola Hérakleiova neter. Byzantínci, ktorí ich vzťah odsudzovali v tom videli Boží hnev.
1929 Kollaa
1929 Kollaa je planétka s priemerom 48 km, ktorú objavil Yrjö Väisälä 20. januára 1939.
Vicdessos (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 548 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
EU Delphini
EU Delphini je premenná hviezda v súhvezdí Delfín.
Zoznam planétok 113501 – 113750
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Pavol Demitra
Pavol Demitra (* 29. november 1974, Dubnica nad Váhom, Česko-Slovensko – † 7. september 2011, Tunošna, blízko Jaroslavľu, Rusko) bol slovenský hokejový útočník. Naposledy pôsobil v ruskom klube KHL Lokomotiv Jaroslavľ. Na viacerých reprezentačných podujatiach bol kapitánom slovenského mužstva. Posledný zápas v jeho drese odohral 9. mája 2011 proti Dánsku.
Prezidentka Zuzana Čaputová 27. júna 2021 vyznamenala in memoriam Demitru Radom Ľudovíta Štúra I. triedy za mimoriadne zásluhy v oblasti športu a za mimoriadne šírenie dobrého mena Slovenskej republiky v zahraničí.
Demitra bol aj Majster sveta v hokejbale z roku 1999.
Klubový hokej
Pavol Demitra začínal s hokejom v rodnom meste, v klube Spartak ZŤS Dubnica nad Váhom. Vrcholový hokej začal hrať v sezóne 1992/93 v poslednom ročníku česko-slovenskej ligy za Duklu Trenčín. V nasledujúcej sezóne debutoval v NHL ako hráč Ottawy Senators, ktorou bol v roku 1993 draftovaný v 9. kole z 227. miesta. Väčšiu časť trojročného pôsobenia v Ottawe hrával vo farmárskom mužstve Prince Edward Island Senators.
St. Louis Blues
Pred sezónou 1996/97 sa stal hráčom St. Louis Blues. V novom klube sa stal čoskoro jednou z opôr, vytvoril produktívny útok s Michalom Handzušom a Ľubošom Bartečkom na krídlach, ktorý bol prezývaný Slovak line. V poslednom zápase ročníka 1998/99 proti Los Angeles Kings niekoľko sekúnd pred koncom (pri súperovej hre bez brankára) smeroval po pravom krídle so Scottom Youngom k prázdnej bránke. Gól by mu zabezpečil 90. bod a tým prémiu 500 000 USD. Nevystrelil však, ale prihral Youngovi, ktorému by jeho gól priniesol 300 000 USD. Youngova strela bola zblokovaná súperovým obrancom Jaroslavom Modrým. Na otázku novinárov, prečo prihrával, odpovedal: Potreboval gól. Young bol tak prekvapený, že ten gól nedal, pretože to nečakal. Aj táto okolnosť prispela k tomu, že Demitra bol ocenený individuálnou trofejou pre najslušnejšieho hráča Lady Byng Memorial Trophy v roku 2000.
Lockout
V sezóne 2004/05 (počas lockoutu v NHL) hral za Duklu Trenčín – väčšiu časť sezóny v jednom útoku s Mariánom Hossom a Mariánom Gáboríkom. Stal sa najproduktívnejším hráčom súťaže, keď dosiahol 82 bodov v základnej časti, čím vytvoril rekord (ktorý o štyri roky prekonal Žigmund Pálffy). Dukla ako najväčší favorit súťaže prekvapujúco prehrala v semifinále play-off so Slovanom Bratislava.
Ďalšie roky v NHL
Pred ročníkom 2005/06 podpísal zmluvu na tri roky s klubom Los Angeles Kings na 13,5 milióna USD. Po sezóne bol vymenený do Minnesoty Wild za Patricka O'Sullivana a 1. voľbu v drafte. V Minnesote vytvoril produktívnu dvojicu s krajanom Mariánom Gáboríkom. V klube pôsobil aj ďalší Slovák Branko Radivojevič. V októbri 2007 bol na jeden mesiac vymenovaný za kapitána. Dňa 10. júla 2008 podpísal s tímom Vancouver Canucks dvojročnú zmluvu na 7 miliónov USD.
Jaroslavľ
Po uplynutí kontraktu sa pred sezónou 2010/11 stal hráčom ruského klubu KHL Lokomotiv Jaroslavľ. V útoku nastupoval s českým hokejistom Josefom Vašíčkom. V play-off vyrovnal rekord súťaže, keď bodoval desať zápasov po sebe.
Reprezentácia
Pavol Demitra reprezentoval Slovensko na majstrovstvách sveta v rokoch 1996, 2003 (bronz), 2004, 2005, 2007, 2011 ako aj na ZOH 2002, 2006, 2010 a Svetovom pohári 1996 a 2004. Spolu odohral 77 reprezentačných zápasov a dal v nich 27 gólov. Nosil dres s číslom 38. Dňa 9. mája 2011 ukončil po Majstrovstvách sveta 2011, ktoré sa konali v Bratislave a Košiciach svoju reprezentačnú kariéru v drese Slovenska.
ZOH 2006
Slovenská reprezentácia obsadila na olympiáde piate miesto. Po kvalitných výkonoch v základnej skupine, ktorú vyhrala bez straty bodu, bola vyradená vo štvrťfinále Českom. Pavol Demitra bol prvýkrát v reprezentácii vo funkcii kapitána. Bol centrom prvého útoku (na krídlach s Mariánom Hossom a Mariánom Gáboríkom), ktorý dal na olympiáde 10 gólov, čo je viac ako zvyšok mužstva dohromady. S 10 bodmi sa stal najúspešnejším hráčom Slovenska v +/− hodnotení.
MS 2007
Pavol Demitra prijal pozvánku Júliusa Šuplera na šampionát v Rusku. Do Moskvy po dohode s ním pricestoval po prvom zápase s Nórskom (rovnako ako Marián Hossa). Hrával v prvom útoku s Gáboríkom a Hossom. V poslednom zápase osemfinálovej časti proti Bielorusku si natiahol väzy v pravom kolene a jeho štart vo štvrťfinále bol otázny. Napokon nastúpil, Slovensko bolo vyradené Švédskom. Spolu na šampionáte strelil 2 góly a zaznamenal 2 asistencie.
ZOH 2010
Na olympiáde vo Vancouveri sa stal najproduktívnejším hráčom turnaja (3G + 7A) a bol menovaný do all-star tímu. V zápase základnej skupiny proti favorizovanému Rusku rozhodol o výhre v samostatných nájazdoch, keď sa pomaly blížil z ľavej strany k bránkovisku, presunul sa od ľavej tyče k pravej, po pohybe brankára Bryzgalova mu Demitra prehodil puk do protipohybu k ľavej tyči. Tento gól bol vyobrazený na slovenskej poštovej známke z roku 2011. Slovensko dosiahlo dovtedy najlepšie umiestnenie v histórii na Olympijských hrách – 4. miesto.
Úmrtie
Pavol Demitra zomrel 7. septembra 2011 pri havárii lietadla Jak-42, pri ktorej zahynul celý hokejový tím Lokomotiv Jaroslavľ. Lietadlo po chybe posádky pri štarte narazilo do stožiaru antény a krátko na to havarovalo. Časť lietadla spadla do rieky Volga.
Pocty
Po Pavlovi Demitrovi pravdepodobne pomenujú námestie pri Zimnom štadióne Ondreja Nepelu v Bratislave a aj Zimný štadión v Trenčíne. Základná športová škola v Dubnici nad Váhom nesie meno Škola Pavla Demitru.
Fanúšikovia v Bratislave zorganizovali spomienkovú akciu deň po úmrtí, 8. septembra 2011. Konala sa pred Zimným štadiónom Ondreja Nepelu. Podobne aj fanúšikovia v Trenčíne. Mesto Bratislava zriadilo kondolenčnú listinu v Primaciálnom paláci. Takisto aj vztýčilo čiernu vlajku na Zimnom štadióne Ondreja Nepelu. HC Dukla Trenčín plánuje na znak úcty vyradiť číslo 38.
Slovenský zväz ľadového hokeja nariadil v rozmedzí 8. až 14. septembra 2011 vo všetkých súťažiach minútu ticha za obete tragédie. Takisto počas prestávok medzi tretinami by organizátori nemali púšťať reprodukovanú hudbu a podľa možností vyvesiť čiernu zástavu. Pro-Hokej, spoločnosť organizujúca zápasy v Tipsport extralige sa vyjadrila, že pred prvým kolom, ktoré by sa malo podľa pôvodných plánov uskutočniť 16. septembra 2011, začne každý zápas minútou ticha a počas prvých piatich minút nebude hrať reproduktorová hudba. Hráči a aj členovia klubov by mali nastúpiť s čiernou stuhou a dresom s číslom 38. Pro-Hokej takisto zrušil tlačovú konferenciu pred začiatkom novej sezóne Tipsport extraligy.
Futbalová Corgoň liga začala vo všetkých zápasoch 8. kola minútou ticha.
Beta Doradus
Beta Doradus (β Dor) je premenná hviezda v súhvezdí Mečiar.
Rakovnica
Rakovnica je obec na Slovensku v okrese Rožňava. Najvýznamnejšou pamiatkou je románsky kostol sv. Márie Magdalény z prvej polovice 13. storočia stojaci v lesoch nad obcou.
R Draconis
R Draconis je premenná hviezda v súhvezdí Drak.
Slovinská literatúra
Slovinská literatúra je súčasťou slovinského umenia. Do obdobia 16. stor. sa zachovalo niekoľko rukopisov.
Vains
Vains je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Alexandr Gennadievič Koreškov
Alexandr Gennadievič Koreškov (rus. Александр Геннадьевич Корешков; * 28. október 1968, Öskemen) je kazašský reprezentant v ľadovom hokeji. Pôsobil v KHL v kazašskom klube Barys Astana.
T Eridani
T Eridani je premenná hviezda v súhvezdí Eridanus.
1930 Lucifer
1930 Lucifer je planétka s priemerom 28 km, ktorú objavil E. Roemer 29. októbra 1964.
Jon Lord
Jon Lord narodený ako Jonathan „Jon” Douglas Lord (* 9. jún 1941, Leicester – † 16. júl 2012, Londýn ) bol britský hráč na klavír a Hammond organ. Bol členom Deep Purple, Whitesnake, Paice Ashton & Lord, The Artwoods a Flower Pot Men. Jeho štýl bol charakteristický kombinovaním klasickej a rockovej hudby. V roku 1968 spoluzaložil kapelu Deep Purple. Jon Lord a Ian Paice boli stálymi členmi po 34 rokov, Jon Lord potom v roku 2002 kapelu opustil a nahradil ho Don Airey. Bol členom superskupiny WhoCares.
R Fornacis
R Fornacis je premenná hviezda v súhvezdí Pec.
Megata
Megata je názov menšieho maarového poľa, pozostávajúceho z troch maarov, nachádzajúceho sa na polostrove Oga v severozápadnej časti Honšú. Maary predstavujú pozostatok bazaltovo-dacitového vulkanizmu spojeného s výnosom plášťového materiálu (xenolitov) na povrch, najstarší a najväčší (600 m v priemere) je maar Ičinomegata. Vek maarov sa datuje na pleistocén, no vrstvy keramiky z archeologických vykopávok z okolia spred 4 000&rokov sú prekryté tefrovou vrstvou, pochádzajúcou z erupcií poľa Megata.
František Fackenberg
František Fackenberg (* 20. jún 1904, Viedeň – † 2. apríl 1972, Bojnice) bol architekt.
Životopis
V roku 1930 absolvoval VUT v Brne. Projektant stavebnej spoločnosti, pracovník firmy Baťa, po roku 1945 Krajského strediska pamiatkovej starostlivosti a ochrany prírody v Banskej Bystrici. Významne sa pričinil o zmapovanie historickej architektúry Stredoslovenského kraja, reštaurovanie Bojnického zámku a i. Autor koncepcie Zoologickej záhrady v Bratislave.
Rejdová
Rejdová je obec na Slovensku v okrese Rožňava.
Poey-de-Lescar
Poey-de-Lescar je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villeneuve (Ariège)
Villeneuve je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 40 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Matej Faith
Matej Faith (* 23. február 1857, Ordzovany) bol slovenský jazykovedec a pedagóg.
Valcanville
Valcanville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Matej Faith
Životopis
Študoval na gymnáziu v Levoči, filozofiu na univerzite v Budapešti, 1880 vykonal profesorsku skúšku. Profesor gymnázia v Budapešti, od 1886 v Banskej Bystrici. Autor estetických, literárnych a jazykových štúdií.
Valcanville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Blanka Fábryová
Blanka Fábryová (rod. Maliaková) (* 27. marec 1893, Ilok - † 25. júl 1964, Bojnice) bola publicistka, prekladateľka. Pseudonym: Berta Malá, Miriana, Mirjana, Sestra, Južná, Blanka Malinská
Životopis
V roku 1908-1909 študovala v Prahe a v Zittau, 1909 v Záhrebe, 1911 v Trenčíne, 1912 v Balassagyarmate, 1913 v Martine, Blatnici a Dačovom Lome, 1917-1918 vychodila úradnícky kurz v Záhrebe. Roku 1914 pracovníčka detskej opatrovne, 1918 úradníčka v Bogatiči, po roku 1919 bývala v Banskej Bystrici, Prievidzi a v Bojniciach. Spočiatku pomocná redaktorka časopisu Domácnosť a škola, prekladala články a prózy zo srbochorvátčiny, do srbochorvátčiny preložila dielo Ľudmily Podjavorinskej. Neskôr prešla k memoárovej a fejtonistickej publicistike, k informatívnym článkom o oslobodzovacích akciách južných Slovanov v 1. svetovej vojne, o výšivkách, krojoch, ženskom hnutí. Cenné sú jej state o Martinovi Kukučínovi a Elene Maróthy-Šoltésovej. V románe Hlas krvi sa pokúsila o obraz života na poprevratovom Slovensku. Organizátorka ochotníckeho divadla v Banskej Bystrici, v roku 1919-1920 jednateľka Živeny v Banskej Bystrici a zakladateľka jej odborov v Slatine, Ľubietovej a v Slovenskej Ľupči.
R Geminorum
R Geminorum je premenná hviezda typu Mira Ceti v súhvezdí Blíženci. Kolísanie magnitúd je v rozsahu 6,0 až 14,0 v perióde 370 dní. Leží neďaleko hviezdy Wasat, na súradniciach rektascenzia = 7h 07,4min, deklinácia = +22° 42´.
1931 Čapek
1931 Čapek je planétka s priemerom 30 km, ktorú objavil český astronóm Luboš Kohoutek 22. augusta 1969.
Vislava
Vislava je obec na Slovensku v okrese Stropkov.
Čierna obrazovka smrti
Čierna obrazovka smrti je slangové označenie chybového hlásenia, ktoré operačný systém zobrazí v situácii, kedy došlo k závažnej systémovej chybe, z ktorej nie je schopný sa zotaviť. Je používaný v operačných systémoch:
Donaubrücke Hainburg
thumb|Donaubrücke Hainburg thumb|Vozovka a chodník na moste
Donaubrücke Hainburg (doslova "Hainburský dunajský most") je most cez rieku Dunaj v Rakúsku, v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v meste Hainburg an der Donau, ktorý spája spája Hainburg a Engelhartstetten.
Je to cestný zavesený most s A-pylónom. Dokončený bol v roku 1972. Je to oceľový most, z ocele je mostovka, pylón aj závesné laná. Jeho rozpätia sú 138 m, 228 m a 60 m, výška pylónu 76,33 m, výška mostovky 3,5 m a jej šírka 13,4 m. Oceľovú konštrukciu vyrobila spoločnosť Waagner Biro AG.
Cez most vedie dvojpruhová cesta a po každej strane je chodník pre chodcov a cyklistov.
Jakub Haško
Jakub Haško, aj Hašško, biskup Jakub II. Haško (* 27. apríl 1622, Lovčica-Trubín – † 19. október 1695, Nové Mesto nad Váhom) bol nitriansky sídelný biskup, prepošt, národovec a mecén. Nitrianskym sídelným biskupom bol v rokoch 16901691.
Životopis
Štúdium absolvoval na kolégiu v Trnave, filozofiu a teológiu v Pazmáneu. V Trnave pôsobil ako predosvietenský kazateľ. Pôsobil aj v Modre. Od roku 1666 bol prepoštom v Novom Meste nad Váhom. Mesto pozdvihol hospodárne aj kultúrne, pri farskom kostole založil školu, v ktorej sa popri latinčine a nemčine vyučovalo aj po slovensky. Od roku 1672, z popudu ostrihomského arcibiskupa Juraja Szelepcsényiho, ktorý ho ešte v tom istom roku vymenoval za biskupa, začal rozsiahlu opravu novomestského Kostola Narodenia Panny Márie v barokovom štýle, pomocou talianskych umelcov a vlastnej finančnej podpory, inicioval aj stavbu mariánskeho stĺpa. V období vojen sa staral o bezpečnosť obyvateľstva. Kultúrne a hospodársky pozdvihol mnohé obce, medzi nimi najmä Pobedim, Čachtice, Beckov. V Beckove v roku 1689 pokračoval v stavbe františkánskeho kostola a kláštora, ktorému daroval mnoho kníh. Za nitrianskeho sídelného biskupa bol vymenovaný v roku 1690, pre ťažkú chorobu bol ním len jeden rok. Jakub Haško účinkoval v rekatolizačnom hnutí na Slovensku. V r. 1693 vydal knihu Abrahámffiho Knižka modlitieb náboženských.
Prázdniny na Zemi
Prázdniny na Zemi je šiesty štúdiový album českej rockovej skupiny Olympic, ktorý v roku 1980 vydalo hudobné vydavateľstvo Supraphon. Tento album patrí medzi českú rockovú klasiku. Je to prvá časť koncepčného projektu z trilógie albumov (Prázdniny na Zemi, Ulice a Laboratoř), ktorú skupina produkovala s textárom Zdenkom Rytířom. Súčasťou albumu bolo koncertné turné, na ktorom boli využité aj projekcie diapozitívov v súlade s jeho námetom, textami a scenárom.
Zaujímavosť
Album má svoju anglickojazyčnú verziu. „Holidays On Earth“ (vyšlo v roku 1980). Na rovnakú hudbu boli anglicky otextované všetky piesne.
Kežmarok
Kežmarok (', ', ) je okresné mesto ležiace pod Vysokými Tatrami v Prešovskom kraji. Je historickým centrom tradičného regiónu Spiš a ústredným mestom Karpatských Nemcov žijúcich na Slovensku a v niekdajšom Uhorsku. Patrí medzi najstaršie mestá na Slovensku. Mestské práva Kežmarku udelil uhorský kráľ Belo IV. v roku 1269. Slobodným kráľovským mestom sa Kežmarok stal v roku 1380. Historické jadro mesta je od 11. júna 1950 mestskou pamiatkovou rezerváciou. V meste sa nachádza drevený evanjelický artikulárny Kostol Najsvätejšej Trojice, ktorý je od 7. júla 2008 zapísaný do Zoznamu svetového kultúrneho a prírodného dedičstva UNESCO. Kežmarok je východiskovým bodom výletov do Tatranského národného parku (16 minút autom), Národného parku Slovenský raj (22 minút autom) a Pieninského národného parku (35 minút autom).
Polohopis
náhľad|[[Erb mesta Kežmarok z roku 1463 s anjelom držiacim mestský znak patrí medzi najstaršie na Slovensku]]thumb|right|Kežmarok a [[Vysoké Tatry (pohorie)|Vysoké Tatry na listine z 18. storočia]] náhľad|Pohľad na [[Lomnický štít a Kežmarský štít zo sídliska Juh]]
Mesto sa nachádza v Podtatranskej kotline, v severnej časti podcelku Popradská kotlina, v údolí rieky Poprad. Západným smerom ležia Vysoké Tatry a Kežmarská pahorkatina, východne od Kežmarku sa dvíhajú Levočské vrchy. Mestom vedie železničná trať číslo 185 a cesta I/67, resp. cesta I/66, ktorú tu križuje cesta II/536. Ďalšími okresnými mestami v okolí sú Poprad, vzdialený juhozápadne, Levoča vzdialená 27 km juhovýchodne, Spišská Nová Ves vzdialená  juhovýchodne a Stará Ľubovňa vzdialená  severovýchodne. Najbližším susedným mestom je severne ležiaca Spišská Belá. Starý Smokovec – administratívne centrum mesta Vysoké Tatry, je vzdialený na západ. Najbližšími hraničnými priechodmi sú 33 km vzdialené Podspády a 36 km vzdialená Lysá Poľana spájajúce Slovensko s Poľskom.
Kežmarok leží v zrážkovom tieni Vysokých Tatier a Levočských vrchov. Podnebie je mierne so studenými zimami. Podložie tvoria prevažne spraše, štvrtohorné usadeniny nív riek Poprad a Ľubica, pieskovce. Prevažujúce pôdne typy sú stredne ťažké hlinité hnedozeme, nivné pôdy a lužné pôdy. Sú tu náleziská pieskovca pod Jeruzalemským vrchom (Jeruzalemberg) a tehliarskej hliny v oblasti potoka Kežmarská Biela voda.
Súčasná rozloha katastra mesta je. Sú v ňom zastúpené smrekové lesy (pôvodne bukové) s prevažujúcim porastom: smrek, borovica, smrekovec, borovica čierna, javor, jarabina, vŕba, krovie. Nachádzajú sa tu vzácne a chránené druhy rastlín: snežienka jarná, šafran spišský, poniklec, veternica hájna a živočíšstvo: sýkorka a drozd, zajac, srnčia zver, diviačia zver, veverica, líška.
V blízkosti mesta leží bývalý vojenský obvod Javorina.
Časti mesta
Mesto Kežmarok v súčasnosti pozostáva len zo samotného mesta a nemá žiadne mestské časti. V minulosti sa Kežmarok skladal z mestských častí:
Významnými miestnymi časťami v súčasnosti sú:
V roku 1885 postavili mestskú horáreň okolo ktorej vznikla časť Kežmarské Žľaby (Žleby, ). Osadu v roku 1947 od mesta odčlenili, aby sa stala súčasťou mesta Vysoké Tatry. Časť Mlynčeky (Mlynčoky, Tatranské Mlynčeky, ', ') vznikla okolo kežmarských mestských mlynov v 19. storočí. Osada sa od mesta oddelila v roku 1956 a dnes tvorí samostatnú obec Mlynčeky.
Ulice a námestia
Bardejovská, Baštová, Biela voda, Cintorínska, Dr. Alexandra, Daniela Fischera, Fraňa Kráľa, Garbiarska, Gaštanová, Generála Štefánika, Hlavné námestie, Hradné námestie, Hradská cesta, Huncovská, Hviezdoslava, Ivana Stodolu, Jonáša Záborského, Jakuba Kraya, Jána Chalupku, Južná, Kamenná baňa, Karola Kuzmányho, Kláštorná, Komenského, Kostolné námestie, Košická, Krvavé pole, Kukučínova, Kušnierska brána, Lanškrounská, Levočská, Ľubická cesta, Martina Lányiho, Michalská, Možiarska, Mučeníkov, Nábrežná, Nad traťou, Nižná brána, Nová, Obrancov mieru, Pavla Jozefa Šafárika, Petržalská, Pod lesom, Pod traťou, Poľná, Pradiareň, Pri zastávke, Priekopa, Rázusova, Severná, Sihoť, Slavkovská, Starý trh, Strelnica, Suchá hora, Štúrova, Tatranská, Tehelňa, Toporcerova, Továrenská, Trhovište, Tvarožnianska, Vyšný mlyn, Weilburská, Weinova, Záhradná, Zochova.
Etnické zloženie
Osídlenie územia Kežmarku bolo do 13. storočia zväčša slovanské. Po pustošivých vpádoch Tatárov v rokoch 1241 – 1242 bolo Uhorsko značne vyľudnené. Kráľ Belo IV. preto pozval do krajiny cudzincov z územia dnešného Nemecka, z ktorých sa značná časť usídlila v oblasti Kežmarku a na celom Spiši.
Dejiny
thumb|right|[[Bazilika svätého Kríža (Kežmarok)|Bazilika svätého Kríža]] náhľad|Interiér [[Bazilika svätého Kríža (Kežmarok)|Baziliky svätého Kríža a hlavný oltár s plastikou ukrižovaného Ježiša od Majstra Pavla z Levoče]] alt=|náhľad|[[Nový evanjelický kostol (Kežmarok)|Nový evanjelický kostol]] alt=|náhľad|Drevený [[Evanjelická cirkev augsburského vyznania na Slovensku|evanjelický artikulárny Kostol Najsvätejšej Trojice, pamiatka UNESCO]] náhľad|V interiéri dreveného [[Evanjelická cirkev augsburského vyznania na Slovensku|evanjelického artikulárneho Kostola Najsvätejšej Trojice je 1541 miest na sedenie]] Mesto Kežmarok vzniklo v 13. storočí spojením troch osád – osady svätého Michala obývanej strážcami kráľovského pohraničia, slovenskej osady svätého Kríža a saskej osady pri Kostole svätej Alžbety. Nepriame dôkazy napovedajú, že súčasťou Kežmarku je aj niekdajšia osada svätých Petra-Pavla. Územie mesta však bolo osídlené už v kamennej dobe. Nachádzajú sa tu bohaté nálezy z bronzovej a železnej doby, sídlisko z laténskej a rímskej doby, slovanské sídlisko a základy sakrálnej stavby z 12. – 13. storočia.
Súčasťou histórie mesta boli časté boje. V kežmarskom chotári sa odohralo celkovo trinásť vojen – jedna vyše storočná s blízkou Levočou o právo skladu a druhá takmer 250-ročná, ktorú viedlo mesto s majiteľmi hradu. Do histórie mesta sa významne zapísali aj protihabsburské povstania Juraja II. Rákociho a kežmarského rodáka Imricha Thökölyho, kedy o Kežmarok zápasili dve silné skupiny miestodržiteľov krajiny.
Kežmarok zohrával zásadnú úlohu v objavovaní a sprístupňovaní Vysokých Tatier. V meste v roku 1873 vznikol Uhorský karpatský spolok ako prvý turistický spolok v Uhorsku. Spolok okrem iného podnietil vznik horskej záchrannej služby a výstavbu modernej cesty, po ktorej vedie dnešná Cesta slobody. Prvý známy turistický výlet do slovenských veľhôr podnikla kežmarská hradná pani Beata Laska v roku 1565. Vedecké metódy pri výstupoch na tatranské štíty využili prírodovedci Dávid Fröhlich, Juraj Buchholz (17. storočie) a Kristián Genersich (18. storočie). Prírodovedec a subrektor kežmarského lýcea Thomas Mauksch založil Starý Smokovec, z iniciatívy kežmarského učiteľa Jozefa Bohuša v roku 1881 vznikla tatranská osada Dolný Smokovec a v roku 1888 vznikla na mieste kežmarskej mestskej horárne tatranská osada Kežmarské Žľaby. stred|náhľad|361x361bod|Obraz profesora kežmarského lýcea Ernsta Scholza z roku [[1938 zachytáva Kežmarok ako vstupnú bránu do Vysokých Tatier]] Výhodná poloha mesta pri dôležitých obchodných cestách spájajúcich Orient so severom Európy v stredoveku urýchlila jeho hospodársky rozvoj. Kežmarok bol počas minulých storočí veľmi živým mestom. V 15. – 19. storočí tu pracovalo vyše 40 remeselníckych spoločenstiev – cechov. Väčší počet cechov na území Slovenska pôsobil už len v meste Košice. Po celej Európe preslávili Kežmarok farbiari, stolári, tkáči, súkenníci, ihliari a zlatníci. Mesto bolo známym hospodárskym a kultúrnym centrom Spiša a Uhorska. Vďaka kvalitným školám, medzi ktoré patrilo významné Evanjelické lýceum s vyše 400-ročnou tradíciou, do Kežmarku prichádzali profesori a študenti z celej strednej Európy – medzi nimi aj najvýznamnejší slovenskí literáti a vedci ako napríklad Pavol Országh Hviezdoslav, Pavol Jozef Šafárik, Aurel Stodola alebo Jur Hronec.
Najväčší hospodársky a spoločenský úpadok v moderných dejinách Kežmarku nastal na konci 19. storočia, kedy mesto obišla trať Košicko-bohumínskej železnice a v polovici 20. storočia, kedy komunistický režim pričlenil okres Kežmarok pod správu dovtedy nevýznamného Popradu. Od roku 1996 je Kežmarok opäť okresným mestom, aj keď hranice územia sa oproti pôvodným zmenili – súčasťou okresu dnes nie sú Vysoké Tatry.
Názov mesta
Prvý písomný prameň z roku 1251 hovorí o Kežmarku ako o Villa Sexonum aput Ecclesiam Sancte Elisabeth. V roku 1269 dostalo mesto mestské práva a s nimi tiež meno Käsmarkt (neskôr Käsmark/Kesmark a niekedy chybne Kaisermarkt). Slovenské označenie mesta Kežmarok a maďarské označenie mesta Késmárk pochádzajú z nemeckej formy.