cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Getting Over It with Bennett Foddy
Vývoj
Foddy bol priťahovaný k ťažkým hrám, keď vyrastal. Žil v Austrálii v 80. a 90. rokoch 20. storočia a obmedzovalo ho, čo sa do krajiny priviezlo prostredníctvom dovozu. Mnohým z týchto hier chýbal akýkoľvek mechanizmus ukladania a posielali hráčov späť na začiatok hry, ak ich postava zomrela, ako napríklad Jet Set Willy. V deväťdesiatych rokoch začali vývojári videohier v Spojených štátoch a Japonsku pridávať checkpointy alebo prostriedky na ukladanie. V roku 2018 Foddy uviedol, že hlavným dôvodom, prečo dal svoje meno do názvu Getting Over It, bola kultúra, ktorá vo všeobecnosti „neuznáva jednotlivcov, ktorí robia hry“.
Getting Over It bol zameraný na „určitý druh ľudí, ublížiť im“ a inšpiroval sa Sexy Hiking, podobnou hrou vydanou českým dizajnérom videohier 'Jazzuo' v roku 2002. Foddy sa dozvedel o Sexy Hiking okolo roku 2007 z príspevku Dereka Yu na TIGSource. Podľa Foddyho bola hra „tak trochu meme medzi vývojármi nezávislých hier“, pričom Adam Saltsman opísal Sexy Hiking ako „najhoršiu hru, akú som kedy hral“. Aj keď Foddy v tom čase zavrhol Sexy Hiking, považoval hru za nezabudnuteľnú a neskôr ju ukázal študentom svojej triedy o hernom dizajne na New York University Tisch School of the Arts, načo si „uvedomil, aký nadčasový je dizajn“ Sexy Hiking. Foddy uviedol, že je fanúšikom „neporiadnych fyzikálnych logických hier v reálnom čase“ a ďalej vyjadril, že sú „obrovskou oblasťou inšpirácie v mojej vlastnej práci“. V už vymazanom tweete z roku 2014 sa Foddy svojich sledovateľov opýtal: „Bolo by nesprávne, keby som urobil pokračovanie Sexy Hiking? Vzhľadom na to, že v skutočnosti nie som Jazzuo (pokiaľ viete)“. náhľad|Foddy preberá cenu Nuovo za Getting Over It na Festivale nezávislých hier 2018
Nedávno sa Foddy dočkal návratu ťažkých hier, napríklad prostredníctvom série Dark Souls. V auguste 2017 si všimol, že zatiaľ čo hráči vyvolali pobúrenie kvôli mechanizmu v hre Hellblade: Senua's Sacrifice, ktorý údajne vymazal uložený súbor hráča, ak zomrel, iní hráči pohotovo prijali výzvu a prejavili obnovený záujem o hry, ktoré boli z hľadiska dizajnu zložité. Povedal: „Kedykoľvek uvidíte niečo, čo vyvracia silne zaužívanú dizajnovú ortodoxiu, je to mimoriadne vzrušujúce, pretože to otvára nové cesty na skúmanie“ a Getting Over It považoval za svoj prieskum tohto nového vývojového priestoru.
Ohlasy
Náročnú hrateľnosť Getting Over It recenzenti, vrátane spisovateľa PC Gamer Austina Wooda, zbožňovali. Rock, Paper, Shotgun ju uviedli ako jednu z najlepších počítačových hier roku 2017 a GameSpot uviedol, že to mohla byť „najpodivnejšia hra“, ktorá vyšla v roku 2017. Polygon ho zaradil na 36. miesto v zozname 50 najlepších hier roku 2017.
Sirac
Sirac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Teilhet
Teilhet môže byť:
Termes
Termes môže byť:
Ternant
Ternant môže byť:
Ján Horecký
Ján Horecký môže byť:
Thénac
Thénac môže byť:
Teillé
Teillé môže byť:
Thenay
Thenay môže byť:
L2hockey Gajary Flames
L2hockey Gajary Flames je slovenský hokejbalový klub z Gajár, päťnásobný juniorský majster Slovenska.
História
Hokejbalový klub L2hockey Gajary Flames bol založený v roku 2007, vtedy ešte pod názvom HBK Gajary Flames. Už v roku 2006 prišla myšlienka vybudovať vlastné ihrisko a založiť hokejbalový klub. Postupne sa k ihrisku vybudovali šatne, tribúna, reštaurácia, posilňovňa a ubytovňa pre 30 ľudí. V roku 2010 mali s jedných najlepších podmienok na hokejbal na Slovensku. V roku 2012 sa podarilo Arénu71 zastrešiť.
Na začiatku mali Gajary iba seniorské mužstvo. V Gajaroch sa začali venovať mládeži, kde sa podarilo vybudovať hráčsku základňu od U8 až po mužov.
Hlavné motto je "jeden tím, jedna rodzina".
Solomiac
Solomiac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Oždianska pahorkatina
Oždianska pahorkatina je geomorfologickou časťou Rimavskej kotliny, podcelku Juhoslovenskej kotliny. Zaberá návršia medzi riekou Suchá a Rimava v okrese Poltár a Rimavská Sobota.
Polohopis
Územie leží v strednej časti Juhoslovenskej kotliny, presnejšie na západnom okraji Rimavskej kotliny. Južne susedí Blhovská vrchovina, západne sa nachádzajú Novohradské terasy a Poltárska pahorkatina, severne Cinobanské predhorie a východne Gemerské terasy. Západnú časť územia odvodňujú prítoky Suchej, južnú a východnú prítoky Rimavy.
Oždianska pahorkatina leží v Banskobystrickom kraji, na území okresov Rimavská Sobota a Poltár. Z významných sídiel sa v západnej časti nachádzajú Ožďany a Sušany, vo východnej Kružno a v južnej Husiná. Strednou časťou vedie rýchlostná cesta R2 a cesta I/16 z Lučenca do Rimavskej Soboty. Na juhovýchodnom okraji je vybudovaná vodná nádrž a rekreačná lokalita Kurinec.
Chránené územie
V juhovýchodnej časti sa nachádza prírodná rezervácia Kurinecká dubina, na severnom okraji Svetlianska cerina.
Turizmus
Mierne vlnitá krajina je pre turistov zaujímavá predovšetkým v juhovýchodnej časti, v rekreačnej lokalite Kurinec. Juhovýchodnou časťou cez túto lokalitu prechádza červeno značený Chodník Márie Széchy z Fiľakova na Muránsky hrad.
Theuville
Theuville môže byť:
Thézac
Thézac môže byť:
Sorbets (Gers)
Sorbets je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Thieux
Thieux môže byť:
Thièvres
Thièvres môže byť:
Thizy
Thizy môže byť:
Thors
Thors môže byť:
Thizay
Thizay môže byť:
Hádzaná na Islamských solidárnych hrách 2017
Hádzaná na Islamských solidárnych hrách 2017 bol hádzanársky turnaj v rámci multišportového podujatia Islamských solidárnych hier 2017. Konal sa v Baku, v Azerbajdžane v dňoch od 9.14. mája 2017, za účasti 8 mužských a 4 ženských tímov. Hádzanársky turnaj sa na hrách organizuje od roku 2005 a toto bolo jeho 2. vydanie. Zápasy sa odohrali v aréne Sərhədçi Arena s kapacitou 2 500 divákov, ktorá je súčasťou športového komplexu Sərhədçi İdman Olimpiya Mərkəzi. Titul v mužskej kategórii získala 🇸🇦, ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad 🇹🇷. U žien zvíťazil domáci 🇦🇿, ktorý vo finále vyhral nad 🇹🇷.
Patria (vrch v Branisku)
Patria je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Širokým, približne severne od Krompách.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Široké. Najbližšími sídlami sú východným smerom situované obce Široké, Fričovce a Šindliar, západným leží Korytné a Poľanovce.
Opis
Patria leží v rázsoche, ktorá vybieha južným smerom z masívu Smrekovice v hlavnom hrebeni a pokračuje na Zvolanskú. Východne sa nachádza Sopková a Príkry hrb, severne Homôľka , Nad Bučom  a Smrekovica, západne Príkre  a Ostrá hôrka  a južne Rudník , Rajtopíky , Brezová  a Zvolanská. Masív patrí do povodia Hornádu, kde vodu z juhozápadnej časti odvádza riečka Svinka, z východu jej prítok Kolbašský potok a zo severu Kanný jarok. Vrcholom vedie značený turistický chodník zo Širokého.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je tak možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež Levočské vrchy, Vysoké a Belianske Tatry, východnú časť Nízkych Tatier, Hornádsku kotlinu, Slovenský raj, Volovské vrchy, Čiernu horu, Slanské vrchy, Šarišskú vrchovinu a Čergov.
Tri kapitoly
Tri kapitoly je označenie pre spor a sporné diela troch kresťanských teológov antiochijskej školy: Theodora z Mopsueste (v tomto prípade bola problematická aj osoba daného teológa), Theodoreta z Kýru (niektoré jeho spisy) a Iba z Edessy (jeho/jemu pripisovaný list biskupovi Marimu). Kapitoly boli odsúdené Druhým konštantínopolským koncilom. Spor o tri kapitoly, ktorý koncilu predchádzal bol vyvolaný cisárom Justiniánom I. v snahe o zmier medzi chalcedónskymi (ortodoxnými) kresťanmi a monofyzitmi (resp. miafyzitmi). Justinián kapitoly ediktom ako nestoriánske odsúdil a podobnú reakciu požadoval aj od biskupov a patriarchov. Pápež Vigilius kapitoly odsúdiť odmietol a bol Justiniánom internovaný v Konštantínopole. Spor sa nakoniec na piatom ekumenickom koncile vyriešil v prospech odsúdenia kapitol, no žiadaný výsledok (zmier s monofyzitmi) nepriniesol. Situácia navyše spôsobila dočasnú schizmu na kresťanskom Západe. Spor o tri kapitoly tak bol jedným z prípadov zasahovania svetskej moci do cirkevných záležitostí a pokiaľ možno v niektorom úseku byzantských dejín hovoriť o cézaropapizme, šlo práve o toto obdobie Justiniánovej vlády. Na Západe nebol výsledok sporu nikdy úplne prijatý a v neskoršom období bol používaný ako argument pri spochybňovaní pápežského primátu.
Spor o tri kapitoly
náhľad|Cisár [[Justinián I.]] Byzantskú ríšu už 4. storočia prenasledovali náboženské nezhody medzi kresťanmi. V 5. storočí sa v Byzancii objavili nové kristologické spory, ktoré viedli k vzniku nových vetiev kresťanstva - nestoriánstva a monofyzitizmu (resp. neskôr miafyzitizmu). Značný vplyv vo východných oblastiach ríše získal najmä monofyzitský smer, ktorý sa stal vážnym konkurentom ortodoxie definovanej Chalcedónskym koncilom. Koncil zároveň uznal, respektíve minimálne nevzniesol námietky a neodsúdil, diela kontroverzných teológov Theodora z Mopsuestie, Theodoreta z Kýru a Iba z Edessy upodozrievaných z nestoriánstva. Ich diela v nasledovnom období nebudili veľký rozruch, avšak cisár Justinián I. v 6. storočí ich otázku znovu vyniesol na povrch po tom, čo sa v snahe o zmier monofyzitizmu a ortodoxie zameral na odsúdenie ich spoločných protivníkov nestoriánov. Podľa Evagria Scholastika Justiniána k trom kapitolám priviedol vodca origenistov Theodoros Askidas, ktorý sa snažil Justiniánovu pozornosť odvrátiť od potláčania origenistov.
Niekedy v rokoch 543/544 vydal Justinián I. edikt, ktorým tri kapitoly odsúdil. Konštantínopolský patriarcha Ménas (gr. Μηνάς) a východní biskupi sa i napriek pôvodnému odporu nakoniec cisárovej vôli podriadil. Patriarcha Ménas zároveň pápežským legátom odkázal, že v prípade nesúhlasu Ríma môže byť jeho súhlas odvolaný, na čo legáti s Ménom prerušili cirkevné spoločenstvo. Podobne záporne sa proti ediktu ohradili ďalší západní biskupi a pápež Vigilius, ktorí v odsúdení nestoriánstva videli krok k monofyzitizmu a podkopanie autority Chalcedónskeho koncilu. Monofiziti však na edikt reagovali chladne, pretože otázku nestoriánstva považovali za prekonanú.
Justiniána situácia prekvapila, keďže sa však byzantská pozícia v Itálii v tom období zhoršila, potreboval vzťahy so západnými biskupmi upokojiť. Pri Ríme sa objavila Totilova armáda a hrozilo, že v prípade úspechu obliehania, bude pápež zajatý Ostrogótmi. Do Ríma preto cisár rýchlo vyslal flotilu, ktorá pápeža previezla najprv na Sicíliu (545) a následne v roku 547 do Konštantínopola. Cisár síce Vigilia priateľsky privítal a poskytol mu Placídiin palác, no pápež svoj názor v otázke troch kapitol nezmenil a navyše exkomunikoval patriarchu Ména a biskupov, ktorí sa pod odsudzujúci edikt podpísali. Cisár však začal na pápeža tlačiť, čo viedlo k tomu, že bol medzi pápežom a patriarchom ustanovený zmier a pápež kapitoly tajne odsúdil, no požiadal o nezverejnenie odsúdenia a o istý čas na prešetrenie záležitosti. Vigilius i ostatní latinskí biskupi neboli príliš znalí gréčtiny a nebol im úplne známy obsah troch kapitol. Po tom, čo sa preklad určitých častí diela Theodora z Mopsueastie dostal pápežovi do rúk, sa s Justiniánom dohodol o odsúdení troch kapitol a 11. apríla 548 publikoval Iudicatum, v ktorom kapitoly odsúdil. Zároveň však zároveň potvrdil svoju podporu doktríne Chalcedónskeho koncilu.
Dokument vyvolal na Západe obrovskú vlnu rozhorčenia a kartáginský biskup Reparatus dokonca pápeža na synode exkomunikoval dovtedy, pokým Iudicatum neodvolá. Keď pápež videl reakciu italských, afrických a galských biskupov, v roku 550 svoje odsúdenie kapitol odvolal. Cisár vidiac odpor Západu proti pápežovi nevystúpil a požiadal ho, aby západným biskupom vysvetlil, že je potrebné, aby preskúmali zdôvodnenie Východu v tejto veci. V auguste toho istého roku zároveň Vigilius Justiniánovi sľúbil, že sa bude v záležitosti snažiť presadiť jeho záujmy, no i napriek tomu sa vzťahy medzi oboma rapídne zhoršovali. V roku 551 Justinián vydal druhý edikt, v ktorom tri kapitoly odsúdil a Vigilius proti ediktu protestoval. Cisára vyzval, aby edikt stiahol, čo Justinián rázne odmietol. Pápež následne do jeho paláca zvolal všetkých biskupov prítomných v meste a na zhromaždení edikt jednomyseľne odsúdili. Zhromaždenie biskupov taktiež zakázalo konanie akejkoľvek omše v určených konštantínopolských chrámoch. Keď zákaz o dva dni dvaja klerici porušili, boli exkomunikovaní.
Keď sa o exkomunikácii dozvedel Justinián, zúril a chcel sa s pápežom stretnúť. Vigilius však z obáv o svoju bezpečnosť hľadal azyl v novopostavenom Chráme svätých Petra a Pavla neďaleko paláca Hormisdas. Cisárovi vojaci pod vedením prétora sa následne snažili pápeža z chrámu násilne vyvliecť, a zranili pri tom viacerých klerikov, ktorí pápeža chránili. Udalosť prilákala veľké množstvo pobúrených obyvateľov, ktorí, keď sa dozvedeli, čo sa v chráme deje, začali proti vojakom protestovať a prétor vedúci akciu prikázal vojakom sa stiahnuť. Na ďalší deň chrám navštívila delegácia vedená generálom Belisarom, ktorá pápežovi oznámila cisárovu ľútosť nad násilnou udalosťou a ubezpečila ho, že sa smie vrátiť do svojho paláca. Vigilius súhlasil a do paláca sa vrátil, no jeho sídlo sa čoskoro zmenilo na domáce väzenie. Aby si Vigilius udržal prestíž, nezávislosť a svoju pozíciu v Cirkvi rozhodol sa z väzenia utiecť. 23. decembra 551, v predvečer vianočných sviatkov, utiekol cez malé okno paláca, nastúpil na loď a preplavil sa cez Bospor do Chalcedónu, kde sa uchýlil v Kostole svätej Eufémie. Šlo o symbolický krok, pretože práve v tom meste sa odohrával Chalcedónsky koncil, ktorý bol jedným z medzníkov histórie pápežského primátu a ktorý bol priamo spojený s kapitolami.
náhľad|Pápež [[Vigilius]] K pápežovi bola opäť vyslaná delegácia na čele s Belisarom, no tento raz pápež neustúpil a zotrval v azyle. Spisoval medzi tým Encykliku v ktorej odpovedal na cisárove výtky a navrhol zmier. Zároveň exkomunikoval patriarchu a ďalších biskupov, ktorí sa proti nemu postavili. Tentokrát cisár proti pápežovi nezakročil, ale začal s Vigiliom rokovať. Patriarcha a biskupi boli prinútení sa pápežovi osobne ospravedlniť a otázka kapitol sa vrátila na počiatok. Všetky edikty a vyhlásenia boli odvolané. Následne sa pápež vrátil do paláca a jeho prívrženci oslavovali triumf.
náhľad|[[Druhý konštantínopolský koncil (Vasilij Ivanovič Surikov, 1876)]] Justinián sa však s myšlienkou odsúdenia kapitol nevzdal a aby situáciu vyriešil, nechal do Konštantínopola zvolať koncil (Druhý konštantínopolský koncil) a pozval pápeža, aby koncilu predsedal. Keďže východných koncilov sa zúčastnili spravidla iba biskupi z Východu, navrhol pápež, aby namiesto koncilu rozhodla komisia zložená z rovnakého počtu reprezentantov zo Západu i Východu. Justinián tento plán odmietol a podobne zavrhol aj iné návrhy (napríklad aby sa koncil konal na Sicílii), takže sa 5. mája 553 v Konštantínopole započal klasický ekumenický koncil. Vigilius sa rozhodol koncil bojkotovať a jeho predsedajúcim sa preto stal konštantínopolský patriarcha Eustychios. Z celkového počtu 168 biskupov bolo zo Západu a Afriky len 20. Hoci sa Justinián od rozhodovania koncilu dištancoval, poslal zasadajúcim biskupom list, ktorým jasne naznačil, aký výsledok očakáva. 14. mája poslal Justinián pápežovi druhú pozvánku na koncil, na čo Vigilius odpovedal vytvorením dokumentu Constitutum, ktorý spolu s približne dvomi desiatkami klerikov zo Západu podpísal. V dokumente, ktorý bol kompromisom medzi oboma názormi uznával isté pochybenia v diele Theodora z Mopsuestie, ktoré odsúdil, no jeho osobu, ako i ďalších dvoch teológov označil v zhode s Chalcedónskym koncilom za prívržencov ortodoxie. Ďalšiu agitáciu proti trom kapitolám pápež považoval za zbytočnú a preto ju zakázal.
Pretože Ostrogóti boli porazení a v Itálii zavládol pokoj, Justinián už v tomto období nepotreboval brať na pápeža ohľad a na Constitutum nereagoval. Namiesto toho koncilu poslal tri dokumenty. Prvým bol text pápežovho tajného odsúdenia kapitol z júna 548, druhým jeho prísaha z augusta 550, v ktorej sa zaviazal urobiť všetko pre to, aby boli kapitoly odsúdené, a tretím bol návrh, podľa ktorého mal byť pápež vyškrtnutý z diptychu, čím by s ním bolo v podstate zrušené cirkevné spoločenstvo. Koncil následne na siedmom zasadaní 26. mája pápeža odsúdil, do doby kým nenapraví svoje chyby. Zároveň bolo zvýraznené, že spoločenstvo nebolo prerušené s pápežskou stolicou, ale len s Vigiliovou osobou (non sedem sed sedentem). V júni boli následne ako heretické odsúdené tri kapitoly vrátane osoby Theodora z Mopsuestie. Pápež bol vyhnaný na ostrov v Marmarskom mori a bol mu znemožnený návrat do Ríma, kým neakceptuje výsledky koncilu. V decembri 553 Vigilius v liste patriarchovi uznal svoje chyby a následne vo februári 554 v druhom Constitutum odsúdil aj tri kapitoly a všetkých, ktorí ich zastávali. Výsledky koncilu boli cisárom sankcionované a začali platiť ako zákon.
Vigilius krátko po prepustení zomrel na ceste do Ríma a nový pápež Pelagius sa snažil postupovať opatrne, pretože sa snažil proti sebe nepoštvať ani cisára a ani západný klér. V duchu Chalcedónskeho koncilu nakoniec čiastočne rehabilitoval Theodora z Mopsuestie a Iba z Edessy, čo však stále niektorí biskupi z južného Francúzska považovali za nedostatočné a odmietli Pelagia uznať. Tým na Západe vznikla niekoľkoročná miestna schizma. Odsúdenie troch kapitol nebolo bez problémov prijaté ani na Východe, kde musel byť súhlas v niektorých oblastiach vynútený násilím. Vytúžený zmier medzi ortodoxiou a monofyzitmi (miafyzitmi) sa vytvoriť nepodarilo.
Tachoires
Tachoires je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mozambické národné futbalové mužstvo
Mozambické národné futbalové mužstvo reprezentuje Mozambik na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Africký pohár národov.
História
Futbalový zväz bol založený v roku 1975. Mozambika sa nikdy nekvalifikoval na Majstrovstvá sveta vo futbale. Na Africkom pohári národov sa predstavili štyrikrát. Vo všetkých prípadoch skončili v skupinovej fázy. Mozambik je súčasťou Rady futbalových asociácii Južnej Afriky (COSAFA).
Externé zdroje
https://www.fmf.co.mz/
Premier League 2020/2021
Premier League 2020/2021 bola 29. sezóna Premier League, najvyššej anglickej futbalovej súťaže od jej zavedenia v roku 1992.
Víťazom sa stal Manchester City, ktorý si zaistil zisk titulu 3 kolá pred koncom súťaže. Zostúpili Fulham, West Bromwich Albion a Sheffield United.
Tabuľka
# - pozícia; Z - zápasy; V - výhry; R - remízy; P - prehry; G - skóre; +/- - rozdiel skóre; B - body
Tarsac
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Arne B. Mann
PhDr. Arne B. Mann, CSc. (* 4. január 1952, Bratislava) je popredný slovenský etnológ a romista. Žije a tvorí v Bratislave.
Vzdelanie
V roku 1978 absolvoval štúdium národopisu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v Bratislave. V roku 1980 obhájil titul PhDr., a v roku 1997 získal hodnosť CSc.
Profesné pôsobenie
Od roku 1983 pracuje ako samostatný vedecký pracovník na Ústave etnológie Slovenskej akadémie vied. Ako romista skúma históriu a zvyky Rómov na Slovensku, vrátane náboženstva a viery, rodiny a spoločenských vzťahov, obrady a obyčaje, bývanie a demografický vývoj. V posledných rokoch sa intenzívne zaoberá aj témou rómskeho holokaustu. V rokoch 1998 až 2016 sa spolupodieľal aj na výskume Etnokulturní vývoj Romů na Fakulte humanitných štúdií Karlovej univerzity v Prahe.
Vítazi Coupe de la Ligue
thumb|Trofej pre víťaza Coupe de la Ligue Toto je zoznam Víťazov Coupe de la Ligue. Táto súťaž je organizovaná pre tímy z Ligue 1, Ligue 2 a Championnat National pomerne neskoro, od roku 1994. Celkovo sa odohralo 17 finálových zápasoch, ktoré sa museli až päťkrát predlžovať a až štyrikrát sa rozhodovalo pokutovými kopmi. Najviac krát sa do finále prebojoval tím Girondins de Bordeaux, a to až šesťkrát. Najviac víťazstiev má Girondins de Bordeaux a Paris Saint-Germain, každý po tri víťazstvá vo finále. Prvé tri finále sa hrali v Parc des Princes a od roku 1998 sa finále hrá na Stade de France. Posledným víťazom je Olympique Marseille.
Hodrušské jazero
Hodrušské jazero (-normovaný názov; iné názvy: Dolné Hodrušské jazero, Dolnohodrušské jazero, Dolnohodrušský tajch, Dolný Hodrušský tajch) je tajch v pohorí Štiavnické vrchy v katastrálnom území obce Hodruša-Hámre. Zapísaný ako jeden z objektov do Zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO v rámci územia Banská Štiavnica a okolie.
Dejiny
Tajch vznikol pre potreby Hodrušského baníctva, hutníctva a úpravníctva po sťažnostiach na pokles prietoku Hodrušského potoka kvôli odvádzaniu zrážkových vôd z Pohronia na Poiplie jarkovým systémom napájajúcim Vindšachtovné a Richnavské tajchy. Pôvodne bola naplánovaná pre tieto účely oprava a zväčšenie kapacity Horného Hodrušského tajchu. 7. júna 1743 konal na tieto účely obhliadku stavu Samuel Mikovíny s adjunktom Matejom Zipserom. Zipser Mikovínyho presvedčil na výstavbu nového, väčšieho tajchu. Projekt bol Mikovínym spracovaný bezodkladne a s prípravou na stavbu sa začalo v tom istom mesiaci. O rok bola hrádza vysoká už 14 metrov a práce sa pre nedostatok financii zastavili, tajch bol spustený do prevádzky. Súbežne prebehla rekonštrukcia Horného Hodrušského tajchu. Zvyšovanie hrádze Dolného tajchu o 9 metrov na projektovanú výšku hladiny bolo vykonané až v roku 1786. Tajch bol viackrát opravovaný, vyskytli sa poruchy výpustného zariadenia v rokoch 1786, 1960 opravoval sa vodný prepad a hrádza má tendenciu posadať, čo bolo riešené dostavbami a opravami v rokoch 1824, 1966 a 2008. Tajch čaká na generálnu rekonštrukciu.
Technické využitie
Dolný Hodrušský tajch zachytával vody z prepadu a z dnového výpustu Horného Hodrušského tajchu, časti Hodrušského potoka zbierajúceho vody z kotliny Hölle – Peklisko tiež zrážkové vody z úbočia pod Rabensteinom ktoré nemohol zachytiť náhonný Kráľovský vodný jarok šachty Michal vedený od Horného Hodrušského tajchu. Z dnového výpustu boli vody vypúšťané buď na náhonný jarok šachty Zipser (Jazernej) kde poháňal vodné čerpacie a ťažné zariadenie šachty používanej pri razení Hodrušskej dedičnej štôlne (Dedičnej štôlne cisára Františka Lotrinského) a neskôr pri razení Voznickej dedičnej štôlne (Dedičnej štôlne cisára Jozefa). Tento náhonný jarok pokračoval úbočím Bärenleuten nad Hornú centrálnu stupu, kde neskôr hnal Peltonovu turbínu s dynamom na jej osvetľovanie Z toku Hodrušského potoka pod Dolným tajchom boli vody odrážané na množstvo vodných údelov (spádov) stúp, baní, hút a mlynov v Hodrušskej doline ktoré stáli v doline až po Žarnovicu. Z najvýznamnejších spomeňme: Horný Hodrušský banský závod a šachta Lill, Horná centrálna stupa, stupy Mikuláš, Finsterort, Leopold, Tiergarten, šachty na Voznickej dedičnej štôlni, Dolný Hodrušský banský závod Schopfer s jej stupami, stupy a mlyny v Dolných Hámroch (dnes časť obce Hodruša-Hámre). Samozrejme aj tu vody zadržané jazerami čerpali vodu z hlbších častí baní na úroveň dedičných štôlní, hnali mechy hút a hámrov na železné aj vzácne kovy.
Technické parametre
Typ hrádze: zemná sypaná – heterogénna, konštrukcia a členenie hrádze je rovnaké ako pri tajchu Rozgrund
Dlžka prívodných (zberných) jarkov: Tajch mal krátky zberný jarok zachytávajúci potôčiky z bočných dolín smerom k Rabensteinu, dnes prebudovaný na chodník k autobusovej zastávke U Honvédov dlhý cca, v súčasnosti nefunkčný Dĺžka náhonných jarkov: K stupám Rabenstein cca, ďalej pokračoval k šachte Lill v dĺžke cca , druhý k šachte Zipser, potom k stupe Horného hodrušského banského závodu cez Barenleuten cca. Z toku Hodrušského potoka pod Dolným tajchom odrážali vody k hutám, baniam a stupám mnohé náhonné jarky v úhrnnej dĺžke niekoľkých desiatok kilometrov.
Robert Wadlow
Robert Pershing Wadlow (* 22. február 1918, Alton, Illinois, USA† 15. júl 1940, Manistee, Michigan), tiež známy ako Alton Giant a Giant of Illinois, bol Američan, ktorý bol najvyššou osobou v zaznamenanej histórii, o ktorej existujú nezvratné dôkazy. Narodil sa a vyrastal v Altone v Illinois, malom meste blízko St. Louis v Missouri.
Wadlowova výška bola 272 cm, pričom jeho hmotnosť dosiahla 199 kg pri jeho smrti vo veku 22 rokov. Jeho veľká veľkosť a pokračujúci rast v dospelosti boli spôsobené hypertrofiou jeho hypofýzy, čo má za následok abnormálne vysokú hladinu ľudského rastového hormónu (HGH). Dokonca ani v čase jeho smrti nič nenasvedčovalo tomu, že by sa jeho rast skončil.
Skorý život
vľavo|náhľad|Wadlow (vľavo) vo veku desať rokov Wadlow sa narodil v Altone v štáte Illinois 22. februára 1918 Haroldovi Franklinovi a Addie May (Johnson) Wadlowovej a bol najstarším z piatich detí. Vo veku 8 rokov bol vyšší ako jeho otec a na základnej škole bol pre neho vyrobený špeciálny stôl. V čase, keď v roku 1936 absolvoval Alton High School, mal 254 cm. Zapísal sa na Shurtleff College s úmyslom študovať právo.
Dospelosť a smrť
náhľad|Wadlowova topánka (veľkosť USA 37 AA, britská veľkosť 36 alebo približne európska veľkosť 75) v porovnaní s veľkosťou USA 12 Wadlow potreboval pri chôdzi ortézy na nohy a nohy a chodidlá si takmer necítil. Nikdy nepoužíval invalidný vozík.
Wadlow sa stal celebritou po svojom turné po USA v roku 1936 s Circusom Ringling Brothers, keď sa objavil v Madison Square Garden a Boston Garden v stredovom kruhu (nikdy nie na vedľajšej show). Počas svojich vystúpení sa obliekal do svojich každodenných šiat a odmietol požiadavku cirkusu, aby nosil cylinder.
V roku 1938 začal propagačné turné s International Shoe Company, ktorá mu bezplatne poskytla topánky, opäť len v každodennom pouličnom oblečení. Wadlow sa videl ako človek pracujúci v reklame, nie ako čudák. Až do posledných dní svojho života disponoval veľkou fyzickou silou.
Wadlow patril k Rádu DeMolay, slobodomurárskej organizácii pre mladých mužov, a neskôr bol slobodomurárom. V novembri 1939 bol murárskym majstrom pod jurisdikciou Veľkej lóže Illinois AF a AM.
Rok pred svojou smrťou predbehol Johna Rogana ako najvyšší človek vôbec. 27. júna 1940 (18 dní pred smrťou) mu lekári namerali 272 cm.
4. júla 1940, počas profesionálneho vystúpenia na Manistee National Forest Festival, chybná ortéza podráždila jeho členok, čo viedlo k infekcii. Bol liečený transfúziou krvi a operovaný, ale jeho stav sa zhoršil v dôsledku autoimunitného ochorenia. Zomrel v spánku 15. júla.
Projekt 596
náhľad|Hríbový mrak vytvorený detonáciou Projekt 596 bol prvý test jadrových zbraní vykonaný Čínskou ľudovou republikou, odpálený 16. októbra 1964 na testovacom mieste Lop Nur. Išlo o implózne štiepne zariadenie na urán-235 vyrobené zo zbraňového uránu (U-235) obohateného v závode na difúziu plynov v Lan-čou.
Atómová bomba bola súčasťou čínskeho programu „Dve bomby, jeden satelit“. Mala výťažnosť 22 kiloton, porovnateľnú s prvou jadrovou bombou Sovietskeho zväzu RDS-1 v roku 1949 a americkou bombou Fat Man zhodenou na Nagasaki v Japonsku v roku 1945. Vďaka testu sa Čína stala piatou jadrovou veľmocou na svete a prvou ázijskou krajinou, ktorá má jadrové kapacity. Išlo o prvý zo 45 úspešných jadrových testov, ktoré Čína uskutočnila v rokoch 1964 až 1996, pričom všetky sa uskutočnili na testovacom mieste Lop Nur.
Motivácia
Čínsky program jadrových zbraní sa začal 15. januára 1955. Rozhodnutie čínskeho vedenia podnietili konfrontácie so Spojenými štátmi v 50. rokoch, vrátane kórejskej vojny, krízy v Taiwanskom prielive v roku 1955, jadrového vydierania a nakoniec aj vojny vo Vietname. Mao Ce-tung vysvetlil svoje rozhodnutie na zhromaždení politbyra Komunistickej strany Číny v roku 1956:
Mao bol presvedčený, že schopnosti jadrových zbraní umožnia Číne presadiť svoju „národnú vôľu“ voči politickým cieľom a odvrátiť hrozby pre národnú bezpečnosť.
Monika Potokárová
Monika Potokárová (* 30. jún 1992, Prešov – † 25. november 2019, Bratislava) bola slovenská herečka, členka súboru SND.
Životopis
Monika Potokárová sa narodila 30. júna 1992 v Prešove. Vyštudovala herectvo na Konzervatóriu v Bratislave, následne navštevovala ročník pantomímy na pražskej Hudobnej a tanečnej fakulte Akadémie múzických umení (HAMU). Absolvovala odbor herectvo na Vysokej škole múzických umení v Bratislave.
Popri divadelnej činnosti si Potokárová zahrala vo filmoch Divoká karta, Únos a Špina a objavila sa i v niekoľkých televíznych seriáloch: Panelák, Mesto tieňov, Rodinné prípady, Dr. Ema a Atletiko Cvernofka. Taktiež bola dabingovou herečkou, nahovorila a naspievala napríklad hlavnú hrdinku v animovanom filme Vaiana (Moana).
25. novembra 2019 vo veku 27 rokov spáchala samovraždu.
Úmrtie
Potokárovú našli 25. novembra 2019 v doobedňajších hodinách bez známok života v byte na Kolárskej ulici v Bratislave. Privolaný lekár už len konštatoval úmrtie. Príčinu smrti naisto určí až súdny znalec, podľa medializovaných informácií má ísť o samovraždu.
Taybosc
Taybosc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tasque
Tasque je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Útek na Horu čarodejníc
Útek na Horu čarodejníc je americký sci-fi/triler z roku 2009, ktorý je remake pôvodného fantasy filmu z roku 1975 Únik na Horu čarodejníc. Obe verzie majú základ v rovnomennom filme z roku 1968 od režiséra Alexandra Keya. Film režíroval Andy Fickman a v hlavnej úlohe sa predstavili Dwayne Johnson, AnnaSophia Robb, Alexander Ludwig, Ciarán Hinds a Carla Gugino.
Natáčanie filmu začalo v Los Angeles v marci 2008. Film bol uvedený dňa 13. marca 2009.
Dej
Dvaja mladí mimozemšťania prídu na Zem, aby získali vzorky, ktoré zostali v rastlinách, čím by mohli zachrániť ich hynúcu planétu. Bohužiaľ, vesmírna loď ktorou prišli, uviazne na Witch Mountain - tajnej vládnej inštitúcii v púšti v Nevade. Pomoc deťom sa rozhodne poskytnúť taxikár v Las Vegas - Jack Bruno (Dwayne Johnson). Spoločne s odborníkom na UFO, Dr. Alex Friedmanovou (Carla Gugino) okamžite musia ísť na Horu čarodejníc a oslobodiť loď. Počas výpravy sa zdá, že deti majú nadľudské schopnosti. Sara (AnnaSophia Robb) používa telekinézu a dokáže čítať myšlienky a jej brat Seth (Alexander Ludwig) má jedinečnú silu. Úlohu komplikujú vládni agenti, ktorí chcú využiť deti na svoje vlastné účely, pričom nemilosrdný vrah mimozemšťanov Syphon ich chce zabiť. Ak sa deti nedostanú na loď včas, ich planéta nebude mať šancu na prežitie a jej populácia začne inváziu na Zem.
Anton Schmidt (maliar)
náhľad|Anton Schmidt, Svätý Peter z Alcantary, pred 1763, olej na plátne, [[Slovenská národná galéria, Bratislava]] Anton Schmidt (* 7. január 1713, Viedeň, Rakúsko† 30. január 1773, Banská Štiavnica) bol rakúsky barokový maliar, podľa dochovaných prác činný najmä na území stredného Slovenska, jeden z najvýznamnejších predstaviteľov neskorobarokového maliarstva na Slovensku.
Životopis
Rodičmi Antona Schmidta boli rakúsky maliar Johann Georg Schmidt a jeho manželka Anna Lucia Baniza, pokrstený bol ako „Johannes Benedictus Antonius“ dňa 7. januára 1713.
Okolo tridsiatych rokov 18. storočia (pravdepodobne v roku 1728) študoval na viedenskej Akadémii výtvarných umení. Po jej absolvovaní svoju umeleckú dráhu začal ako spolupracovník významného cisárskeho dvorného divadelného dekoratéra a architekta Giuseppeho Galli Bibbienu. Schmidtovým dosiaľ jediným známym dielom zachovaným vo Viedni je oltárny obraz Zasnúbenie Panny Márie v kaplnke Kurhausu pri Dóme sv. Štefana. Ako pomocník Giuseppeho Bibbienu sa v roku 1736 podieľal na výmaľbe sály koháriovského zámku v dolnorakúskom Ebenthale.
Napriek sľubne sa rozvíjajúcej kariére krajinu opustil a od konca štyridsiatych rokov 18. storočia svoj ďalší súkromný i umelecký život natrvalo spojil so stredným Slovenskom. Nasledujúce dve desaťročia sa s menom tohto maliara spájajú všetky významnejšie výtvarné diela v oblasti stredoslovenských banských miest. Je to prirodzené, pretože tu, ako jediný usadený umelec s akademickým vzdelaním i titulom, nemal významnejšieho konkurenta. Usadil sa natrvalo v Banskej Štiavnici; v januári 1752 ho tu prijali aj za mešťana. Tu napokon aj 30. januára 1773 zomrel.
Dielo
Bol všestranným umelcom a nebránil sa žiadnej objednávke. Maľoval portréty, supraporty, žánrové výjavy, ale aj napr. strelecké terče, podieľal sa na návrhoch a realizáciách slávnostnej výzdoby interiérov (napr. slávobrány pri príležitosti návštevy cisára Františka Štefana I. v banských mestách v lete roku 1751) a pod. Jeho doménou však boli predovšetkým diela sakrálneho charakteru, z nich vynikli najmä monumentálne fresky a oltárne obrazy, ktoré sa dodnes sčasti zachovali v chrámoch a muzeálnych zbierkach stredoslovenských miest. Jeho diela sú symbiózou rakúskej a benátskej maliarskej školy.
K najvýznamnejším prácam Antona Schmidta patrí výmaľba Kostola svätého Kríža na banskoštiavnickej Kalvárii v roku 1745 a fresková výzdoba presbytéria piaristického Kostola Najsvätejšej Trojice v Prievidzi (v rokoch 17501765; počas prác prišlo k zoznámeniu a začiatku dlhodobej spolupráce s vynikajúcim sliezskym sochárom Dionýzom Ignácom Stanetim). Podstatnou mierou sa Anton SchmidtSchemniciensis pictor academicuspodieľal na výzdobe kaštieľa vo Svätom Antone. V rokoch 17501752 tu freskami vyzdobil fasádové tympanóny, slávnostné schodisko, zámockú kaplnku Nanebovzatia Panny Márie (fresky Nanebovzatie Panny Márie, Alegória Cirkvi) i prícestnú mariánsku kaplnku svätého Jána Nepomuckého. Na freskovej výmaľbe svätoantonského kaštieľa je u Schmidta príznašná kompozičná závislosť na grafických predlohách, najmä inšpirácia rytinami augsburgského maliara Johanna Georga Bergmüllera (16881762).
Ďalšie diela zanechal pri výzdobe kostolov v Kremnici (farský Kostol svätej Kataríny Alexandrijskej), Štiavnických Baniach (bývalý kostol hieronymitánov) či v Brhlovciach (Kostol Sedembolestnej Panny Márie). Schmidtova tvorba ojedinele zasahovala aj na východné Slovensko (výzdoba farského Kostola Nanebovzatia Panny Márie v Podolínci), kde našla viacero pokračovateľov v miestnych tvorcoch.
náhľad|Anton Schmidt, fresková výmaľba horného kostola [[Banská Štiavnica|banskoštiavnickej Kalvárie]] V rokoch 17661767 pracoval na interiérovej výzdobe klenieb lode a presbytéria farského Kostola Nanebovzatia Panny Márie v Banskej Bystrici. Kostol v auguste 1761 zasiahol veľký požiar. Po náročnej oprave presbytéria a lode mesto uzavrelo s maliarom v roku 1766 zmluvu na ich výmaľbu. Schmidt tu vytvoril svoje vrcholné dielo monumentálneho charakteru. Fresková výzdoba pokrýva celú plochu valenej klenby presbytéria ako aj všetky štyri polia klenieb lode. Jej ikonografický program rozvádza v súlade so zasvätením chrámu alegorické zobrazenia a mariánsku symboliku. Na jeho ikonograficky neobvyklú výmaľbu kostola nadviazali v sedemdesiatych rokoch, keď realizovali výmenu a doplnenie vnútorného vybavenia (napr. pri realizácii nového hlavného oltára).
Another Brick in the Wall
„Another Brick in the Wall“ je názov troch skladieb od britskej progresívnej rockovej skupiny Pink Floyd. Skladby pochádzajú z albumu The Wall. Jej časti sú označené názvami Part 1 (pracovný názov Reminiscing), Part 2 (pracovný názov Education) a Part 3 (pracovný názov Drugs). Všetky tri skladby napísal basgitarista skupiny Roger Waters.
Najznámejšou časťou je „Part 2“, ktorá je protest songom proti prísnemu vzdelávaciemu systému na bežných a internátnych školách. Singel, rovnako ako album The Wall boli zakázané v období vlády apartheidu v Južnej Afrike v roku 1980 potom, čo skladba bola pozitívne prijatá priaznivcami celonárodného školského bojkotu proti rasovej nerovnosti na školách.
Skladba „Another Brick in the Wall Part 2“ vyšla na singli, ktorý dosiahol prvé miesta v Spojenom kráľovstve, Západnom Nemecku a mnohých ďalších krajinách. V Spojených štátoch spolu so skladbami „Run Like Hell“ a „Don't Leave Me Now“ dosiahla 57. miesto v disco rebríčku. Vo Veľkej Británii bol „Part 2“ prvým singlom kapely Pink Floyd od vydania „Point Me at the Sky“ z roku 1968. Na celom svete sa z tohto singlu oficiálne predalo viac ako štyri milióny hudobných nosičov.
Pieseň „Another Brick in the Wall Part 2“ bola nominovaná nomináciu na cenu Grammy za Najlepší výkon rockovej dvojice alebo skupiny, no ocenenie nakoniec získala skladba Boba Segera, „Against the Wind“.
Skladba „Another Brick in the Wall Part 2“ je zaradená na 375. miesto zoznamu 500 najlepších skladieb všetkých čias, ktorý v roku 2004 zverejnil časopis Rolling Stone.
Koncepcia
Všetky tri časti kompozície sú si melodicky podobné, nie úplne zhodné s rozdielnou štruktúrou textu a tém. Každá nasledujúca časť je hlasnejšia a agresívnejšia, ako tá predchádzajúca. Graduje od pochmúrnej časti „Part 1“, cez protestujúci „Part 2“, až po deštrukčne agresívnu tretiu časť skladby. Hudobný motív „Another Brick in the Wall“ sa opakuje v každej skladbe albumu The Wall. Má za úlohu evokovať myšlienky na ďalšie tehly, ktoré skladajú pomyslený múr okolo hlavnej postavy koncepcie projektu.
Štruktúra
Part 1 tejto skladby je veľmi tichá a obsahuje dynamicky dlhé tlmené gitarové sólo. Vokály majú mäkkšiu a jemnejšiu melódiu ako časti Part 2 a 3, hoci má krátky a prudký nárast dynamiky a melódie v krátkom úseku na konci lyrickej časti. Krik, kvílenie, volanie a detské hlasy počuť v pozadí, spolu s líniou „You! Stand still, laddie!“.
Dej
Pieseň „The Thin Ice“ oznamuje po predchádzajúcej prestávke, že sa Pink dozvedá o smrti svojho otca. Pink je zdrvený touto skutočnosťou a tak začne stavať okolo seba múr.
Filmová verzia
Vo filme vidíme Pinkovu mamu ako sa po smrti manžela vo vzdialenej krajine modlí v kostole. Pink v tejto chvíli nepôsobí zúčastnene. Môžeme ho vidieť ako sa hrá s modelom lietadielka.
Pieseň hrá ďalej a my vidíme Pinka, potom ako šla jeho mama nakupovať, ako sa hrá v parku. Pink zazrie nejakého muža a v tej chvíli si uvedomí, že mu otec chýba. Muž pomôže Pinkovi na hojdačku a chlapec má na chvíľu pocit, že je pri ňom jeho otec. Nasleduje muža, ktorý začína byť zmätený z toho, prečo sa o Pinka nijaký rodič nestará. Pink chytí muža za ruku, ten ju odstrčí, ale Pink sa nedá odbiť. Muž Pinka znovu odstrčí. Pink sedí na hojdačke z ktorej nedosiahne na zem. Hojdačka je pre jeho nohy privysoko. Obzrie sa okolo seba, vidí ako sa o ostatné deti starajú ich rodičia a cíti sa veľmi osamelý...
Štruktúra
V albumovej verzii The Wall, „Another Brick in the Wall (Part 2)“ prechádza z vygradovaného záveru skladby „The Happiest Days of Our Lives“ s Rogerovým známym krikom. Skladba má dôrazné bicie, známu pulzujúcu, vibrovanú basovú linku a výrazné gitarové časti v pozadí s vyrovnaným, ale ostrým gitarovým sólom. Part 2 tiež obsahuje hlavný v druhom verši deťmi spievaný motív. Potom ako pieseň doznieva počujeme zvuky školského dvora spolu s učiteľom, ktorý fanaticky kričí slová ako „Wrong! Do it again!“ („Zle! Znovu!“), ktoré majú sarkastický nádych a „If you don't eat yer meat, you can't have any pudding! How can you have any pudding if you don't eat yer meat?!“ („Ak nezjete mäso, nemôžete dostať ani puding! Ako môžete mať puding, keď nejete mäso!?“), a „You! Yes! You behind the bikesheds! Stand still, laddie!“ („Hej ty tam! Áno ty za tým stojanom na bicykle! Okamžite stoj, chlapče!“), všetci sa rozchádzajú do tupého hučania a zvonenia telefónu spečateného hlbokým povzdychom, ktorý vlastne spúšťa ďalší song s názvom „Mother“.
Školský zbor
Producent Bob Ezrin údajne už na začiatku cítil hitový potenciál tejto skladby. V roku 2009 sa Bob vyjadril, že to bol jeho nápad použiť pre refrén „Ďalšej tehly do múru“ školský zbor.:
Griffiths skutočne požiadal o pomoc pri nahrávaní refrénu učiteľa hudby Aluna Renshawa z Green School Islingtone. Škola bola na rohu blízko nahrávacieho štúdia Britannia Row Studios. Za nahratie sekvencie dostala škola 1 000 Libier. Nepodpísala s kapelou kontrakt na podiel z predaja hudobných nahrávok. Podľa autorského zákona z roku 1996 získali členovia detského zboru oprávnenie na licenčné poplatky z vysielania piesne. Cez sociálne siete ich potom vyhľadal ich zástupca Peter Rowan, ktorý v roku 2004 podal za nich žiadosť o honoráre s právami interpretačných umelcov.
Disko rytmus
Na konečný výsledok, sa Roger Waters vyjadril:
Na čo Gilmour dodal:
Dej
Potom, čo bol Pink urazený učiteľom, sníva o tom že deti v jeho škole začnú protestovať proti zneužívaniu školským systémom.
Filmová verzia
Po sekvencii k piesni „The Happiest Days of Our Lives“ Pink sedí v triede a sníva s otvorenými očami. V jeho snívaní je prelínanie sa reality a predstáv: sarkastický bezdetný profesor, ktorý si lieči svoje mindráky z tlaku, ktorý naň doma vyvíja jeho manželka. Profesor zosmiešňuje Pinka, neuznáva výnimočnosť, stavia žiakov do jednej roviny. Deti v rade pochodujú v rytme piesne a nasledujú cestu až kým slepo nepadnú do obrovského mlynčeka na mäso, až kým ich systém/ mlynček nezomelie do jednotnej formy.
V záverečnej fáze skladbe nastupujú Pinkove predstavy o vzbure voči tomu všetkému. Dochádza k absolútnemu chaosu, kedy v pozadí hrá Gilmourove gitarové sólo a žiaci kladivami (ktoré neskôr skrížené vo filme vidno na fašistických symboloch), demolujú školské zariadenia, búrajú a zapaľujú budovu so stupňujúcou agresivitou kričia a odhadzujú uniformy... pieseň končí prebudením/ záberom na Pinka, ktorý si šúcha ruky, po ktorých mu na jej začiatku mlátil pravítkom učiteľ.
Macchiato
Macchiato je talianske slovo s významom „poškvrnený“, „škvrnitý“, „zmiešaný s malým množstvom inej tekutiny“. Medzinárodne sa používa sa ako súčasť názvu dvoch kávových nápojov:
Another Brick in the Wall
Hudobné video
Pred filmom, prvý videoklip ku skladbe, režírovaný albumovým/ koncertným/ filmovým výtvarníkom Geraldom Scarfim, ktorý znázornil študentov bežiacich na ihrisku a bábku učiteľa použitú na koncertoch The Wall. Video tiež spája niektoré animované scény, ktoré boli neskôr použité v skladbách „The Trial“ a „Waiing for the Worms“. Deti, ktoré spievajú v „Another Brick in the Wall (Part 2)“ nemali dovolené byť vo videu, pretože nevlastnili Equity Card.
Hneď ako bol dokončený film, aktuálne scény z „The Happiest Days of Our Lives“ a „Another Brick in the Wall (Part 2)“ boli spojené do nového videa, ktoré je teraz oficiálnym videoklipom k skladbe „Another Brick in the Wall“.
Štruktúra
Skladba je dynamicky hlasná, a obsahuje jednotlivé jemné basové linky, teraz oveľa hlasnejšie. Vyjadrujú Pinkovu zlosť. Je to najkratší „Part“ kompozície „Another Brick in the Wall“.
Dej
Pink sa rozhodne dokončiť svoj múr ako výsledok svojho hnevu potom, čo príde na neveru a zradu jeho manželky. Vníma to ako výstrahu mene tekel Hovorí, že videl "nápis na stene". Konštatuje, že už viac nič nepotrebuje izoluje sa od ľudí vo svojom živote a obklopuje sa múrom.
Majstrovstvá Európy malých štátov v basketbale mužov 2018
Majstrovstvá Európy malých štátov v basketbale mužov 2018 bol v poradí 16. turnaj majstrovstiev Európy malých štátov v basketbale mužov, ktoré organizuje Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konal sa v Serravalle, San Maríne v dňoch od 26. júna1. júla 2018, za účasti 7 tímov. San Maríno bolo organizátorom takéhoto podujatia tretíkrát, predtým ho hostilo v rokoch 1996 a 2012, zakaždým v Serravalle. Zápasy sa odohrali v aréne Multieventi Sport Domus s kapacitou 1 200 divákov. Obhajca prvenstva z 🇦🇲 vstúpil do európskych kvalifikácií na MS a a ME a na turnaji sa tak nepredstavil. Víťazom sa stala 🇲🇹, ktorá vo finálovom stretnutí vyhrala nad 🇳🇴.
Účastníci
Poznámka: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIBA v roku 2018.
Arménske kniežatstvo v Kilikii
Arménske kniežatstvo v Kilikii (niekedy spolu s obdobím Arménskeho kráľovstva v Kilikii označované aj ako Malé Arménsko alebo aj ako Malá Arménia ) bol stredoveký feudálny štát, dedičná monarchia rozprestierajúca sa na území dnešného Turecka v Malej Ázii v Kilikii. Na čele kniežatstva stála dynastia Rubenovcov. Kniežatstvo zohralo významnú úlohu v križiackych dejinách a podporilo vznik susedných križiackych štátov, najmä Edesského grófstva a Antiochijského kniežatstva. Najväčší rozkvet kniežatstva nastal počas vlády posledného vládcu Levona II. (v kniežatstve vládol v rokoch 11871198), ktorý kilikijské územie zväčšil a vďaka podpore rímsko-nemeckého cisára Fridricha I. Barbarossu a jeho syna Henricha VI. získal kráľovskú korunu. Kniežatstvo sa tak stalo Kilikijským kráľovstvom.
Historický kontext
Kilikia (alebo tzv. Malé Arménsko) bola dlhé storočia nárazníkovou zónou medzi Byzantskou ríšou a Arabmi. Pod byzantskú nadvládu sa definitívne dostala za vlády Nikefora II. okolo roku 965. V tomto období do oblasti začali prenikať aj kresťanský Arméni a Sýrčania, ktorí však vyznávali východné kresťanstvo. Za vlády Jána I. a Bazila II. sa hranice Byzantskej ríše posunuli ďalej na východ k ríši pripojilo aj územie tzv. Veľkého (vzdialenejšieho) Arménska a územia v Sýrii, čo ešte viac dopomohlo k presunom miestneho obyvateľstva. Po vymretí Macedónskej dynastie však moc Byzancie upadla a jej východné hranice začali napádať Seldžuckí Turci. Po bitke pri Mantzikerte (1071) sa byzantská správa v Anatólii rozpadla a vrchnej správy sa ujala Seldžucká ríša. V jej mocenskej sfére začali na území vznikať menšie štátne útvary, v ktorých vládli tureckí alebo miestni, často arménski, panovníci.