cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hry malých bridžových federácií
Zvíťazilo Bulharsko pred Litvou. Slovensko obsadilo 10. miesto.
Slovensko bolo zastúpené družstvom Bratislava, ktoré skončilo v 1. lige na treťom mieste.
Sekvencer
Sekvencer je elektronický prístroj, ktorý dokáže vytvárať a vysielať frekvencie povelov, ktorými sa dajú riadiť pripojené zvukové generátory a vytvárať tak rytmické, melodické či harmonické slučky a úseky alebo aj celé skladby. Analógové sekvencery vytvárajú postupnosť pulzov s voliteľnou dĺžkou a amplitúdou, digitálne sekvencery väčšinou vytvárajú MIDI dáta. Mnohé digitálne sekvencery umožňujú aj záznam a úpravu týchto dát.
Sekvencery sú súčasťou bicích automatov, niektorých analógových alebo digitálnych syntetizátorov alebo pracujú ako samostatné zariadenia. V dnešnej dobe sú samostatné sekvencery úplne nahradzované softvérovými verziami. Moderné sekvencerové programy umožňujú súčasne s MIDI dátami zaznamenávať, spracovávať a prehrávať aj zvukové signály.
Lipkavec marinkový
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov lipkavec marinkový patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celkový trend tohoto rozšíreného druhu je klesajúci, v Stredomorí je vzácnejší.
Tibor Blatný
Ing. Tibor Blatný (Blattný) (* 22. február 1883, Košice – † 12. december 1969, Banská Bystrica) bol slovenský lesný hospodár a fytogeograf.
Životopis
Jeho otec bol Ernest Blatný, jeho matka Irma rod. Wittenbergerová. Do 1900 študoval na reálke v Levoči, 19001903 na Banskej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici, 1903 (Ing.). Od 1903 lesný praktikant v Banskej Bystrici, neskôr pôsobil ako lesný pracovník na viacerých miestach Slovenska. Predstaviteľ slovenskej fytogeografie a dendrológie, dejín lesníctva a lesníckeho archívnictva na Slovensku. Autor rozsiahleho diela o rozšírení stromov a krov na území Slovenska (vyšlo súčasne v nemeckom aj v maďarskom jazyku), historických štúdií o lesných pomeroch na Horehroní v období Jozefa Dekret-Matejovie a Ľudovíta Greinera. Článkami prispieval do odborných časopisov.
NGC 4053
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,9.
Dúbravská
Dúbravská môže byť:
Ratafandú
Ratafandú je jeden z obývaných ostrovov na atole Gáfu Dálu na Maldivách. Počet obyvateľov je 1 332 (jún 2006), dĺžka ostrova 1 275 m, šírka 250 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 430,66 km.
Pacifická netballová séria 2013
Pacifická netballová séria 2013 bola v poradí 5. Pacifická netballová séria v netballe žien, ktorú organizuje Oceánska netballová federácia (ONF). Konala sa v dňoch od 4.6. júna 2013 v meste Apia, v Samoe, za účasti 4 tímov. Samoa bola hostiteľom pacifickej série druhýkrát, predtým organizovala prvý turnaj v roku 2009 (tiež v Apii). Hračky Fidži vybojovali už svoj štvrtý titul (štvrtý v rade), keď vyhrali všetky svoje zápasy.
Okrem oficiálnych zápasov sa odohrali aj 3 zápasy družstiev Samoy a Fidži do 21 rokov.
Účastníci
Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v medzinárodnom rebríčku INF k 27. januáru 2013.
2. hokejová liga (Slovensko) 2014/2015
2. hokejová liga (Slovensko) 2014/2015 je dvadsiatou druhou sezónou v histórii 2. hokejovej ligy. Hrá v nej 18 tímov rozdelených do dvoch skupín. Víťazi skupín postúpia do finále, tzv. boja o víťaza 2. hokejovej ligy. Úspešnejší bude bojovať v baráži o 1. hokejovú ligu ktorá sa nehrala kvôli tomu že MšHK Bulldogs Prievidza mala finančné problémy.Víťazom sa stali HC Mikron Nové Zámky.
Hrací model
V základnej časti každé družstvo odohralo 24 stretnutí so súpermi zo svojej skupiny, pričom sa družstvá stretli 3-krát doma a vonku. Družstvá umiestnené na prvom mieste skupiny A a B postúpili do bojov o víťaza 2. hokejovej ligy. Finálová séria sa hrala na 2 víťazné stretnutia. Družstvo, ktoré zvíťazilo postúpilo do baráže o 1. hokejovú ligu, kde sa stretlo so 4. tímom v časti play-out. Baráž sa hrala na 4 víťazné stretnutia. Štart zahraničných hráčov bol v sezóne 2014/2015 stanovený na počet 3.
Sun Microsystems
right|thumb|Servery SUN
Sun Microsystems, Inc. je americká spoločnosť zaoberajúca sa výrobou a predajom počítačov, počítačových komponentov, softvéru a služieb z oblasti informačných technológií. Spoločnosť bola založená v roku 1982 a sídli v meste Santa Clara v Kalifornii (v Silicon Valley).
Spoločnosť Sun je známa vývojom inovatívnych technológií ako je platforma Java a NFS (sieťový súborový systém). Je priekopníkom otvorených systémov, najmä Unixu a v poslednom období je jedným z hlavných podporovateľov slobodného softvéru.
K výrobkom Sunu patria počítačové servery a pracovné stanice založené na ich vlastných procesoroch SPARC a procesoroch Opteron spoločnosti AMD, úložiská dát a množstvo softvérových produktov, ako napr. operačný systém Solaris a vývojové nástroje. Medzi ďalšie známe produkty z dielne Sun patrí aj open source kancelársky balík Open Office.org a virtualizačný nástroj xVM Virtual Box.
Harmonia
Harmonia môže byť:
1646 Rosseland
1646 Rosseland je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavil Yrjö Väisälä 19. januára 1939.
Bénac (Ariège)
Bénac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dave Farrell
David Michael Farrell (* 8. február 1977, Plymouth, USA) je basgitarista skupiny Linkin Park. Žil v Mission Viego, ale usadil sa v Los Angeles. Po škole (UCLA) sa pripojil k skupine The Snax, kvôli ktorej neskôr odišiel od Linkin Park, ale po roku a pol sa vrátil. Okrem basgitary hrá tiež na viole, gitare a violončele. Vystupuje pod prezývkou Phoenix. Nepodieľal na debutovom albume Linkin Park Hybrid Theory.
Osobný život
Dňa 28. decembra 2002 sa oženil s Linsey Braeunigovou, ktorá pracuje ako učiteľka. Má staršieho brata Joea.
Božie muky
Božie muky sú dielom ľudovej architektúry a budovali sa (na Slovensku v 15. – 19. storočí) uprostred dediny, pri rázcestiach, pri výpadových cestách, pri kostoloch alebo na iných významných a legendárnych miestach na pamiatku šťastných či naopak tragických udalostí v živote dediny, pospolitosti alebo jednotlivcov (napr. uzdravenie z ťažkej choroby, morová epidémia, uctenie mŕtvych, uzmierenie sporov o majetok a pod.).
Pomocou súsoší, obrazov alebo krížov zobrazovali výjavy zo života Krista. Sú rozšírené po celej kresťanskej Európe.
Carrère
Carrère je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Baltazár Blutfogel
Baltazár Blutfogel (Balthasar) (*  Bardejov - †  1516 Sliezsko) bol  iluminátor, rímskokatolícky kňaz.
Životopis
Pochádzal zo Sliezska. V roku 1498-1504 študoval na univerzite v Krakove, 1502 magister filozofie. Kazateľ na rôznych miestach Slovenska. Autor rkp. knihy Modlitebná kniha. Iluminátor a rubrikátor prvotlačí. Zachovalo sa 22 ním iluminovaných prvotlačí (väčšina z nich je v Országh Szechényi Könyvtár v Budapešti). SBS: Zv. 1 [uvádza kazateľ v Považskej Bystrici (1491-1498)]; Stredoveká knižná maľba na Slovensku, Bratislava 1997.- S. 73 [uvádza kazateľ v Banskej Bystrici (1491-1498)].
Veľký Kamenec
Veľký Kamenec (v minulosti Veľký Kevežd, Welká Keweschda, ) je obec na Slovensku v okrese Trebišov.
Symboly obce
Podľa Heraldického registra má obec tieto symboly prijaté 7. februára 2007. Na erbe je motív vinohradníctva podľa odtlačku pečatidla z roku 1780.
Erb
V červenom štíte strieborný striebrolistý vinič s koreňmi, na každej strane s jedným zlatým strapcom hrozna; v päte štítu sedem strieborných skál.
Vlajka
Vlajka má podobu troch pozdĺžnych pruhov červeného, žltého, bieleho v pomere 3:1:3. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvomi zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.
NGC 4054
NGC 4054 je galaxia v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil William Herschel 17. apríla 1789.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,4.
František Alexander Zvrškovec
Ing. František Alexander Zvrškovec (* 24. júl 1948, Dolný Kubín) je slovenský podnikateľ a bývalý predseda strany Prosperita Slovenska.
Emigrácia
Po jednoročnom pobyte v Taliansku odišiel do Švédska, kde vyštudoval Vysokú školu ekonomickú v Linköpingu. Po ukončení štúdia pracoval v štátnej správe a získal švédske štátne občianstvo.
Návrat na Slovensko
Na Slovensku opäť pôsobí od roku 1991. Spočiatku sa venoval podnikateľským aktivitám, od roku 2005 aj politickým, keď založil politickú stranu Prosperita Slovenska, ktorej bol predsedom. V decembri 2015 však jeho stranu prevzal Ľudovít Kaník a premenoval ju na DS-SDKÚ.
Externé odkazy
životopis na stránke Prosperity Slovenska verzia z 18. mája 2006 na web.archive.org
Les Chambres
Les Chambres je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kontinentálny pohár v ľadovom hokeji
Kontinentálny pohár v ľadovom hokeji je hokejový turnaj európskych klubov organizovaný Medzinárodnou hokejovou federáciou, nadväzujúci na Európsky pohár majstrov. Jeho prvý ročník sa uskutočnil v sezóne 1997/98 a bol určený pre tímy z krajín, ktoré nemali zástupcov v Európskej hokejovej lige.
V úvodnej sezóne sa pohára zúčastnilo 42 klubov z 26 krajín, ďalšie dva roky to už bolo 48 tímov. V sezóne 2000/01 bola zrušená Európska hokejová liga a Kontinentálny pohár sa na nasledujúce štyri sezóny stal jedinou európskou hokejovou pohárovou súťažou. Formát sa nezmenil, klesol však počet tímov na 36. Od sezóny 2004/05 je pohár určený pre tímy z krajín, ktoré nepatria do prvej šestky európskych krajín podľa svetového rebríčka IIHF.
Turnaj sa skladá z troch kvalifikačných kôl, ktoré sa hrajú od septembra do novembra a januárového finále (v prvých troch ročníkoch sa finále hralo už koncom decembra). Kvalifikačné kolá sa hrajú v jednotlivých skupinách, ktorých víťazi postupujú do nasledujúceho kola. Do každej skupiny sú okrem postupujúcich nasadené ďalšie tímy podľa rebríčka krajín IIHF, samozrejmosťou je účasť hostiteľa kvalifikačnej skupiny.
Sammallahdenmäki
Sammallahdenmäki je pohrebné miesto z doby bronzovej neďaleko fínskeho mestečka Lappi. Vek tunajších mohýl sa odhaduje až na 3 000 rokov. Pôvodne sa Sammallahdenmäki nachádzalo na brehoch Botnického zálivu, ale časom more ustúpilo a dnes je toto miesto vzdialené od mora niekoľko kilometrov.
Od roku 1999 je pohrebisko súčasťou svetového kultúrneho dedičstva UNESCO. thumb|left|Sammallahdenmäki
Benagues
Benagues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nobunaga Oda
Nobunaga Oda (jap.:織田 信長, Oda Nobunaga, celým menom jap.:織田上総介三郎信長, Oda Kazusanosuke Saburó Nobunaga, 23. jún 1534 – 21. jún 1582) bol hlavným daimjó v období Sengoku. Bol synom Nobuhideho Odu bezvýznamného bojovníka s malými pozemkami v provincii Owari. Nobunaga žil v neustálych vojnových výbojoch, predtým než predčasne zomrel v roku 1582, si podrobil takmer celé Japonsko.
Zjednotenie provincie Owari
V roku 1551 neočakávane zomrel Nobuhide Oda a v priebehu pohrebu ho Nobunaga obvinil z odporného konania, keď dával obradnú vonnú tyčinku na oltár. Tento akt neskoršie odsúdilo mnoho vazalov rodiny Oda. Títo presvedčení o Nobunagovom nedostatku disciplíny sa začali prikláňať na stranu jeho miernejšie vyjadrujúceho sa a viac spôsobného brata Nobujukiho.
Hoci bol Nobunaga uznaný ako Nobuhidov právoplatný následník, bol klan Oda rozdelený do veľa frakcií a dokonca bol celý klan technicky podriadený Jošimunovi Šibovi. Tak sa stalo, že Nobutomo Oda, ktorý bol zmocnencom šugo a ktorý ovládal moc strácajúceho Šibu, odmietol Nobunagu ako nového pána provincie Owari. Keď Jošimune jasne podporil a pokúsil sa pomôcť Nobunagovi, bol Nobutomom zavraždený.
Nobunaga úspešne presvedčil Nobumicuho Odu, mladšieho brata jeho otca Nobuhideho, aby sa pripojil na jeho stranu a s jeho pomocou bol Nobutomo zabitý na hrade Kijosu, ktorý sa neskoršie stal Nobunagovým sídlom na viac než 10 rokov. S využitím pozície právoplatného dediča kanrei Joušimuneho syna Јоšikaneho Šiby, uzavrel spojenectvo s rodinou Imagawa z provincie Suruga a s rodinou Kira z provincie Mikawa, nakoľko oba klany boli tiež kanrei a boli v úpadku. To v skutočnosti malo zaistiť, aby rodina Imagawa prestala útočiť na hranice provincie Owari.
Aj keď bol Nobujuki a jeho stúpenci stále na slobode, Nobunaga viedol armádu do provincie Mino na pomoc Dósanovi Saitóovi, ktorého syn, Jošitacu Saitó, sa obrátil proti nemu. Ťaženie nedopadlo dobre, Dósan bol zabitý a Jošitacu sa v roku 1556 stal novým pánom provincie Mino.
O pár mesiacov neskoršie urobil Nobujuki s podporou Каcuieho Šibatu a Hidasady Hajašiho výpad proti svojmu bratovi Nobunagovi. Boli porazení v bitke pri Ino. Títo traja boli omilostení len vďaka intervencii Nobunagovej a Nobujukiho matky. Avšak už v nasledujúcom roku plánoval Nobujuki ďalšiu vzburu. Nobunaga bol informovaný Kacuieom Šibatom a tak zavraždil Nobujukiho na hrade Mitosu.
V roku 1559 Nobunaga zlikvidoval celú opozíciu proti nemu ako v klane tak i v celej provincii Owari. Pokračoval vo využívaní Jošikaneho Šibu ako výhovorku na uzavieranie mieru s ostatnými daimjómi. Neskoršie však objavil Jošikaneho tajnú korešpondenciu s klanmi Kira a Imagawa, snažiac sa vyhnať Nobunagu a obnoviť moc klanu Šiba. Nobunaga ho vyhnal a aliancie vytvorené v mene klanu Šiba tak boli neplatné.
Bitka pri Okehazame
V roku 1560 zhromaždil Jošimoto Imagawa armádu v počte 20 - 40 tisíc mužov a vyrazil smerom na Kjóto, pod zámienkou pomôcť krehkému šógunátu Ašikaga. Klan Macudaira z provincie Mikawa sa pripojil k Jošimotovým vojskám.
Pre porovnanie, klan Oda mal armádu o sile iba 2 tisíce mužov, a táto sila bola rozdelená na obranu rôznych miest na hraniciach. Za takýchto strašných okolností, Nobunaga chcel predviesť jeho obľúbený tanec Acumori, predtým než sa on sám a pár spoločníkov pomodlí v svätyni. Podporený náhlou búrkou, Nobunaga napadol tábor Imagawov a zabil Jošimota, čo mu prinieslo prekvapivé víťazstvo. Toto je známe ako bitka pri Okehazame, ktorá priniesla menu Nobunaga národné povedomie.
To znamenalo rýchle oslabenie klanu Imagawa, ktorý tým stratil kontrolu na klanom Macudaria. V roku 1561 bolo vytvorené spojenectvo medzi Nobunagou a Macudairom Motojasuem (neskoršie známym ako Iejasu Tokugawa).
Tenka Fubu
V roku 1561 v Mino zomrel predčasne na chorobu Jošitacu Saitó, a bol nahradený synom Tacuokim Saitóm. Hoci bol Tacuoki mladý a málo skúsený ako vládca, bol ako vojenský stratég rovný svojmu dedovi a otcovi. Cítiac nebezpečenstvo tejto situácie, odišiel Nobunaga zo svojej základne a začal kampaň v Minu.
Pri presvedčovaní vazalov rodu Saitó, aby sa zriekli ich nekompetentného a pochabého pána, Nobunaga oslabil tento klan veľmi významne a pripravil si tak podporu pre konečný útok v roku 1567. Nobunaga sa zmocnil hradu Inabajama a poslal Saita Tacuokiho do exilu.
Oda Nobunaga odišiel do Inabajamy a premenoval svoj nový hrad rovnako ako mesto na Gifu. Pomenovanie dostali podľa legendárneho Mount Gi v Číne, ktoré založila dynastia Zhou. Tým Nobunaga odhalil ambície podmaniť si celé Japonsko. Začal používať svoju novú pečať, ktorá sa čítala ako „Tenka Fubu“ čo znamená: „Rozširovať militarizmus na celú zem“ v literárnej forme „….pod nebom“.
V roku 1564 sa vydala Nobunagova sestra Oiči za Nagamasu Azaia, ktorý bol daimjó v severnej provincie Ómi. To mu neskoršie pomohlo pripraviť si cestu do Kjóta.
V roku 1568 cestoval posledný ašikagský šógun Ašikaga Jošiaki do Gifu a požiadal Nobunagu, aby začal ťaženie na Kjóto. Jošiaka bol brat zavraždeného 13. šóguna z rodu Ašikaga Jošiterua. Vrahovia Jošiterua dosadili na miesto šóguna svoju bábku Ašikagu Jošihideho.
Nobunaga súhlasil s Jošiakiho žiadosťou ako výbornou príležitosťou začať ťaženie a podrobiť si Kjóto. Prekážkou mu však bol klan Rokkaku v severnej provincii Ómi. Vodca klanu Rokkaku, Jošikata, odmietol podporiť Jošiakiho ako šóguna a tým začala vojna. Nobunaga podnikol masívny útok a zahnal klan Rokkaku späť na ich hrady.
V priebehu krátkeho času dosiahol Nobunaga Kjóto a vyhnal klan Mijoši preč z mesta. Jošiaki bol následne menovaný 15-tým šógunom z roku Ašikaga.
Nobunaga odmietol post Kanrei a následne začal s oslabovaním moci šóguna, s jasným úmyslom využiť ho ako bábku pre ospravedlnenie svojich budúcich výbojov. Jošiaki však nemal v úmyslu stáť sa nejakou bábkou a tak si potajme dopisoval s rôznymi daimjómi s cieľom vytvoriť alianciu proti Nobunagovi.
Osobitne klan Asakura nebol „potešený“ vzrastajúcou mocou klanu Oda. Historicky bol totiž klan Oda podriadený klanu Asakura a Asakura Jošikage, tiež dočasne ochraňovaný Ašikagou Jošiakim, ktorý však nebol príliš stotožnený s ťažení na Kjóto, a tak klan Asakura teraz pohŕdal Nobunagovými úspechmi.
Keď Nobunaga nasmeroval ťaženie na územie klanu Asakura, Nagamasa Azai (manžel Nobunagovi sestry Oiči), zrušil spojenectvo s klanom Oda kvôli sláve spojenectva rodov Azai a Asakura, ktorá trvala generácie. S pomocou rebelov z Ikka, získala aliancia proti Nobunagovi plnú silu.
V bitke pri Agenawe porazil Nobunaga a Iejasu Tokugawa spojené sily klanov Asakura a Azai.
Nobunaga viedol vojnu i proti budhistickým mníchom, ktorí sa mu odmietli podrobiť. Enrjakudži, kláštor na hore Mt.Hiei, s bojovnými mníchmi školy Tendai, mu boli zvlášť tŕňom v oku, lebo sídlili veľmi blízko jeho sídla v hlavnom meste Kjóte. Preto v roku 1571 Nobunaga napadol Enrjakudži, ktorý bol obdivovaný a významný kultúrny symbol tejto doby a vypálil ho do základov. Pri tejto akcii zomrelo medzi 20-30 tis. mužov, žien a detí.
V priebehu rokov Nobunaga upevňoval svoju pozíciu a brutálne ničil svojich nepriateľov. Napríklad v Natašine: Nobunaga utrpel strašné straty obranou Ikko. Nakoniec Nobunaga obkľúčil nepriateľský komplex a zapálil ho, zomreli tu desaťtisíce civilistov, väčšinou žien a detí.
Jeden z najsilnejších členov aliancie proti Nobunagovi, Šingen Takeda, bol konkurentom aliancie Oda-Tokugawa (ktorá bola založená hlavne na stráženie Takedov a ich spojencov Imagawov). V roku 1572 povzbudil šóguna a rozhodol, kto bude riadiť hlavné mesto. So zviazanými rukami na západnej fronte, poslal Nobunaga bezvýznamnú pomoc Iejasuovi Tokugawovi, ktorý utrpel porážku v bitke pri Mikata ga Hare v roku 1572.
Avšak po bitke Takedove vojská ustúpili a Šingen v roku 1573 zomrel. To bola pomoc pre Nobunagu, ktorý sa mohol zamerať na Jošiakiho a vyhlásil mu otvorenú vojnu napriek cisárskemu súdnemu zásahu.
Nobunaga porazil Jošiakiho slabé sily a poslal ho do exilu. Ešte toho roku skončil šógunát Ašikaga.
V tom istom roku Nobunaga úspešne zničil klany Asakura a Azai. Nagamasa Azai poslal Oiči späť Nobunagovi a spáchal samovraždu. Po zničení rodu Nagašima v roku 1574, bol jediným ostávajúcim Nobunagovým protivníkom už iba klan Takeda, teraz vedený Kacujorim Takedom.
V rozhodujúcej bitke u Nagašino zničili spojené sily Nobunagu a Iejasua Tokugawu klan Takeda vďaka strategickému využitiu muškiet (arkebúz). Nobunaga prekonal nevýhodu pomalého nabíjania arkebúz tým, že postavil strelcov do troch radov. Potom čo vystrelila prvá rada, zohla sa a nabíjala, zatiaľ čo strieľala nasledujúca rada. Guľky boli schopné prevŕtať brnenie Takedových jazdcov. To spôsobilo zmätok v Takedovej kavalérii, ktorá bola zatlačená späť a zabíjaná lietajúcimi strelami.
Nobunaga pokračoval v expanzii. Poslal Kacuieho Šibatu a Tošiieho Maedu na sever a Micuhideho Akečiho do provincie Tamba.
Obliehanie Išijama Hongana-džiho v Osake klanom Oda prinieslo malý pokrok, ale klan Mori z regiónu Čúgoku začal posielať posily do silne obliehaného mesta cez more a prelomil tým námornú blokádu.
V roku 1577 dostal Hidejoši Hašiba rozkaz postúpiť na západ a stretnúť sa s klanom Mori.
V roku 1578 bol dokončený hrad Azuči v provincii Ómi a tento pôsobivý a extravagantne vyzdobený hrad šokoval európskych misionárov rovnako ako obyčajných dvoranov.
Po porážke Šingena Takedu, vytvoril Kenšin Uesugi, významný generál tejto doby, alianciu proti Nobunagovi. Nasledovali výboje na susedné sily, ktoré vyvrcholili bitkou pri Tedorigawe víťazstvom Uesugiho. To bolo práve v dobe keď sa Uesugiho sily pripravovali na cestu na Kjóto.
Po tejto porážke musel Nobunaga Oda skrývať veľké obavy z Uesugiho. Od posla sa potom dozvedel novinky o generálnej mobilizácii Uesugiho armády. Ak by viedol Uesugi svoju armádu na Kjóto, tak by nemal žiadnu šancu než sa vzdať a postúpiť východné územie s nádejou že dostane milosť. Avšak Kenšin Uesugi zomrel na mŕtvicu ešte pred vyrazením jeho armády.
V roku 1580 prinútil Nobunaga Išijamu Hongan-džiho ku kapitulácii a v roku 1582 zničil aj klan Takeda. Nobunagova moc bola teraz na vrchole a bol pripravený začať inváziu do provincie Ečigo a na Šikoku.
Incident v Honnó-dži
V roku 1582 napadol Hidejoši Hašiba (Nobunagov najvernejší vazal) provinciu Biččú a obliehal hrad Takamacu. Tento hrad bol oporným bodom klanu Móri a jeho strata by znamenala ponechanie domáceho panstva zraniteľným. Pod vedením Terumoteho Móriho prišli posily z vonkajšieho hradu Takamacu a zo dvoch strán Hidejošiho odrezali. Ten požiadal Nobunagu o posily.
Často sa spomína, že Hidejoši nepotreboval posily, ale z rozličných dôvodov o ne Nobunagu požiadal. Niektorí veria, že Hidejoši, ktorému ostatní generáli závideli a nenávideli ho pre jeho rýchly vzostup z nižšieho pešiaka až na generála zodpovedajúcemu sa iba Nobunagovi, chcel mať nejaký profit z dobytia hradu pre Nobunagu a získať navrch pred ostatnými vazalmi rodu Oda. Iní špekulujú o tom, že Hašiba alebo jeho vazali chceli vylákať Nobunagu do zraniteľnej pozície na fronte, kde by ho mohli ľahšie zavraždiť. Ďalší veria, že Hašiba bol v skutočnosti vedúcou postavou za zradou Micuhideho Akečiho.
V každom prípade Nobunaga rozkázal Nagahidemu Niwovi, aby sa prichystal na inváziu na Šikoku a Micuhidemu, aby pomohol Hidejošimu. Na ceste do regiónu Čúgoku zastavil Nobunaga v Honnó-dži, v chráme v Kjóte. Pretože Nobunaga neočakával útok uprostred ním ovládaného územia, bol strážený iba pár desiatkami služobníkov a osobnými strážcami.
Napriek tomu ho Micuhide náhle obkľúčil, udrel na Honnó-dži a donútil Nobunagu, aby spáchal samovraždu. V rovnakom čase, keď Akečiho sily napadli hrad Nidžó si Nobunaga vzal život. Spoločne s ním zomrel jeho mladý milenec, Mori Ranmaru, ktorý mu verne slúžil veľa rokov a bol s ním aj v tomto žalostnom čase. Jeho lojalita a starostlivosť o pána boli známe a časom veľmi oceňované. Iba jedenásť dní po úderu na Honnó-dži bol Micuhide zabitý v bitke pri Jamazaki.
Oda, Tojotomi a Tokugawa
Nobunaga bol známy ako pán oblasti Nagodža (ako sa hovorilo provincii Owari) a neobyčajný príklad pre samuraja období Sengoku. V priebehu pár rokov položil pre svojich nasledovníkov cestu na dokončenie zjednotenia Japonska pod novou vládou bakufu.
Je dôležité že, Hidejoši Tojotomi a Iejasu Tokugawa (ktorý založil šógunát Tokugawa) boli vernými nasledovníkmi Nobunagu. Hidejoši sa stal z bezmenného roľníka jedným z najvýznačnejších Nobunagových generálov. Iejasu zdieľal s Nobunagou detstvo a vyrastali ako silní spojenci. Hidejoši porazil Akečiho v priebehu mesiaca a bol považovaný za právoplatného Nobunagovho nástupcu, ktorý pomstil Micuhideho zradu.
Títo dvaja boli obdarovaní Nobunagovými predošlými úspechmi, ktorými vybudoval a zjednotil Japonsko a o ktorých sa hovorilo: „Zjednotenie je ako ryžový koláčik: Oda ho urobil, Hašiba ho sformoval a nakoniec ho ochutnal iba Iejasu.“ (Hašiba je rodové meno Hidejošiho, ktoré používal kým nasledoval Nobunagu)
Hidejoši, ktorý sa stal hlavným vládcom v roku 1586, sám syn z chudobnej roľníckej rodiny, zaviedol právo vďaka ktorému bola samurajská trieda kodifikovaná ako stála a dedičná a ostatným triedam bolo zakázané nosiť zbrane. Tým bola značne sťažená pohyblivosť v rámci Japonskej spoločnosti (ktorú nakoniec úplne znemožnil Tokugawský šógunát) až do doby keď bola samurajská trieda pri reformách Meidži rozpustená.
Oprávnené samurajské rodiny po 17. storočí si tak vybrali možnosti nasledovať Nobunagu, Hidejošiho a Iejasua. V priebehu zmien režimov boli veľké bitky a mnoho porazených samurajov bolo zničených alebo sa stali róninmi, popr. sa začlenili do obyčajné populácie.
Jeho politika
Nobunagovým snom bolo nie len zmeniť spôsob vedenia vojen v Japonsku, ale tiež vytvoriť jednu z najmodernejších armád sveta. Vylepšoval a rozširoval techniku oštepov, lodí a hradov. Vylepšil systém bojových postavení tým, že sa do úvahy brala skúsenosť, nie však meno alebo pôvod, ako tomu bolo v skorších dobách. Vazalom bola dávaná pôda na základe výnosov ryže a na veľkosti pozemkov. Jeho organizačný systém bol presne použitý a ďalej vyvíjaný jeho spojencom Iejasuom Tokugawom vo vzniknutom Tokugawskom šógunáte v Ede.
Nobunagova vláda a dôvtip neboli využité iba na vojnovom poli, ale bol tiež známy ako dobrý obchodník a rozumel princípom mikro- a makroekonomiky. Ako prvý modernizoval ekonomiku z poľnohospodárskej podstaty na podstatu výrobnú a na služby. Hradné mestá boli vyvíjané ako centrá lokálnych ekonomík. Boli vytvárané cesty na jeho panstvách medzi hradnými mestami nie len na uľahčenie cestovania ale predovšetkým na jednoduchší pohyb veľkých armád na dlhé vzdialenosti v čo najkratšom čase. Medzinárodný obchod bol rozšírený do Číny a na Kórejský polostrov, kým nezačali prichádzať „južní barbari“ - Európania z Filipín, Siamu a Indonézie.
Zaviedol politiku „rakuichi rakuza“ ako cestu pre podporu obchodu a celkovej ekonomiky. Tato politika zrušila a zakazovala všetky monopoly a otvorila uzavreté a privilegované zväzy, spoločnosti a cechy, ktoré videla ako prekážky obchodu. Tiež vyvinul rôzne daňové výnimky.
Staval krásne záhrady a hrady. Snáď najkrajším z nich, a tiež vraj najkrajším v celom Japonsku, je Azuči pri jazere Biwa. Tento hrad je pokrytý zlatom a zdobený sochami, vo vnútri sú interiéry maľované maliarom Kanó Eitoku.
Bol fascinovaný európskou kultúrou, zbieral umelecká diela, zbrane a brnenia. Je tiež považovaný za jedného z prvých Japoncov, ktorí nosili európske oblečenie. Bol patrónom kresťanských misionárov v Japonsku, ale nikdy nekonvertoval na kresťanstvo.
Nobunaga je v Japonsku spomínaný ako jedna z najbrutálnejších postav období Sengoku. Bol prvým z troch hlavných postáv obdobia Sengoku. Tými ďalšími boli Hidejoši Tojotomi (zvaný tiež Hidejoši Hašiba) a Iejasu Tokugawa. Nobunaga Oda bol na najlepšie ceste dokončiť dobytie a zjednotenie Japonska, keby ho Micuhide Akeči (jeden z jeho generálov) nedonútil spáchať sebevraždu v Honnó-dži v Kjóte. Akeči sa potom sám vyhlásil za pána Odových území, bol však rýchlo porazený ďalším z Odových generálov Hidejošim.
Hollywood severu
Hollywood severu je pojem, ktorý naráža na Hollywood, americké centrum výroby filmov a televíznych seriálov v kalifornskom meste Los Angeles a ktorý označuje filmový priemysel, alebo filmové lokácie nachádzajúce sa na sever od svojho menovca.
Za Hollywood severu sa zvykne považovať najmä kanadský filmový priemysel sústredený v mestách Vancouver a Toronto. Občas sa používa aj pre niekoľko miest v Kalifornii nachádzajúcich sa severnejšie od pôvodného Hollywoodu, vrátane mesta San Francisco a údolia Silicon Valley.
Centre Bell
Bell Centre [sa(n)tr bel], pôvodný názov Molson Centre, je domáci štadión hokejového klubu NHL Montreal Canadiens. Canadiens tu hrajú od roku 1996. V prvom zápase, 16. marca 1996 hostili New York Rangers a Canadiens vyhrali 4-2. Pôvodným štadiónom Canadiens bol Forum de Montréal. V roku 1993 sa začali práce na konštrukcií Centre Bell. Pôvodný názov štadióna bol Centre Molson, podľa značky piva Molson, neskôr bol názov zmenený na Centre Bell.
Aréna sa rozkladá na ploche 15 680 m², nachádza sa v blízkosti staníc metra Lucien-L'Allier a Bonaventure. Súčasťou budovy štadióna je aj železničná stanica Lucien-L'Allier.
Štadión má najväčšiu kapacitu spomedzi všetkých štadiónov NHL, do arény sa zmestí až 21 273 divákov.
Austronézia
Austronézia môže byť:
Centre Bell
Externé odkazy
Oficiálna stránka
1647 Menelaus
1647 Menelaus je planétka s priemerom 71 km, ktorú objavil S. B. Nicholson 23. júna 1957.
Psitteuteles
thumb|[[lori timorský (Psitteuteles iris)]] Psitteuteles, po slovensky lori, je rod z podčeľade loriorodé. Niekedy sa druhy z tohto rodu zaraďujú do rodu Trichoglossus.
NGC 4055
NGC 4055 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 29. apríla 1832.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
Božie kráľovstvo (Stará zmluva)
Kráľovstvo božie podľa Starej zmluvy: Stará zmluva uvádza Jahveho ako kráľa Izraela (2) po dobytí Kanaánu a usídlení sa. Po vzniku monarchie sa izraelské kráľovstvo stotožňuje s kráľovstvom božím. Kráľ získava Jahveho kráľovstvo (2Kron 13,8), preto musí dodržiavať jeho zákony a dbať o to, aby ich uznával aj ľud. Po páde tohto kráľovstva, v babylonskom zajatí sa utvára obraz takého kráľovstva božieho, ktoré sa raz, v ďalekej budúcnosti, rozšíri až po hranice zeme, no ktorého centrom bude Jeruzalem, kam budú zovšadiaľ prichádzať ľudia, aby sa klaňali Jahvemu, kráľovi. Stvoriteľom nastávajúceho kráľovstva božieho bude Mesiáš.
Minčol (vrch vo Veľkej Fatre)
Minčol niekde uvádzaný ako Kračkov je vrch v centrálnej časti Veľkej Fatry. Nachádza sa medzi Rakytovom a Čiernym kameňom, približne juhozápadne od Ružomberka.
Popis
Západné svahy klesajú do Ľubochnianskej, východné do Revúckej doliny a do týchto dolín stekajú horské bystriny, odvodňujúce masív Minčola. Ľubochnianskou dolinou preteká riečka Ľubochnianka, z východných častí hrebeňa smeruje voda Revúckou dolinou riekou Revúca. Severovýchodne susedí mohutný Rakytov, oddelený Južným Rakytovským sedlom, juhozápadne sa nachádza Čiernym kameňom, oddelený sedlom pod Čiernym kameňom.
Výhľady
Poloha v hlavnom hrebeni a zároveň pomerne dobrá dostupnosť z blízkej obce robí z Minčola turisticky frekventovanú lokalitu. Výhľad z vrcholu obmedzuje tak riedky porast, ako aj okolité vyššie vrchy. Minčol preto poskytuje zaujímavý pohľad práve na velikány Veľkej Fatry, no z vhodných častí možno pri priaznivých podmienkach pozorovať Nízke Tatry, Malú Fatru či časť Oravskej Magury.
Carresse-Cassaber
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Speak to Me (pieseň, Pink Floyd)
„Speak to Me“ je úvodná skladba albumu The Dark Side of the Moon, ktorý vydala britská rocková skupina Pink Floyd v roku 1973. Autorom skladby je bubeník skupiny Nick Mason. Live verzia skladby sa nachádza na albume Pulse.
Kompozícia
Samotná skladba je inštrumentálna (aj keď obsahuje páskové efekty, ktoré skupina už predtým vydala - krátka sekcia vokálov v skladbe „The Great Gig in the Sky“). Táto skladba následne nalieha na ďalšiu skladbu „Breathe“. Niektoré rádiá a neskoré vydania albumu The Dark Side of the Moon tieto dve skladby spojili do jednej.
Vajnorská ulica
náhľad|Vajnorská ulica Vajnorská ulica je ulica v Bratislave na rozhraní mestských častí Ružinov a Nové Mesto. Je to jeden z hlavných dopravných ťahov vo východnej časti mesta. Začína sa pri Trnavskom mýte, pokračuje pri nákupnom centre Polus City Center pri jazere Kuchajda a končí sa na spojnici s Rožňavskou ulicou. Tvorí podstatnú časť tzv. Vajnorskej radiály.
Bibiana Wallnerová
Zo života
Narodila sa v Bratislave do rodiny advokáta. Do ich života výrazne zasiahol komunistický prevrat. Otec sa už hneď po ňom rozhodoval odísť do zahraničia, ale jeho dcéry nesúhlasili. Názor zmenili až začiatkom 50. rokov. V máji 1951 sa odhodlali na útek do Rakúska. Bibiana mala tesne pred maturitou. Prevádzač spolupracoval s pohraničníkmi. Pri nočnom prechode cez hranice pri Kopčanoch bola celá skupina utečencov dostihnutá hliadkou pohraničnej stráže - jej sestru Dorotu pohraničníci zastrelili a zvyšok rodiny zavreli.
Následný súd poslal do väzenia otca na 12 rokov, matku na 5 rokov a Bibianu na 2,5 roka. Z väzenia sa dostala na amnestiu v roku 1953, otec vo väzení zomrel. Jej mamu pustili neskôr.
Bibiana Wallnerová zmaturovala až keď mala 28 rokov. 10 rokov si dávala každý rok žiadosť o maturitu. Po prepustení z väzenia pracovala v laboratórnych potrebách neskôr ako šepkárka v divadle. Pracovala v rozhlase a neskôr, keď ju prepustili z politických dôvodov (kvôli pokusu o útek v päťdesiatych rokoch), pracovala ako sprievodkyňa v Čedoku.
Stala sa autorkou piesňových textov, rozhlasovou redaktorkou, prekladateľkou, dramaturgičkou a od 70. rokov tiež spisovateľkou. Patrila medzi známych autorov rozhlasových hier, najmä pre deti.
Zomrela 20. júla 2014. Bola nominovaná na Cenu pamäti národa 2014.
Nexus 5X
Nexus 5X je androidový smartfón, ktorý vyrába juhokórejská spoločnosť LG Electronics v spolupráci so spoločnosťou Google ako súčasť svojho radu Nexus. Uvedený bol 29. septembra 2015 a do predaja uvedený v októbri toho roku.
Obsahuje LCD displej s uhlopriečkou 5,2" a s rozlíšením 1080x1920 bodov s bodovou hustotou 424 ppi. Poháňa ho systém na čipe Qualcomm MSM8992 Snapdragon 808 a procesor Quad-core 1.44 GHz Cortex-A53 & dual-core 1.82 GHz Cortex-A57 a grafický procesor Adreno 418. Obsahuje vnútorné úložisko s kapacitou 16 alebo 32 GB a 2 GB RAM.
Primárna kamera má rozlíšenie 12,3 MP, laserové zaostrovanie a duálny LED blesk. Dokáže nahrávať video 2160p pri 30 fps. Použitý operačný systém je Android vo verzii 6.0 (Marshmallow).
Batéria má kapacitu 2700 mAh.
Božena Bobáková
Božena Bobáková (* 4. september 1929, Mýto pod Ďumbierom† 21. október 2020) bola slovenská spisovateľka.
Životopis
Študovala na gymnáziách v Banskej Bystrici a v Brezne, kde v roku 1947 maturovala, a v roku 1978 skončila diaľkové štúdium slovenčiny a nemčiny na PF v Banskej Bystrici. Po vydaji sa venovala vlastnej domácnosti, potom od roku 1960 učila nemčinu na SPŠ v Brezne. Od roku 1983 žije na dôchodku. Prozaickej tvorbe sa venovala od polovice 50. rokov.
Gioacchino Rossini
Gioacchino Antonio Rossiny (* 29. február 1792, Pesaro – † 13. november, 1868, Paríž) bol taliansky hudobný skladateľ, ktorý sa preslávil svojimi operami. Hudbu študoval na lýceu v Bologni, a mal len 18 rokov, keď mu uviedli v Benátkach jeho prvú jednoaktovú operu La cambiale di matrimonio. Preslávil sa však až operou Tancredi, uvedenou v roku 1813, ktorá mu priniesla slávu aj v Miláne, Ríme či Neapole. Neskôr sa usadil v Paríži, kde sa stal riaditeľom Théâtre Italien a snažil sa o popularizáciu talianskej opery a o podporu mladých skladateľov (podporoval napr. Belliniho).
Bol obdivovateľom viedenského hudobného klasicizmu a diela Mozarta a Haydna silne ovplyvnili jeho opernú tvorbu. Na začiatku svojej kariéry komponoval hlavne komické opery (opera buffa), neskôr komponoval aj vážne opery, ktorej typickým príkladom je opera Wiliam Tell (Guillaume Tell). Spolu skomponoval asi 40 opier, z ktorých najznámejšou sa stala komická opera Barbier zo Sevilly (Il barbiere di Siviglia). Okrem opier komponoval aj napr. symfónie, kantáty alebo rôzne komorné skladby. V jeho operách sa uplatňoval spevácky štýl bel canto.
Tvorba
Rossiniho opery sú postavené na princípe kontrastu. V priebehu každej scény dochádza k prudkým zmenám nálady.
Mila Haugová
Ing. Mila Haugová (pseudonym Mila Srnková) (*14. jún 1942, Budapešť, Maďarsko) je slovenská poetka a prekladateľka.
Životopis
Vyrastala v Zajačej Doline (dnes súčasť obce Krškany). Maturovala na gymnáziu v Leviciach. Vyštudovala Vysokú školu poľnohospodársku v Nitre a pracovala ako agronómka, neskôr ako učiteľka. V roku 1972 sa presťahovala do Bratislavy, v rokoch 1986 – 1996 pracovala ako redaktorka v časopise Romboid. V súčasnosti žije v Bratislave.
Tvorba
Prvé diela začala uverejňovať v roku 1976 v časopise Nové slovo, knižne debutovala v roku 1980 zbierkou básní Hrdzavá hlina. Vo svojich dielach zachytáva každodenné udalosti, tragické okamihy blízkych, partnerské vzťahy, ich krehkosť a prípadný rozpad. Časť jej tvorby je ovplyvnená maľbami jej životného druha Petra Ondreičku. Stala sa poetkou kultivovaného tvaru, zameriavala sa na jednoznačne ženskú poéziu plnú vyjadrovania citov i za cenu, že sa tým stupňuje zraniteľnosť a krehkosť človeka.
Okrem vlastnej tvorby sa tiež venuje prekladom, z ktorých vynikajúcim dielom je výber krátkych básní Neskoro je, neodchádzaj zo starojaponskej zbierky Man'jóšú preložený v spolupráci s Fumiko Kuwahara roku 1984.
Dielo
Preklady
Memoáre
NGC 4056
NGC 4056 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 18. marca 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 15,5.
Silbaš
Silbaš je osada v obci Báčska Palanka v Južnobačskom regióne v Srbsku. V roku 2011 v dedine žilo 2 467 obyvateľov (v roku 2002 mala 2 849 obyvateľov).
Dejiny
Silbaš patrí medzi najstaršie osady nachádzajúce sa v Báčke. Prvé písomné zmienky o Silbaši uvádza Inványi I. v monografii o Báčsko-bodrožskej župe, kde v roku 1263 spomína Szilbach, južného suseda Buľkesu, ako dedinu susediacu s pozemkom Kesi. Neskoršie záznamy pochádzajú z letopisu pravoslávnej cirkvi v Silbaši, kde sa uvádza pustatina zvaná Sila Vaš. Ešte niekoľko záznamov z 15. storočia uvádza názov Zylbac, alebo skratku Zil. Podľa ústneho podania táto osada dostala svoj názov z maďarského slova „szilva“ – slivka.
V Tureckých defteroch, z Báčskej náchie, spomínajú Silbaš ako dedinu s 25 daňovými poplatníkmi. Z týchto údajov môžeme vidieť, že dedina nebola vždy na rovnakom mieste a trvalo osídlená. V tom období väčšina obyvateľstva nemala dlhodobé príbytky, ale koliby opletené prútmi a blatom. Takéto stavby im umožňovali ľahké migrácie a možnosť presúvať sa z jedného miesta na druhé. Často sa sťahovali hlavne kvôli pastvinám a pôde, ktorá nebola zaplavená močiarmi. Na začiatku 18. storočia sa okrem Silbaša v zápisoch vyskytoval i názov Szent Mihaly. Postupne sa poloha dediny prestála meniť a tieto dve neďaleké osídlenia sa spojili do jedného – Silbaša. Od roku 1844 do roku 1918 oficiálne meno sa nariadením úradov zmenilo na Silbač. V 18. storočí mala dedina i svoj vlastný erb a pečiatku. V tomto období boli pri súpisoch obyvateľstva zaznamenávané aj priezviská. Srbské priezviská, ktoré sa vyskytujú v Silbaši až dodnes, sú: Petljanski, Zarupski, Ninkov, Pejak, Aleksić, Pajić, Vukadinov a iné.
Okrem väčšinového, srbského obyvateľstva, v Silbaši má svoje pevné miesto aj slovenská menšina, od svojho príchodu do tejto dediny. Z hľadiska osídľovania dediny Slovákmi, Silbaš patrí medzi najmladšie, lebo slovenskí osadníci prichádzali sekundárnou až terciárnou kolonizáciou v dolnozemskej oblasti. Väčšia časť prišla z oblasti Kiskőrösa (dnešné Maďarsko) a z okolitých slovenských vojvodinských dedín – Selenča, Laliť, Bajša a Hložany. Podľa záznamu v matrike bol prvý Slovák v Silbaši už pred rokom 1799, ale v organizovanejšej forme sa prvé skupiny trvalo usadili od roku 1814 do 1816. Podľa cirkevných záznamov, prví slovenskí obyvatelia boli: Adam Tušjak, Jakub Gajdoš, Juraj Javorský, Tomáš Kováč, Jozef Andrášik, rodiny Banský, Fabok, Čermák, Krnáč a iní.
Začiatky a prvé prejavy organizovaného spoločenského života slovenskej menšiny sa prejavili aktivitou na cirkevnom, ale i na vzdelávacom poli. Nárast počtu Slovákov v Silbaši prvých niekoľko desaťročí nebol veľký a z toho dôvodu nebola ani možnosť založiť vlastnú cirkevnú organizáciu. Aj napriek tomu už od roku 1818 má Silbaš vlastnú evidenciu v matrike narodených a úmrtia. V rovnakom roku bola založená a otvorená prvá slovenská škola. Za prvého učiteľa bol zvolený Matej Ondrej Franko, ktorý pôsobil zároveň ako cirkevný levíta. Takéto spojené funkcie v rámci cirkvi a školy vykonávali viacerí jeho nástupcovia.
Po príchode do Silbaša si malý počet evanjelikov na darovanom pozemku vybudoval modlitebnicu a učiteľský byt. Silbašský evanjelický zbor bol v tomto období fíliou pivnickej cirkvi. Od roku 1822 silbašský zbor zmenil svoju fíliu a patril do nemeckej cirkvi nachádzajúcej sa v susednom Bulkesi, dnešnom Maglići. V roku 1839 získala silbašská cirkev samostatnosť. Už rok predtým si počas procesu osamostatnenia vybudovali vlastné modlitebné priestory. Za prvého farára si obyvatelia Silbaša zvolili Samuela Babylona. Pôsobil od roku 1839 do 1866. Pôvodom bol z Radvaňa, zo Zvolenskej stolice, a počas svojho štúdia v Bratislave pôsobil spolu s Ľudovítom Štúrom. V študentských časoch bol členom a tajomníkom Spoločnosti učencov reči československej. S. Babylon sa počas svojho pôsobenia v Silbaši zasadzoval za práva slovenského obyvateľstva. Pôsobil aj na kultúrnom poli, keď v roku 1847 organizoval v Silbaši Cyrilo-metodské oslavy. V jeho stopách pokračoval i druhý silbašský farár Michal Valach, ktorý pôsobil od roku 1866 do roku 1874. Venoval sa zveľaďovaniu slovenskej menšiny v Silbaši, ale zároveň pôsobil ako jednateľ Matice slovenskej v Báčke a prispieval do slovenských novín a časopisov. Mal výrazný podiel na výstavbe novej školy v Silbaši a okrem toho bol v Pivnickom školskom okrese dekanom.
Aj ďalší kňazi a učitelia sa zaslúžili o udržanie národného povedomia a vzdelávania Slovákov. V rokoch 1874 – 1876 v Silbaši pôsobil ako evanjelický kňaz Félix Kutlík. Bol to významný národnopolitický, osvetový a literárno-publicistický pracovník, jeden z prvých skutočných spisovateľov vojvodinských Slovákov. Zo záznamov Félixa Kutlíka sa dozvedáme, že v Silbaši vtedy žilo asi 2800 obyvateľov, z toho 721 Slovákov a ďalšiu časť tvorili Srbi. Bolo to obdobie, keď osada nemala žiadne národoosvetové spolky. Vtedy dedina mala evanjelickú modlitebnicu, pravoslávny kostol, poštu, slovenskú a srbskú školu.
Vzácnym dokumentom je práca Félixa Kutlíka Dejiny Cirkve ev. a.v. Silbašskej, ktorá je jeho prvou vojvodinskou historickou prácou. V snahe zachovať budúcim pokoleniam trvalé záznamy, podal stručné dejiny tunajších Slovákov, zaujímal sa najmä o osídľovanie a kultúrny život. Z obdobia pobytu v Silbaši sa zachovala i jeho rukopisná práca, obsahujúca súpis slovenských silbašských rodín. Pri každom mene bol uvedený dátum, miesto narodenia, miesto úmrtia. Pri menách detí sa uvádzajú i údaje o krste a sobáši. Tento zoznam bol pôvodne vyhotovený pre uľahčenie rozličných úradných povinností a pre ľahšiu orientáciu. Veľká časť jeho diel predstavuje významné pramene pre genealogický a etnologický výskum silbašských Slovákov. Félix Kutlík dával v rámci svojej cirkevnej práce dôraz hlavne na pozdvihnutie morálky medzi dospelými a školskú dochádzku medzi deťmi. Okrem toho sa venoval aj národnopolitickým a kultúrnym záležitostiam, ktorým sa v nasledovných rokoch života venoval v neďalekom Kulpíne, kam sa natrvalo presťahoval.
Súčasnú podobu slovenského evanjelického kostola začali stavať Silbašania na mieste, kde bola predtým umiestnená modlitebnica. Dokončili ho a vysvätili 31. októbra 1886. roku, v deň Pamiatky reformácie. Prostriedky na jeho stavbu si zabezpečili veriaci z vlastných príspevkov a vynášalo to približne vtedajších 25 000 forintov. Už v tom čase si Slováci dávali veľký dôraz na vzdelávanie, najmä u detí. Poukazuje nám to i striedanie funkcie cirkevných a školských objektov. Miestnosti vtedajšej fary boli používané na výučbu, pokiaľ neboli vybudované nové školské budovy. Do kostola bol organ kúpený dodatočne, z laliťského chrámu. Rekonštrukciu organu pred asi päťdesiatymi rokmi urobil Ivan Perín, odborník zo Slovenska.
Od založenia samostatnej cirkvi v Silbaši pôsobili nasledovní farári: Samuel Babilon (1839-1866), Michal Valach (1866-1874), Félix Kutlík (1874-1876), Viliam Seberíni (1876-1914), Michal Šuster (1915-1934), Pavel Strehársky (1934-1976), Štefan Valašek (1976-1992) Vladimír Lovás (1992-2013) Jasmina Kotasová-Medveďová (2013-dodnes)
Škola
Prvého slovenského učiteľa v Silbaši Mateja Ondreja Franku v tridsiatych rokoch 19. storočia vystriedal Juraj Palúš Vladár. Triedy už v tých časoch mali žiakov a preto od roku 1832 silbašské deti mali organizovanú výučbu. Najprv sa vyučovalo iba v jednom oddelení, neskôr v dvoch. Významný podiel na rozvoji cirkvi a školy v Silbaši mal aj farár Viliam Seberíny, ktorý pôsobil od roku 1876 do roku 1914, a učiteľ Samuel Hrúz.
Prvá cirkevná škola bola vybudovaná v roku 1900 a druhá, novšia, o osem rokov neskôr.
Základná škola bratov Novakovcov v Silbaši dostala názov podľa piatich bratov, ktorí zahynuli v druhej svetovej vojne. Má vysunuté triedy v Despotove a v Paragu. V prvých štyroch triedach je vyučovanie po slovensky, vo vyšších po srbsky. Vo vyšších ročníkoch je slovenčina fakultatívnym predmetom.
Demografia
Podľa súpisu z 2002. roku v Silbaši žilo 2849 obyvateľov. Z toho Srbov bolo 1601 alebo 56,19 %, Slovákov 1018 alebo 35,73 %, Rómov 1,54 %. Najväčší počet obyvateľov mal Silbaš v prvej polovici 20. storočia, kedy dosiahol takmer 3500 osôb. Pri nasledovných sčítaniach obyvateľstva bol zaznamenaný iba mierny úpadok z celkového počtu obyvateľstva. Srbské obyvateľstvo predstavovalo vždy viacej ako polovicu obyvateľstva. Ostatok tvorili menšiny, z čoho bola vždy dominantná slovenská a iba dve percentá boli Rómovia a iní. V Silbaši sú iba tri ulice, ktoré nesú slovenské mená – Štúrova, Masarykova a Bratov Sľukovcov. Aj napriek ich názvu, nemožno presne rozdeliť dedinu na srbskú a slovenskú časť, pretože ani v minulosti nežili Slováci a Srbi v rôznych častiach dediny.
Dmitrij Dmitrijevič Šostakovič
Dmitrij Dmitrijevič Šostakovič (*25. september 1906 Petrohrad – † 9. august 1975 Moskva) bol ruský hudobný skladateľ. Považuje sa za najvýznamnejšieho sovietskeho skladateľa svojej generácie a jedného z najväčších symfonikov 20. storočia. V odborných kruhoch patrí medzi najdiskutovanejšie osobnosti hudobných dejín a je predmetom rozsiahleho výskumu a početných publikácií.
Život
left|thumb|Pamätná tabuľa na Šostakovičovom rodnom dome Dmitrij Šostakovič sa narodil 25. septembra 1906 na Podolskej ulici v Sankt-Peterburgu ako druhé z troch detí v rodine inžiniera a chemika, milovníka hudby. Jeho matka bola výborná pianistka. Z matkinej iniciatívy sa v deviatich rokoch začal učiť hrať na klavíri, pričom takmer okamžite sa prejavilo jeho hudobné nadanie. V roku 1919 ho ako trinásťročného prijali na konzervatórium.