cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Štrochy
Prístup
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný chodníkom po hrebeni zo sedla za Štrochmi.
Arturo Frondizi
Arturo Frondizi Ércoli (* 28. október 1908, Paso de los Libres – † 18. apríl 1995, Buenos Aires) bol argentínsky politik, právnik a spisovateľ. V roku 1958 sa stal 26. prezidentom Argentínskej republiky. Vzhľadom na rôzne štátne zriadenia Argentíny v minulosti je považovaný za 31. prezidenta krajiny.
Mladosť a profesionálne začiatky
náhľad|vľavo|Na fotografii je Arturo Frondizi s manželkou Elenou a dcérou Elenitou počas dovolenky. Narodil sa v meste Paso de los Libres v provincii Corrientes do rodiny talianskych prisťahovalcov z mesta Gubbio, ktoré sa nachádza v regióne Umbria. Mal sedem bratov a šesť sestier, Arturo sa narodil ako trináste dieťa v poradí. Jeho rodičia sa do Argentíny presťahovali na konci 19. storočia, následne sa jeho otec začal živiť ako dodávateľ stavebného materiálu. Rodina však žila v chudobe, Arturo sa spočiatku viac zaujímal o šport, než o štúdiá, no matka presadzovala, aby sa deti venovali naplno štúdiám, pretože nechcela, aby v dospelosti museli manuálne pracovať. V roku 1923 sa presťahoval aj s bratom Silviom do Buenos Aires, kde začal študovať. Začal tu však hrávať aj nižšie futbalové súťaže za klub Almagro, v roku 1926 však utrpel vážne zranenie ruky, čo ukončilo jeho športovú kariéru. Začal študovať na vojenskej akadémii, no v poslednom ročníku bakalárskeho štúdia školu zanechal. V štúdiu ale pokračoval na inej škole a začal súčasne písať do študentských novín Estimulen. Počas stredoškolských štúdii sa dostal do kontaktu s myšlienkami významného politika a prezidenta Hipólita Yrigoyena, ktorého začal podporovať. V roku 1927 začal študovať na Právnickej fakulte Univerzity v Buenos Aires, ktorú o tri roky neskôr úspešne ukončil. Počas vysokoškolských štúdii však názor na Yrigoyena zmenil a rozhodol sa ho už nikdy nepodporovať. V septembri 1930 prezidenta Yrigoyena zvrhol vojenský prevrat vedený generálom Josém Félixom Uriburuom, s čím však Frondizi nesúhlasil a začal sa podieľať na opozičnej činnosti proti vojenskej chunte. 8. mája 1931 sa zúčastnil na protivládnej demonštrácii, pri ktorej bol prvýkrát zatknutý. Na jeho obranu vystúpil brat Silvio, ktorý bol však následne taktiež zatknutý. Obaja bratia tak boli 20 dní vo väzení. Práve skúsenosť s väzením zmenila jeho rozhodnutie stať sa univerzitným profesorom a začal sa venovať politike. Na konci roka 1932 bol zatknutý druhýkrát, hneď po prepustení sa stal členom Radikálnej občianskej únie, hlavnej opozičnej strany voči vtedajšiemu režimu. Na začiatku ďalšieho roka sa oženil s Elenou Faggionatovou, ktorá sa stala jeho najbližšou spolupracovníčkou a spoluautorkou jeho prejavov. V tomto roku vystúpil tiež s prejavom na pohrebe bývalého prezidenta a dlhoročného predsedu Radikálnej občianskej únie Hipólita Yrigoyena, čo bolo pre mnohých veľkým prekvapením, keďže Frondizi patril k jeho vnútrostraníckym odporcom. Frondizi neskôr tieto udalosti pripisoval náhode, keď ho dojal veľký žiaľ obrovského počtu ľudí nad smrťou Yrigoyena, čo zmenilo jeho pohľad na tohto bývalého prezidenta. V decembri 1933 bol zatknutý tretíkrát potom, čo bol obvinený z účasti na pripravovanom prevrate proti vláde. V nasledujúcom období sa dostal do širšieho vedenia Radikálnej občianskej únie.
Vstup do veľkej politiky
náhľad|vľavo|Na fotografii sú Ricardo Balbín a Arturo Frondizi, dve najvýznamnejšie osobnosit Radikálnej občianskej únie druhej polovice 20. storočia. Frondizi sa stal vodcom väčšiny mladých členov radikálnej strany, ktorí nesúhlasili s konzervatívnym vedením predsedu strany a bývalého prezidenta Marcela Torcuata de Alveara, ktorý presadzoval ekonomický nacionalizmus zosnulého Hipólita Yrigoyena. Frondizi a jeho podporovatelia naopak navrhovali, aby strana zaujala miesto na ľavej strane politického spektra. Frondizi okolo seba zjednotil najvýznamnejších mladých radikálov ako Moisés Lebensohn, Ricardo Balbín, Arturo Umberto Illia, či Alejandro Gómez s ktorými chcel uskutočniť revolúciu vnútri Radikálnej občianskej únie. Výsledkom ich snáh bola tzv. Avellanedská deklarácia z roku 1945, ktorá sa stala jedným z ideologických základov radikálnej strany. Na základe tohto dokumentu sa mladí radikáli v novembri 1945 združili do straníckej frakcie nazvanej Hnutie integrácie a rozvoja. V tomto období sa Frondizi postavil na stranu Juana Peróna pri presadzovaní pracovnoprávnych opatrení, no súčasne kritizoval jeho pravicovú politiku v školstve. Potom, čo bol Perón v roku 1945 uväznený, bol Frondizi obvinený zo spolupráce s Perónom a vylúčený z vedenia strany. Frondizi sa tak postavil proti snahám Radikálnej občianskej únie o zjednotenie všetkých oponentov Peróna do zjednotenej koalície Demokratickej únie (Unión Democrática), čo bolo v súlade s filozofiou Hnutia integrácie a rozvoja. Porážka Demokratickej únie vo voľbách v roku 1946 však znamenala zánik tejto koalície a súčasne posilnila postavenie Frondiziho, ktorý bol zvolený za poslanca federálneho parlamentu za mesto Buenos Aires. V prezidentských voľbách v roku 1951 kandidoval na viceprezidenta spolu s Balbínom, ktorý kandidoval na prezidenta. Voľby však jednoznačne vyhral Perón. Frondizi a jeho stúpenci v ďalšom období prevzali vedenie strany, v roku 1954 sa stal predsedom strany. V tomto roku vydal knihu nazvanú Ropa a politika, kde rozoberal problémy spojené so štátnou ropnou spoločnosťou YPF. Táto kniha sa stala v nasledujúcom roku najpredávanejšou v krajine a zlepšila Frondiziho ľavicový profil. Antiperónisti však začali podnikať násilné činy, v roku 1953 dokonca bomba zabila na Májovom námestí v Buenos Aires sedem ľudí počas robotníckej manifestácie. Rozvášnený dav reagoval podpálením sídla Radikálnej občianskej únie. V tej dobe bol Frondizi opäť zatknutý, v roku 1954 bol zatknutý znova.
16. júna 1955 sa vedenie Radikálnej občianskej únie a vlastne aj celá opozícia dohodli s námorníctvom, následne začali námorné lietadlá bombardovať prezidentský palác s cieľom zavraždiť samotného Juana Peróna. Toho však krátko pred tým varoval americký veľvyslanec, takže prezident sa stihol ukryť. Prezidentský palác bol veľmi poškodený a v jeho okolí bolo minimálne 364 mŕtvych a ďalšie stovky zranených. Na stranu prezidenta sa postavila armáda. Po skončení bombardovania sa k prezidentskému palácu začali presúvať vojaci, no ani tí nenašli prezidenta, navyše armáda lojálna prezidentovi ich vytlačila. Pokus o prevrat tak bol neúspešný a útočníci požiadali o azyl v Uruguaji. Frondizi bol následne na krátko uväznený pre jeho napojenie na ľudí, ktorí bombardovanie zorganizovali. V reakcii na tieto udalosti ohlásil Perón oficiálne skončenie tzv. Perónistickej revolúcie a vyzval opozíciu na dialóg, aby sa zabránilo občianskej vojne. Opozícia sa tak po dlhej dobe konečne dostala do rozhlasového vysielania. V rozhlase vystúpil práve Frondizi, keď v rádiu Belgrano predniesol svoj najslávnejší prejav. Tento prejav mal silný vplyv na verejnú mienku a poukázal na viaceré zločiny Peronizmu, o ktorých sa do tej doby nehovorilo.
Politický vzostup a funkcia prezidenta
náhľad|vľavo|Americký prezident [[John Fitzgerald Kennedy a argentínsky prezident Arturo Frondizi počas stretnutia v roku 1961.]] Po zvrhnutí Peróna sa k moci dostala armáda, ktorá vytvorila ďalšiu vojenskú chuntu. Zmeny sa však diali aj vnútri radikálnej strany, ktorá bola už pred tým rozdelená na dve frakcie. Jedna časť súhlasila s postupom armády a snažila sa naďalej bojovať proti Peronizmu, naopak druhá časť chcela postupné zmierenie s Peronizmom. Nejednotnosť však panovala aj vnútri armády, keďže vládnu chuntu tvorili dve krídla. K moci sa na konci roka 1955 dostal generál Pedro Eugenio Aramburu, ktorého do vedenia štátu pretlačili zástancovia tvrdého vysporiadania sa s Peronizmom. Prevahu v strane však získal Frondizi, ktorý presadzoval postupné zmierenie sa so zástancami Juana Peróna. To však znamenalo stratu podpory časti bývalých spojencov na čele s Balbínom, ktorí podporovali ďalší boj proti Perónovi. Nespokojná časť straníkov následne vytvorila novú stranu Ľudovú radikálnu občiansku úniu. No nakoniec zo strany vystúpili aj podporovatelia Frondiziho, ktorí vytvorili Nekompromisnú radikálnu občiansku úniu. Táto strana chcela pokračovať v myšlienkach Hnutia integrácie a rozvoja a chcela byť na ľavicovom spektre. Aramburu následne pristúpil na konanie nezáväzných prezidentských volieb, tých sa nemohli stále zúčastniť Perónisti, ktorým to chunta zakázala. Perón zo svojho exilu prikázal svojim stúpencom vhadzovať prázdne biele lístky. Voľby skončili patom, keď Perónisti (prázdne lístky) a obe radikálne strany získali približne po 2 milióny hlasov, najviac však mali stále Perónisti. Kandidáti Peróna však mali zákaz kandidovať v akýchkoľvek voľbách, no napriek tomu sa ukázalo, že mal stále veľký počet podporovateľov. Frondizi sa preto rozhodol hľadať podporu medzi Perónistami a začal hlásať politiku uzmierenia, nie represii. Frondiziho nakoniec z exilu podporil aj samotný Juan Perón výmenou za prísľub umožnenia slobodnej činnosti odborov. Vojenská vláda napriek stále silnej podpore Peróna medzi obyvateľstvom nakoniec povolila konanie slobodných volieb vo februári 1958. Tu sa proti sebe postavili kandidáti dvoch odštiepených častí Radikálnej občianskej únie, pričom víťazom sa jednoznačne stal Arturo Frondizi, keď porazil Ricarda Balbína. Keďže však mal podporu aj Perónistov, stratil tak dôveru armády, Frondizi tak neskôr radšej poprel akúkoľvek dohodu s Perónom. Aramburu napriek všetkému rešpektoval výsledok volieb a 1. mája 1958 odovzdal funkciu prezidenta Arturovi Frondizimu napriek silnému odporu časti armády.
Život po odchode z funkcie prezidenta
náhľad|Frondizi s rodinou v roku 1960. Až do polovice roka 1963 trvalo Frondiziho uväznenie. Následne mu bolo umožnené pokračovať v politickom živote, pôvodnú frakciu Hnutie integrácie a rozvoja zmenil aj so svojimi stúpencami v danom roku na novú politickú stranu, ktorej sa stal lídrom. V auguste 1964 bol terčom neúspešného atentátu, z ktorého vyšiel bez zranení. S určitosťou sa nepodarilo zistiť, kto za atentátom stál, ani to, čo bolo v skutočnosti cieľom útoku. Sám Frondizi obvinil vládu prezidenta Artura Umberta Illiu, no objavili sa aj úvahy o tom, že v skutočnosti nešlo o pokus o zabitie Frondiziho, ale o pokus Perónistov o zastrašenie prezidenta Illiu a jeho vlády kvôli zamietnutiu návratu Juana Peróna do krajiny. V nasledujúcom období začal pôsobiť ako novinár v týždenníku Confirmado. V roku 1966 podporoval zosadenie prezidenta Illiu, lebo sa domnieval, že to Argentínu oslobodí od zahraničných monopolov. Na začiatku 70. rokov 20. storočia mu bolo dovolené vycestovať, najprv navštívil Peru, neskôr sa v Španielsku stretol s Juanom Perónom, s ktorým sa dohodol na podpore Peróna v prípadných voľbách. Podrobnosti rozhovoru s Perónom však neboli nikdy zverejnené. Následne však krajne pravicová teroristická organizácia Argentínska antikomunistická aliancia zavraždila Frondiziho brata Silvia.
Po smrti dcéry Eleny v roku 1976 sa Frondizi stiahol z politiky, do ktorej sa vrátil až po obnovení demokracie v roku 1983, no iba symbolicky pri inaugurácii prezidenta Raúla Alfonsína. Počas vlády poslednej vojenskej diktatúry, ktorá sa k moci dostala v roku 1976 však bol kritizovaný, lebo dovolil členom svojej strany zúčastňovať sa na jej vláde. V roku 1981 sa ale pripojil k ďalším politickým stranám, ktoré začali na diktatúru vyvíjať tlak na obnovenie demokracie. V roku 1983, teda po obnovení demokracie sa však jeho strana nedokázala uchytiť a vo voľbách získala veľmi nízku podporu, keďže Frondizi odmietol odsúdiť zločiny vojenskej chunty. Prezident Alfonsín s ním dokonca odmietol spolupracovať. V tomto období však už trpel počiatočnými štádiami parkinsonovej choroby. Následne sa stal podporovateľom spolupráce s Justicialistickou stranou a vo voľbách v roku 1989 podporil jej kandidáta Carlosa Menema. V apríli 1995 zomrel Frondizi vo veku 86 rokov v talianskej nemocnici v Buenos Aires prakticky v zabudnutí. V hlavnom meste je aj pochovaný.
Osobný život
Frondiziho brat Silvio bol právnik a marxistický intelektuál, ktorého v roku 1974 zavraždili eskadry smrti pravicovej teroristickej organizácie Argentínska antikomunistická aliancia. Ďalší brat Risieri bol filozof a antropológ, pôsobil tiež ako rektor Univerzity v Buenos Aires. Brat Ricardo Amadeo bol významným profesorom anglického jazyka.
5. januára 1933 sa oženil s Elenou Faggionatovou, s ktorou mal jednu dcéru Elenu, ktorá sa narodila v roku 1937. 19. augusta 1976 jeho dcéra vo veku 39 rokov zomrela. V roku 1991 zomrela jeho manželka.
Villers-Bretonneux
Villers-Bretonneux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Róbert II. Flámsky
'''Róbert II. Flámsky''' (iné mená pozri nižšie; * cca 1065† 5. október 1111, Meaux, Francúzske kráľovstvo) bol od roku 1093 flámsky vojvoda a tiež bol jedným z vodcov prvej križiackej výpravy.
Mladosť
Jeho otec, Róbert I. Flámsky, vykonal už v roku 1087 púť do Jeruzalema. Počas toho bola vláda nad Flámskom dočasne zverená Róbertovi II. a to až do roku 1091. Na spiatočnej ceste sa Róbert I. stretol aj s cisárom Alexiom a prisľúbil mu poslať ako posilu 500 jazdcov, čo po návrate do Flámska aj spravil. Róbert II. sa počas tohto obdobia oženil s Klementínou Burgundskou, sestrou neskoršieho pápeža Kalixta II. a dcérou vojvodu Viliama I. Burgundského. Spolu mali synov Balduina a Viliama, no dospelosti sa dožil iba starší Balduin, neskôr známy ako Balduin VII. Flámsky. Po náhlej smrti svojho otca v roku 1093 sa Róbert II. stal vojvodom Flámska.
Prvá križiacka výprava
Keď pápež Urban II. v roku 1095 vyhlásil na koncile v Clermonte prvú križiacku výpravu, Róbert II. Flámsky neváhal nasledovať svojho otca ako v myšlienke cesty do Jeruzalema, tak vo vojenskej podpore Byzantskej ríše. Jeho vojsko síce nepatrilo k najpočetnejším, zato však boli Flámi dobre vycvičení a vyzbrojení. Na cestu vyrazil spoločne s Róbertom z Normandie a Štefanom z Blois. Pri pochode Luccou ich pápež Urban II. požiadal o pomoc pri znovu dobytí Ríma, ktorý v tom čase ovládal vzdoropápež Klement II., čo však križiaci odmietli. Už začiatkom decembra v roku 1096 prekročil Róbert II. Flámsky so svojim vojskom Jadranské more, zatiaľ čo jeho dvaja spoločníci sa rozhodli prezimovať na juhu Itálie. Následne bez komplikácii dorazil do Konštantínopola a vzhľadom na dlhodobé dobré vzťahy Flámska a Byzancie neváhal zložiť lénnu prísahu voči cisárovi Alexiovi. náhľad|Robert II. Flámsky, Spieghel Historiael, medzi [[1325 a 1335]] Počas obliehania Nikáje sa podarilo Róbertovým jednotkám spoločne s jednotkami Raimonda z Toulouse a Godefreyho z Bouillonu odraziť vojsko poslané mestu na pomoc Kiličom Arslanom. Počas bitky pri Doryleone tvoril Róbertov oddiel predvoj armády, spoločne s oddielmi Bohemunda z Tarentu a Štefana z Blois, ale tiež s oddielom Byzantíncov pod velením Tatikia. Tento predvoj sa dostal do pasce nachystanej Kiličom Arslanom, z ktorej sa dostali len vďaka príchodu ďalších križiackych vojsk. Počas bitky o Železný Most kontrolujúci prístup k Antiochii viedol Róbert samostatný oddiel smerom na juhovýchod do Artahu, kde miestne kresťanské obyvateľstvo vyvraždilo moslimskú posádku pevnosti. Koncom roka 1097 dorazili križiaci k Antiochii a započali obliehanie mesta. Po náročnom pochode Malou Áziou však bolo vojsko v zlom stave a nepripravené na dlhé obliehanie počas zimy. Preto bol v decembri 1097 Róbertov a Bohemundov oddiel vyslaný na juh, aby zaobstarali zásoby. Počas tejto výpravy však Róbert so svojimi vojakmi nečakane narazil na vojsko vyslané z Damašku na pomoc obliehanej Antiochii a bol nepriateľom obkľúčený. Včasný príchod Bohemunda prinútil damaské vojsko ustúpiť, no po tomto incidente sa už križiaci neodvážili podnikať ďalšie cesty na juh. Neskôr sa Róbert Flámsky spolu s Róbertom z Normandie podieľal na Bohemundovom pláne na zisk mesta. K tomu mal dopomôcť istý Firuz, arménsky obyvateľ mesta a údajne konvertita na Islam. Ten velil obrane jednej z veží na západnej strane hradieb a dohodol sa s Bohemundom, že jeho vojakov pustí do mesta. Už 4. júna 1098, teda deň po dobytí mesta, sa obliehanými stali samotní križiaci. K mestu totiž dorazilo mosulské vojsko pod vedením Korbughu, ku ktorému sa pridali aj spojenci zo Sýrie. Keďže križiacke vojsko bolo v tom čase po dlhom obliehaní v dosť zúboženom stave, prišlo k mnohým dezerciám. Situácia bola údajne taká zlá, že aj samotný Róbert II. Flámsky a Godefroy sa museli pred rozhodujúcou bitkou s Korbughom doprosovať o koňa. Napriek tomu sa podarilo udržať dobrú morálku u zostávajúcich vojakov aj za pomoci údajného nálezu kopije, ktorou bol prebodnutý Ježiš visiaci na kríži. Napokon tak križiaci aj s Róbertovým prispením zvíťazili.
Z Antiochie vyrazil Róbert na pochod k Jeruzalemu spoločne s Godefreyom až medzi poslednými a k vojsku Raimonda z Touluse sa pridali až po obsadení Tartusu. Počas obliehania Jeruzalema zaujal so svojim vojskom pozíciu na východnom konci severných hradieb oproti Stĺpovej bráne, dnes známej ako Damašská brána. Spoločne s Tankredom tiež viedol výpravu do Samárie, najbližšieho miesta kde dokázali križiaci nájsť stromy vhodné na stavbu obliehacích zariadení. V tejto oblasti tiež zajali mnoho miestnych moslimov, ktorých následne využili pri preprave materiálu. Po dobytí mesta pripadal teoreticky do úvahy Róbert II. Flámsky ako jeden z najvhodnejších kandidátov na vládcu mesta. Keďže sa však netajil svojimi plánmi na návrat do Európy ihneď po dosiahnutí cieľa, podporil v rozhodovaní o budúcom vládcovi Jeruzalemského kráľovstva Godefreyho.
Po návrate do Európy
Do Flámska sa Róbert vrátil na jar roku 1100. Priniesol so sebou aj relikviu v podobe ruky svätého Juraja, dar od cisára Alexia, ktorú uložil v kláštore Anchin. Okrem toho založil kláštor svätého Ondreja v Zevenkerke, neďaleko mesta Bruggy.
V roku 1101 uzavrel s anglickým kráľom Henrichom I. dohodu, v ktorej sa zaviazal pomáhať mu s obranou anglického kráľovstva, pokiaľ tým neporuší svoju vernosť francúzskemu kráľovi Filipovi. Aj v takom prípade mal však Filipa sprevádzať s najmenším možným počtom mužov, ktorý bude dostatočný na to, aby nebol obvinený z porušenia lénnej prísahy. To malo byť podľa dohôd 20 mužov, pričom ďalších 980 mal poskytnúť naopak Henrichovi. Na oplátku sa Henrich zaviazal chrániť Róberta a vyplácať mu ročne čiastku 500 libier. V rokoch 1102 a 1103 pre zmenu bojoval s cisárom Svätej ríše rímskej, Henrichom IV., ktorý si už pred Róbertovým odchodom na prvú križiacku výpravu činil nárok na niektoré Róbertove územia. Róbert navyše podporoval biskupa Cambrai Manassea proti Walcherovi, ktorého chcel na post biskupa Cambrai dosadiť práve Henrich. V lete roku 1103 bol napokon medzi Róbertom a Henrichom uzavretý mier, keď v meste Liege zložil voči nemeckému cisárovi lénnu prísahu. Henrich zároveň uznal Róbertove nároky na Douai a Cambrai.
Keď anglický kráľ Henrich I. odmietol Róbertovi platiť dohodnutú čiastku, pridal sa Róbert k novému francúzskemu kráľovi Ľudovítovi VI. v jeho ťažení do Normandie. Absenciu kráľovskej armády využil Teobald IV. z Blois na rebéliu voči kráľovi. Tú mal potlačiť práve Róbert II. Flámsky. Avšak keď v roku 1111 dobýjal mesto Meaux, pod váhou obrnencov sa aj s ním zrútil padací most. Róbert samotný bol pod troskami ušliapaný k smrti. Pochovaný bol v kostole svätého Vaasta v Arrase a flámskym vojvodom sa po jeho smrti stal jeho najstarší syn Balduin.
Národný pamätník olympionikov
náhľad|300px|Pohľad na pamätník v novembri 2018 Národný pamätník olympionikov je pamätník nachádzajúci sa na Národnom cintoríne v Martine na počesť olympionikov zo Slovenska. Podľa Štatútu Pamätníka olympionikov ide o symbolický prejav vďaky občanov Slovenskej republiky výnimočným už nežijúcim športovcom - medailistom z olympijských hier za reprezentáciu krajiny. Autorom pamätníka je slovenský architekt Ing. Mojmír Vychodil. Pamätník spravuje Slovenský olympijský výbor.
História
Existujúci pamätník je výsledkom dlhoročných snáh o zriadenie pietneho miesta, na ktorom by si mohla verejnosť uctiť pamiatku športovcov, ktorí reprezentovali svoju vlasť na najvyššej úrovni - na olympijských hrách. Významní predstavitelia slovenského olympijského hnutia - predovšetkým čestný člen SOV Bohumil Golian, čestný predseda Slovenského olympijského výboru Vladimír Černušák a predseda Združenia olympijských klubov Slovenskej republiky Ivan Čierny - sa už od deväťdesiatych rokov 20. storočia vyslovovali za myšlienku vybudovania pamätníka po vzore iných krajín. Napokon sa myšlienky chopil Slovenský olympijský výbor a začal s rokovaním o umiestnení pamätníka. Do úvahy prichádzala Bratislava či Vysoké Tatry. Rozhodnutie padlo na mesto Martin, ktoré ponúklo dôstojné miesto na Národnom cintoríne a finančnú spoluúčasť na projekte. Na dizajn nového pamätníka bola 10. mája 2012 vyhlásená súťaž a spomedzi 19 súťažných návrhov bol vybraný projekt mladého bratislavského architekta Mojmíra Vychodila.
Základný kameň Národného pamätníka olympionikov na Národnom cintoríne v Martine položili 6. novembra 2013. Bolo však treba doriešiť financovanie celej stavby. Okrem príspevku Medzinárodného olympijského výboru, Slovenského olympijského výboru a mesta Martin (dotácia 20 tisíc eur z mestského rozpočtu ) bola vyhlásená aj verejná zbierka.
O necelý rok od položenia základného kameňa, 16. októbra 2014, dokončený pamätník slávnostne odhalilo šesť slovenských olympionikov - Eva Šuranová, Mária Jasenčáková, Danka Barteková, Anton Urban, Jozef Labuda a Michal Martikán. Večný oheň na pamätníku zapálil dvojnásobný bronzový medailista a predseda komisie športovcov SOV Jozef Gӧnci.
Architektúra
Dielo získalo Výročnú trofej Medzinárodného olympijského výboru „Šport a umenie“ 2014 a Cenu Ladislava Chudíka za architektonické dielo propagujúce šport a olympizmus 2014.
Štatút pamätníka a ocenení športovci
Štatút Pamätníka olympionikov je dokument, ktorý popisuje účel pamätníka, jeho podobu a upravuje pravidlá, podľa ktorých je možné umiestniť na pamätník meno športovca. Bol schválený dňa 25. februára 2016 v Bratislave na zasadnutí Výkonného výboru Slovenského olympijského výboru. K úpravám v Štatúte došlo 4. mája 2017.
V zmysle Štatútu má právo na umiestnenie tabuľky s menom každý nežijúci olympijský medailista, ktorý sa narodil na území Slovenska. Ak získal viacero rôznych medailí, tabuľka bude mať farbu najcennejšej z nich. Tabuľka má obsahovať okrem mena a priezviska (u žien vrátane rodného priezviska) aj druh športu, rok konania olympiády, medailové umiestnenie a štát, ktorý vtedy športovec reprezentoval. Štatút pripúšťa aj možnosť umiestniť na pamätník tabuľku olympionika, ktorý sa nenarodil na území Slovenska, ale výrazne sa zaslúžil o jeho reprezentáciu. Nomináciu športovca navrhuje päťčlenná nominačná komisia, ktorú vymenúva a odvoláva Výkonný výbor Slovenského olympijského výboru. Predsedom komisie je prezident SOV.
Dachla
Dachla môže byť:
Villers-Campsart
Villers-Campsart je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majcherová
Majcherová je vrch v Kysuckých Beskydách. Leží približne východne od Čadce a prechádza ním štátna hranica s Poľskom.
Poloha
Nachádza sa vo východnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Rača. Vrch leží na slovensko-poľskej hranici, na rozhraní Žilinského kraja a Sliezskeho vojvodstva. Vedie ním taktiež hranica okresu Čadca a Powiatu żywieckeho a zasahuje na územie obcí Nová Bystrica a Rajcza. Masív sa nachádza v hlavnom hrebeni Kysuckých Beskýd, ktorým vedie rozvodnica povodí Dunaja a Visly. Slovenská, južná časť je odvodňovaná prítokmi Bystrice, poľská, severná časť odvádza vodu prítokmi rieky Sola. Susednými vrchmi sú na západe Priehybok, na juhozápade Májov a na východe Rycierova hora. Vrch leží v CHKO Kysuce.
Opis
Čiastočne zalesnený vrch je súčasťou horského chrbta, ktorý sa tiahne od juhozápadu od vrchu Priehybok a Májov a pokračuje východným smerom na Rycierovu horu. Vedie ním štátna hranica i rozvodie Čierneho a Baltského mora. Vrchol leží zhruba severovýchodne od centra Novej Bystrice. Južnú časť masívu odvodňujú prítoky riečky Vychylovka, smerujúcej do Bystrice, severné svahy na poľskom území odvodňujú prítoky rieky Rycerka.
Výhľady
Majcherová neposkytuje tak veľkolepé panorámy, ako iné vrchy hlavného hrebeňa. Veľkú časť horizontu zakrývajú okolité vyššie vrchy, na ktoré je z odlesnených častí zaujímavý výhľad. Okrem vrchov Kysuckých Beskýd je pri vhodných podmienkach pozorovateľná veľká časť Oravskej Magury, Sliezske Beskydy, Moravsko-sliezske Beskydy, no tiež Veľký Rozsutec, Veľký Choč či časť hrebeňa Nízkych Tatier.
Trolejbusová doprava v Zugdidi
V gruzínskom meste Zugdidi bola do roku 2009 v prevádzke trolejbusová doprava.
Madínat as-Sádis min Uktúbar
Madínat as-Sádis min Uktúbar (, v egyptskej výslovnosti: es-Sádis min Októbar alebo iba Sitt Októbar, v doslovnom (neoficiálnom) slovenskom preklade: Mesto 6. októbra) je mesto vybudované v púšti asi 32 km juhozápadne od centra Káhiry, v provincii Gíza.
Bolo založené v roku 1979 a pomenované podľa dňa, kedy egyptská armáda prekročila Bar Levovu líniu. Má okolo pol milióna obyvateľov, plánuje sa rozšírenie až na tri milióny. Mesto je dôležitým centrom automobilového priemyslu, nachádza sa tu sedem súkromných vysokých škôl, veľké nákupné centrum Múl al- 'Arab a sídlo Konfederácie afrického futbalu.
Majstrovstvá sveta v interkrose 2002
Majstrovstvá sveta v interkrose 2002 boli v poradí 4. majstrovstvá sveta v interkrose, ktoré organizuje Medzinárodná interkrosová federácia (FIIC). Konali sa v meste Szombathely, v Maďarsku v dňoch od 23.28. júla 2002, za účasti 6 mužských a 4 ženských tímov. Nováčikmi turnaja boli mužské družstvá Maďarska a Poľska a ženské družstvo Maďarska. Okrem toho sa v ženskom turnaji zúčastnil aj európsky zmiešaný tím, v ktorom sa predstavili hráčky zo Švajčiarska či Talianska. V mužskej kategórii získalo druhýkrát titul Česko, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad Quebecom. U žien zvíťazilo rovnako Česko po finálovej výhre nad Quebecom.
Stredná odborná škola informačných technológií (Bratislava, Hlinícka 1)
Stredná odborná škola informačných technológií Hlinícka 1 je stredná škola v Bratislave pôsobiaca aj ako centrum odborného vzdelávania a prípravy pre elektrotechniku a informačné technológie.
Štúdium je 4-ročné, ukončené maturitou. Škola poskytuje vzdelanie v troch študijných odboroch:
Škola v priebehu štúdia žiakom umožňuje získať certifikát akadémie CISCO CCNA a po úspešnom zložení maturitnej skúšky aj osvedčenie §21 - elektrotechnická spôsobilosť. Absolvent na základe maturitného vysvedčenia štandardne získava aj výučný list.
Škola je členom Asociácie spoločností IT priemyslu, Zväzu elektrotechnického priemyslu SR a Slovenskej obchodnej a priemyselnej komory. Úzko spolupracuje a zabezpečuje praktické vyučovanie pre študijné odbory mechanik počítačových sietí a mechanik elektrotechnik aj v systéme duálneho vzdelávania so spoločnosťami Dell Technologies a Západoslovenská distribučná.
V roku 2020 prešla budova SOŠ IT rekonštrukciou interiéru a exteriéru, ako aj kompletnou modernizáciou odborných učební a nákupom nového vybavenia pre odborné vyučovanie. Súčasťou komplexu je aj školský internát.
Vojnová loď
náhľad|Salva od Willema van der Velde, zobrazuje útočiacu holandskú [[radová loď|radovú loď zo 17. storočia.]] náhľad|Americká [[lietadlová loď USS Enterprise so sprievodnými loďami v roku 1961.]]
Vojnová loď je typ lode, ktorý vykonáva rôzne vojenské operácie. Veľkosti týchto lodí sa rôznia, od najmenších člnov až po vyše tristometrové lietadlové lode. Vojnové lode sú často stavané tak, aby dokázali vydržať isté poškodenie – sú opancierované a majú zvyčajne na palube rozsiahly arzenál zbraní všetkých druhov, od balistických rakiet, cez delá a protilietadlové kanóny, po protiponorkové míny.
Typy vojnových lodí
Vojnové lode sa ďalej podla výzbroje, výtlaku a určenia delia na rôzne typy:
Anatéma
Anatéma (niekedy aj: anathema či anathéma, archaicky aj: anatema , pôvodne zo ,   môže byť:
Anathema môže tiež byť:
Anatema môže tiež byť:
Villers-Carbonnel
Villers-Carbonnel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Hauts-de-France.
Vesmírny štartovací komplex 37 na Cape Canaveral Space Force Station
náhľad|Štartovací komplex 37, náčrt z doby výstavby
Villers-Carbonnel
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vesmírny štartovací komplex 37 na Cape Canaveral Space Force Station
Vesmírny štartovací komplex 37 (skratka: SLC-37) je jedno zo štartovacích miest na Základni vesmírnych síl Cape Canaveral na Floride. Komplex bol vybudovaný na prelome päťdesiatych a šesťdesiatych rokov dvadsiateho storočia a NASA ho prevzala v roku 1963. Pôvodne z neho štartovala raketa Saturn I vo verzii Block II (všetkých šesť štartov). Potom bol komplex upravený pre bezpilotné misie rakety Saturn IB. Poslednou misiou z programu Apollo bola Apollo 5 v roku 1968, potom bol komplex uzavretý. Až v roku 2002 bolo komplexu pridelené nové využitie, keď bol prestavaný pre štarty rakety Delta IV. V súčasnosti ho prevádzkuje spoločnosť United Launch Alliance.
Lena Olin
náhľad|Lena Olin v roku 2013 a jej manžel Lasse Hallström. Lena Maria Jonna Olin (* 22. marec 1955, Štokholm, Švédsko) je švédska herečka.
Životopis
Olinová je najmladšou z troch detí a narodila sa v Štokholme, v Švédsku. Jej starší brat zomrel ako desaťročný na rakovinu v roku 1960. Jej matkou je herečka Britt Holmberg a jej otec je režisér Stig Olin. Vyštudovala herectvo na Švédskej národnej akadémií dramatických umení. Ako devätnásťročná vyhrala súťaž Miss Scandinavia 1974, ktorá sa konala v Helsinkách.
Kariéra
Predtým ako sa Olinová stala herečkou pracovala ako nemocničná sestra. Desať rokov hrala so švédskym Kráľovským dramatickým divadelným zborom, ktorý hrával klasické hry Williama Shakespeara.
Ingmar Bergman ju v roku 1976 obsadil v menšej roli vo filme Ansikte mot ansikte.
V roku 1980 Olinová bola jedna z prvých herečiek ktoré získali Cenu Ingmara Bergmana. Medzinárodný debut Olinová dostala vo filme Efter repetitionen. V roku 1988 Olinová hral po boku Daniela Day-Lewisa v americkom filme The Unbearable Lightness of Being. Za svoj herecký výkon získala nomináciu na Zlatý glóbus.
V roku 1989 získala svoju prvú nomináciu na Oscara, za film Enemies: A Love Story, kde si zahrala po boku Anjelici Houston a Rona Silvera.
V roku 1994 Olinová hrala vo filme Romeo Is Bleeding. Objavila sa v roku 2000 vo filme Chocolat, ktorý získal päť nominácií na Oscara, z toho Olinová získala nomináciu na cenu BAFTA.
Od roku 2002 do roku 2006 sa Olinová objavila po boku Jennifer Garner, v seriály Alias. Jej postava bola ruská špiónka, Irina Derevko. Za svoju hereckú rolu získala nomináciu v roku 2003 na cenu Emmy.
V roku 2008 získala Olinová menšiu, no za to významnú úlohu vo filme The Reader, po boku Kate Winslet a Ralpha Fiennesa.
Villers-Faucon
Villers-Faucon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Chrám svätého Ondreja (Kyjev)
náhľad|Chrám svätého Andreja v Kyjeve Chrám svätého Ondreja bol postavený v meste Kyjev na pamiatku apoštola Ondreja nad pravým brehom rieky Dneper.
História
Bol vybudovaný v rokoch 1749 až 1754 podľa plánov architekta talianskeho pôvodu F. B. Rastrelliho v štýle ukrajinského baroka. Okrem hlavnej veže má ďalších dvanásť veží, ktoré mali symbolizovať dvanásť apoštolov. Najvyššia veža chrámu má výšku 2,5 metra. V období komunistického režimu bol chrám zatvorený a slúžil ako múzeum. Od roku 1968 chrám slúžil ako múzeum Rastrelliho tvorby.
Súčasnosť
Snahy o návrat cirkvi sa objavili už od 80-tych rokov dvadsiateho storočia. Návrat do cirkevných rúk komplikovali boje medzi pravoslávnymi a gréckokatolíckymi cirkvami na Ukrajine, z ktorých každá chcela získať chrám do svojich rúk. V roku 2008 prezident Ukrajiny Viktor Juščenko začal rokovania s Ukrajinskou autokefálnou pravoslávnou cirkvou o prechode chrámu do jej rúk.
Bobo-Dioulasso
náhľad|Veľká mešita v Bobo-Dioulasso Bobo-Dioulasso je mesto v Burkine Faso s populáciou asi 903 887 (k roku 2019 ), je to druhé najväčšie mesto v krajine po Ouagadougou, hlavnom meste Burkiny Faso. Bobo-Dioulasso je významné z ekonomického hľadiska (textilný priemysel) aj kultúrne, pretože je hlavným centrom kultúry a hudby. Miestne obyvateľstvo hovoriace jazykom Bobo volá mesto Sia.
História
Na konci devätnásteho storočia sa Sia skladala z dvoch veľkých dedín, Tunuma a Sia, ktoré sa nachádzali niekoľko sto metrov od seba. V roku 1897 mesto obsadili Francúzi, ktorí ho v roku 1904 začlenili do novej kolónie Francúzská západná Afrika. Od roku 1960 je súčasťou nového štátu Burkina Faso.
Doprava
Bobo-Dioulasso leží na jedinej železničnej trati v Burkina Faso, vedúcej z mesta Ouagadougou do prístavu Abidžan. Od augusta 2015 malo letisko Bobo-Dioulasso priame lety dvakrát týždenne do miest Abidžan a Ouagadougou. Letisko v Bobo-Dioulasso má pristávaciu dráhu dlhú 3 300 metrov, čo je po Dakare v Senegale druhá najdlhšia v západnej Afrike. Mesto je dôležitým cestným uzlom spájajúcim celú juhozápadnú Burkinu Faso s hlavným mestom Ouagadougou cez cestu N-1.
Kultúra a turistický ruch
Najznámejšou turistickou atrakciou mesta je Grande Mosquée (Veľká mešita). Záujem turistov má tiež trh Grand Marché zo širokou ponukou tradičných hrnčiarskych výrobkov, neveľké múzeum Musée Provincial du Houёt, a zoologická záhrada.
Hospodárstvo
Najvýznamnejším priemyslovým odvetvím mesta je textílne, hlavne výroba bavlny, a potravinárstvo. Je tu tiež dôležitý trh s dobytkom.
Podnebie
Bobo-Dioulasso má tropické vlhké a suché podnebie. Počas najteplejších mesiacov sú jeho teploty o niečo menej teplejšie ako v severnejšom hlavnom meste Ouagadougou. Mesto má obdobie sucha, ktoré trvá od októbra do apríla, zatiaľ čo obdobie dažďov trvá zvyšných päť mesiacov.
Šinkovské (lokalita)
Šinkovské je lokalita v Bratislave, v mestskej časti Vajnory. Je tvorená zástavbou nových rodinných domov.
Do lokality patrí rovnomenná ulica Šinkovské, Buzalkova ulica, 29. marca 2007 v nej vznikli nové ulice Za mlynom, Šachorová a Široká. V rovnakom čase vedenie mestskej časti rozhodlo o zastavení výstavby inžinierskych sietí v tejto lokalite, keďže niektorí majitelia pozemkov nezaplatili svoj podiel (372 000 korún).
Villers-lès-Roye
Villers-lès-Roye je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trolejbusová doprava v Tbilisi
Gruzínske hlavné mesto Tbilisi prevádzkovalo medzi rokmi 1937 a 2006 trolejbusy.
História
Prevádzka na tbiliskej trolejbusovej sieti sa začala 21. apríla 1937 sovietskymi trolejbusmi typu JaTB-1. Išlo o prvú trolejbusovú sieť vo vtedajšej Gruzínskej SSR a až do svojho zrušenia sa jednalo o najväčšiu prevádzku elektrickej nekoľajovej trakcie v krajine. Do Tbilisi boli dodávané najmodernejšie sovietske vozy, staré vozy boli odovzdávané ostatným miestnym trolejbusovým systémom.
V polovici 50. rokov 20. storočia sa tu objavili aj prvé trolejbusy česko-slovenskej výroby. Išlo o vozy typu Škoda 8Tr, ktorých bolo do roku 1961 dodaných celkovo 20. Potom už boli kupované iba trolejbusy 9Tr, Škoda ich do Tbilisi dodala celkovo 280. Od roka 1981 nasledovali legendárne vozy Škoda 14Tr, počas 9 rokov ich tu jazdilo už 226. Do polovice 90. rokov boli všetky trolejbusy 9Tr vyradené, takže prevádzku na 19 miestnych linkách obstarávali iba „štrnástky“.
V rokoch 2002 a 2003 bol vozový park modernizovaný staršími vozidlami ruskej výroby typu ZiU-682, ktoré boli pôvodne v prevádzke v Aténach. Pretože tieto trolejbusy neboli po príchode do Tbilisi prelakované, jazdili až do zastavenia prevádzku v aténskej žltej farbe. Naopak 14Tr (v gruzínskom hlavnom meste prevádzkované v žltej farbe s červeným pruhom) boli často natreté po vzore ZiU-682.
Trolejbusová prevádzka v Tbilisi bola rozdelená na dve časti. V južnej časti (s vozovne č. 1 spoločnú s električkami), kde boli v prevádzke štyri linky, boli nasadzované výhradne vozy ZiU. Severná časť (od tej južnej v jednom mieste vzdialená iba 200 m) obsluhovala trolejbusy Škoda a ZiU z vozovne č. 2. Linky v severnej časti, ktoré obsluhovali aj univerzitnú oblasť na severozápade mesta, neboli ale navzájom nijako prepojené. Lúčovito sa rozbiehali od významných prestupových uzlov (z námestia Tavisuplebis a železničnej stanice)
V roku 2004 sa v Tbilisi nachádzalo približne 80 trolejbusov, z ktorých iba polovica bola schopná pravidelnej prevádzky (prevažne vozy ZiU). Na začiatku roka 2006 rozhodlo mesto o zastavení prevádzky ako trolejbusovej dopravy (aj električkovej dopravy) a jej nahradenie autobusmi. Električky aj trolejbusy tak v Tbilisi boli zrušené 4. decembra 2006.
Dachla (Západná Sahara)
Dachla (, berb. ⴷⴷⴰⵅⵍⴰ Eddachla, ) je mesto v Západnej Sahare, ktoré v súčasnosti spravuje Maroko. Je hlavným mestom marockého administratívneho regiónu Dachla-Kued Ed-Dahab. V meste žije 106 277 ľudí. Nachádza sa asi 550 km na juh od El-Aaiún.
1890 (rozlišovacia stránka)
1890 môže byť:
Dachla (Západná Sahara)
Hospodárstvo
V meste je významný rybársky prístav. Letisko má medzinárodný status a zaisťuje pravidelné spojenie s Casablancou. Významný je turistický ruch; v zime sa každoročne poriada zraz karavanov; za letného slnovratu sa poriadajú výlety na obratník Raka, ktorý leží 30 km južne od mesta.
Isidóros z Alexandrie (olympionik)
Isidóros (Isidóros) bol dvojnásobný olympijský víťaz v behu na jedno stadion v 2. storočí.
Isidóros alebo aj Artemidóros z Alexandrie bol na 243. a na 244. olympijských hrách v rokoch 193 a 197 korunovaný olivovými vencami za víťazstvá v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Menom víťaza tohto preteku sa označovala celá olympiáda. Olympijské víťazstvá Isidóra sú uvedené v zozname olympijských víťazov od starovekého historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch. Eusebios uvádza, že v roku prvého Isidórovho olympijského víťazstva vládol v Ríme (tri mesiace) cisár Helvius Pertinax a po ňom Didius Julianus.
Krížnik
náhľad|Ruský krížnik Marshal Ustinov Krížnik je typ vojnovej lode.
História
náhľad|Americký krížnik USS Cape St. George Pomenovanie vzniklo počas americkej občianskej vojny, kde sa ako krížniky označovali korvety križujúce pobrežie, pričom vykonávali námornú blokádu. Neskôr sa však názov prenášal na lode iných parametrov a určenia, čo sa viac-menej zastavilo začiatkom 20. storočia.
Krížniky sa odvtedy začali rozdeľovať na pomocné, ľahké, chránené, pancierové a bojové. Po prvej svetovej vojne pribudli ešte kategórie ťažký krížnik a protilietadlový krížnik. Kategórie lodí boli z veľkej časti definované delovou výzbrojou a pancierovaním. Oboje bolo určené Washingtonskou námornou dohodou v roku 1922. V reakcii na dohodu vybudovala Tretia ríša triedu vreckových bojových lodí na polceste medzi ťažkým krížnikom a bojovou loďou. Ďalšie upresnenie povoleného výtlaku a výzbroje priniesla Londýnska zmluva z roku 1930. Krížnik podľa týchto zmlúv je loď nepresahujúca výtlak 10 000 imperiálnych ton (10 160 metrických ton) a kaliber diel nepresahujúci 203 mm.
Krížniky sa osvedčili najmä počas druhej svetovej vojny, keď plnili rôzne úlohy, ako ochrana námorných konvojov, prieskum, delostrelecká podpora pri výsadkoch na pobrežie alebo aj útočné operácie. Boli súčasťou všetkých námorníctiev hlavných účastníkov 2. svetovej vojny.
Súčasnosť
náhľad|Ruský krížnik Peter Veľký V súčasnosti krížnikmi disponujú iba dve krajiny, a to USA (22 kusov) a Rusko (5 kusov). Tento nízky počet je spôsobený malými rozdielmi medzi nižšou triedou (torpédoborce) a vyššou triedou lodí (bojové lode) a taktiež vysokou nákladnosťou vývoja a stavby týchto lodí.
Viaceré krajiny vyradili krížniky zo svojich námorných flotíl po roku 2000.
Juraj Žák
Juraj Žák, prezývaný Ďuro Žák (* 30. marec 1966, Smolenice) je slovenský textár a umelec. Skladal a skladá texty pre popredných slovenských a českých interpretov. Medzi jeho najväčšie hity patria „Vráť mi tie hviezdy“ od Beaty Dubasovej alebo aj „Prší“, „Dieťa spí“ a „Oceán“ od Roba Opatovského. Spolupracoval na niekoľkých albumoch Roba Grigorova, Beaty Dubasovej, Metalindy, kapely Money Factor, Pala Drapáka, Roba Opatovského, ale aj na piesňach pre Moniku Bagárovú, Máriu Čírovú, Natáliu Hatalovú, Petra Cmoríka a ďalších.
Zoznam piesní
poz. - pieseň - (autor hudby piesne / autor textu piesne)
Stredná odborná škola informačných technológií
Stredná odborná škola informačných technológií môže byť:
Villers-sous-Ailly
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Biológia (album)
Biológia je desiaty štúdiový album slovenskej rockovej skupiny Metalinda. Album v roku 2005 vydalo hudobné vydavateľstvo Meta Music. Album Biológia vyšiel na dvoch nosičoch nosičoch: jeden CD album bol zostavený z nových nahrávok, druhý na DVD bol kompiláciou videonahrávok skladieb kapely Metalinda.
Flámske spoločenstvo
Flámske spoločenstvo (holandsky Vlaamse Gemeenschap, francúzsky Communauté flamande) je spolu s Francúzskym spoločenstvom Belgicka a Nemecky hovoriacim spoločenstvom Belgicka súčasťou Belgického kráľovstva.
Povedľa týchto troch spoločenstiev existujú tri regióny Belgicka, ktoré sa však neprekrývajú so spoločenstvami. „Flámske spoločenstvo“ tvoria holandsky hovoriaci Belgičania Flámskeho regiónu, holandsky hovoriaci Belgičania v dvojjazyčnom Regióne Brusel-hlavné mesto a niektoré flámske obce s jazykovým uľahčením na území Valónskeho regiónu. Niektoré flámske obce vo Valónsku však nemajú právo voliť do federálneho parlamentu, no majú právo otvoriť základné školy, kultúrny dom a kultúrne inštitúcie v danej obci.
Flámske spoločenstvo je oficiálna inštitúcia Flámska. Je to politické spoločenstvo ustanovené všetkými obyvateľmi regiónu Flámsko a určitými obyvateľmi regiónu hlavného mesta Brusel, ktorí sú holandskojazyční. Z dôvodu neprítomnosti sčítania ľudu, posledné bolo v 1947, je ťažké presne zistiť počet holandskojazyčných obyvateľov. Ale, ak sa vezme do úvahy údaj z volebných bulletinov, tak historické územie Brabantska je obývané v súčasnosti viac ako 68 % frankofónnych občanov, 24 % zmiešaných národností a 8 % flámskej národnosti.
Veľa frankofónov je podráždených týmto výberom Flámov, hoci sa zakladá na zákone podporenom federálnou väčšinou. Výber Bruselu je v súlade s autonómiou regionálnych inštitúcií spoločenstiev Belgicka podľa belgickej ústavy.
„Flámske spoločenstvo“ slávi svoj sviatok založenia 11. júla.
Jazyk spoločenstva
Oficiálnym dorozumievacím jazykom Flámskeho spoločenstva je holandčina. V určitých zmiešaných valónskych a flámskych obciach na hranici medzi regiónmi majú občania právo na služby vo vlastnom jazyku vo verejnej správe a školách. Niektorí používajú namiesto výrazu holandčina ešte výraz flámčina, keď chcú hovoriť o jazyku Flámov, ktorým je holandčina. Holandčina vo Flámsku má tie isté gramatické pravidlá ako holandčina v Holandskom kráľovstve. Používa tie isté slovníky a literatúru. Ide o Všeobecnú holandčinu, ktorej integrita a šírenie sú zabezpečované oficiálnou organizáciou flámsko-holandskou s názvom Únia holandského jazyka(Nederlandse Taalunie).
Čo sa týka lingvistiky, flámčina je spoločným menovateľom dialektov holandčiny, ktorými sa obvykle hovorí vo Flámsku a akademickej holandčiny vo Flámsku. Sú štyri skupiny dialektov: Tieto flámske dialekty sú široko používané a sú silne diferencované medzi sebou. Každý z nich má však príbuznosť s holandčinou a jej dialektmi, ktorými sa hovorí v Holandsku a v Belgicku.
Sanok SN2
Sanok SN2 je typ dvojnápravovej obojsmernej električky, vyrobenej v rokoch 1938 – 1939 pre poľské mesto Krakov podnikom Zjednoczone Fabryki Maszyn, Kotłów i Wagonów L. Zieleniewski-Fitzner i Gamper, Spółka Akcyjna v Sanoku. Spoločne s nimi boli vyrobené vlečné vozne typu PN2.
Konštrukcia
Sanok SN2 je obojsmerný dvojnápravový motorový električkový vozeň s odporovou výzbrojou. Vozňová skriňa električiek je celokovová, zváraná. Vozeň je vybavený štyrmi dverami, vždy dvoma na jednej strane vozňovej skrine. Pojazd tvári podvozok s dvoma jednosmernými motormi o výkone 44 kW. Prúd je z trolejového vedenia odoberaný pantografom. V interiéri, ktorý je od plošín oddelený jednoduchými prepážkami s posuvnými dverami, sú umiestnené pozdĺžne drevené lavice.
Dodávky električiek
V rokoch 1938 – 1939 bolo vyrobených celkom 18 vozňov tohto typu.
Peter Lizák
JUDr. Peter Lizák (* 9. apríl 1962) je slovenský diplomat, od novembra 2022 veľvyslanec Slovenska v Číne.
Životopis
Po ukončení základnej vojenskej služby v roku 1987 pracoval obchodný referent obchodného oddelenia. V roku 1990 pracoval ako vedúci odborný referent Odboru medzinárodných vzťahov na Úrade vlády SR. Počas rokov 1191 až 1992 bol riaditeľom diplomatického protokolu na Ministerstve medzinárodných vzťahov SR. V rokoch 1993 až 1996 bol 1. veľvyslaneckým tajomníkom na veľvyslanectve Slovenska v Berne. V rokoch 1997 a 1998 pracoval na Ministerstve zahraničných vecí. V období 19982002 bol radcom-vyslancom na veľvyslanectve vo Viedni. V rokoch 2002 až 2003 bol riaditeľom Odboru vonkajších vzťahov a inštitúcií EÚ a zároveň vedúcim expertného tímu Slovenska na Konvente EÚ. V rokoch 2003 až 2005 bol riaditeľom kancelárie ministra MZV. V rokoch 2005 až 2007 bol mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec a vedúci stálej misie Slovenska pri OBSE vo Viedni, v rokoch 2006 až 2007 predsedal jej Bezpečnostnému výboru. Následne bol v období 20082012 veľvyslancom Slovenska v Rakúsku. Jeho predchodcom bol Jozef Klimko a nástupcom Juraj Macháč. V rokoch 2012 až 2015 bol riaditeľom Odboru analýz a plánovania MZVaEZ SR.
V máji 2015 sa stal veľvyslancom v Nemecku. Jeho predchodcom bol v rokoch 2010 až 2015 Igor Slobodník. Do funkcie ho vymenoval prezident Andrej Kiska 18. mája 2015. V novembri 2019 bol za jeho nástupcu vymenovaný Marián Jakubócy. Od novembra 2022 pôsobí ako veľvyslanec v Číne a Mongolsku.
Villers-sur-Authie
Villers-sur-Authie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.