cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vimperk (architektúra)
Vimperk je dekoratívny prvok gotickej architektúry. Je to trojuholníkový štít nad gotickým portálom, alebo oknom. Býva vyplnený slepou, alebo prelamovanou kružbou a zdobený krabmi, krížovými kyticami, po stranách niekedy aj malými fialami. Zdôrazňuje vertikálnu tendenciu gotickej architektúry.
Príkladom vimperku je severné a južné priečelie transeptu Katedrály Notre-Dame v Chartres, Francúzsku.
Barisey-la-Côte
Barisey-la-Côte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aspach-le-Bas
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam obcí v Maďarsku (U)
Toto je zoznam obcí v Maďarsku začínajúcich sa na písmeno U.
František Veselý (lekár)
František Veselý (* 9. október 1950, Trenčín - † 19. apríl 2000, Banská Bystrica) bol lekár-onkochirurg.
Životopis
Študoval na Lekárskej fak. UK v Bratislave. Nastúpil do NsP KÚNZ v Banskej Bystrici (1. augusta 1978). Vedúci úseku onkochirurgie Chirurgickej kliniky Nemocnice s poliklinikou FDR v Banskej Bystrici (po → A. Pelikánovi). Autor monografie
Operácia katarakty rohovkovým rezom (Bratislava roku 1998), autor a spoluautor štúdií a odborných článkov v lekárskych časopisoch.
Roquevaire
Roquevaire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bouches-du-Rhône, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 8489 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Francúzske vzdušné a vesmírne sily
Francúzske vzdušné a vesmírne sily sú leteckou zložkou Francúzskych ozbrojených síl. Vznikli v roku 1909 pod názvom Service Aéronautique a v roku 1912 sa oficiálne stali autonómnou súčasťou armády. Samostatnou zložkou sú od roku 1934. K 1. júlu 2019 slúžilo vo Francúzskych vzdušných silách 40 531 príslušníkov a 5 312 civilistov.
Organizačná štruktúra
Základnou jednotkou francúzskeho armádneho letectva pred prvou svetovou vojnou bola letka (escadrille), zodpovedajúca približne rote a disponujúca 6 až 8 strojmi. Letky začali byť v priebehu vojny početne posilňované a neskôr združované do vyšších formácií nazvaných skupiny (groupe) a „uskupenia“ či „zoskupenia“ (groupement). Túto štruktúru si letectvo zachovalo aj v medzivojnovom období, kedy bolo „zoskupenie“ premenované najprv na letecký pluk (régiment d’aviation) a v roku 1933, s následným vznikom samostatnej Armée de l’air, na eskadru (escadre).
V čase začiatku druhej svetovej vojny sa početný stav jednotiek líšil podľa ich určenia, zatiaľ čo groupe vyzbrojené jednomotorovými stíhacími lietadlami mali ako tabuľkový počet, ktorý sa mohol mierne líšiť v závislosti od konkrétneho typu, zvyčajne stanovených 26 lietadiel, u jednotiek viacmotorových stíhačiek to bolo 20, u bombardovacích a prieskumných skupín 13 kusov a pozorovacie skupiny pre spoluprácu s armádou mali 11 strojov. Skupina (groupe), zložená z dvoch letiek, tak bola základnou samostatnou administratívnou a často aj taktickou jednotkou, a eskadra, tvorená dvoma až troma skupinami, plnila prevažne administratívnu úlohu. S vypuknutím vojny došlo k obnoveniu groupement ako taktického veliteľstva združujúceho niekoľko groupe, často od rôznych eskadier, čím sa eskadra stala výhradne tylovou a doplňovacou úrovňou veliteľskej štruktúry.
V povojnovom období a vstupe Francúzska do NATO došlo k preznačeniu groupe na escadron (peruť), ktorá sa potom stala základnou operačnou a administratívnou jednotkou Armée de l’air. Dve až tri letky (escadrille) stále zostávajú organizačnou zložkou týchto perutí, pričom si zachovávajú vlastnú identitu a tradície, napríklad Letka SPA 3 Cigogne dite de Guynemer (Escadrille SPA 3 Cigogne dite de Guynemer) v rámci Stíhacej perute 1/2 Cigognes (Escadron de chasse 1/2 Cigognes), ale nie operačnú samostatnosť.
V období medzi augustom a septembrom 2015 došlo v Armée de l’air k obnoveniu stupňa escadre (eskadra), postupne rušeného od roku 1993. V medziobdobí boli jednotlivé perute podriadené priamo základniam (base aérienne) ako stupňu zodpovednému za pozemnú údržbu a zabezpečenie operácií.
Veliteľstvá
Francúzske vzdušné a vesmírne sily majú tri veliteľstvá: dve veľké operačné veliteľstvá (CDAOA a CFAS) a jedno organické veliteľstvo (CFA).
Letecké základne
thumb|Kadeti [[École de l’air počas vojenskej prehliadky na Champs-Élysées, 14. júl 2007]]
Ľubica Blaškovičová
Mgr. art. Ľubica Blaškovičová ( * 16. august 1955, Nitra ) je slovenská filmová a divadelná herečka a komunálna politička.
Ľubica Blaškovičová je dcérou herca Dušana Blaškoviča a vdovou po hercovi a režisérovi Petrovi Raševovi. Má dve dcéry - Kristínu a Katarínu.
V roku 1978 absolvovala štúdium herectva na VŠMU v Bratislave. Od roku 1978 je členkou činohry Štátneho divadla v Košiciach (s výnimkou 6 rokov, keď pôsobila v Staromestskom divadle v Košiciach).
Komunálna politika
Ľubica Blaškovičová je poslankyňou Zastupiteľstva Mestskej časti Košice - Staré Mesto nepretržite od roku 1990 a je aj členkou miestnej rady tejto mestskej časti. Vo voľbách v roku 2005 bola ako nezávislá kandidátka zvolená za poslankyňu Zastupiteľstva Košického samosprávneho kraja za okres Košice I.
Zapikan
Zapikan je prírodná pamiatka v správe štátnej ochrany prírody Prešov.
Fyzická práca
Fyzická práca alebo telesná práca je práca, pri ktorej prevláda priame pôsobenie orgánov ľudského tela na pracovný prostriedok a prostredníctvom neho na pracovný predmet.
NGC 5295
NGC 5295 je galaxia v súhvezdí Žirafa, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 20. decembra 1797.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,3.
Európska cesta 572
Európska cesta 572 (E572) je európska cesta na Slovensku, ktorá začína v Trenčíne, končí v Žiari nad Hronom a je dlhá 101 kilometrov.
Priebeh
Európska cesta 572 kopíruje trasu cesty I. triedy číslo 9 a začína v Chocholnej na križovatke s diaľnicou D1 (E50 a E75).
Pokračuje v peáži cesty I/9 cez Bánovce nad Bebravou, Nováky (križovatka s I/64), Prievidzu, Handlovú a Žiar nad Hronom do Ladomerskej Viesky, kde končí križovatkou s cestou I/65 (R1, E58 a E571).
V trase E572 bude na celom úseku prechádzať rýchlostná cesta R2.
Starozákonný prorok
Starozákonný prorok je charakteristická postava Starého zákona (Starej zmluvy), ktorá mala popri kňazovi a kráľovi rozhodujúci vplyv na náboženský a politický život Izraela.
Starozákonní proroci sa pôvodne nazývali vidcami (róé) alebo veštcami (hozé), na ktorých sa ľudia obracali vtedy, keď sa chceli Boha na niečo spýtať.
Proroci zápasia proti zmagizovanému kultu, ktorý nefunguje a vedie ľudí do zúfalstva.
Príčina vznikania
Príčina vznikania je to, bez čoho by nebolo vznikania.
Anaximandros neuznáva vznikanie vecí v dôsledku kvalitatívnej zmeny prvku, ale v dôsledku vylučovania protikladov na základe večného pohybu.
Rousset (Bouches-du-Rhône)
Rousset je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bouches-du-Rhône, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Stranger Than Fiction
Stranger Than Fiction je album od punk rockovej skupiny Bad Religion. Ide o prvý pôvodný album natočený pre vydavateľstvo Atlantic Records a tiež posledný album, na ktorom sa podieľal Brett Gurewitz až do albumu The New America (a posledný do albumu The Process of Belief, kde vystupuje ako člen skupiny). Po vydaní albumu ho nahradil Brian Baker, ktorý so skupinou hrá dodnes. V roku 2011 bol tento album označený čitateľmi časopisu Guitar World za najlepší gitarový album z roku 1994 (druhé miesto obsadil Smash od The Offspring, ktorý vydal Gurewitz vo svojom vydavateľstve Epitaph Records).
Rousset (Bouches-du-Rhône)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Stranger Than Fiction
S predajmi, ktoré pokračujú aj 21 rokov po vydaní albumu, je album Stranger Than Fiction jeden z najúspešnejších albumov skupiny, pričom z neho boli vydané dva najznámejšie hity „Infected“ a „21st Century (Digital Boy)“, ktorých videoklipy boli pravidelne hrané na stanici MTV a v rozhlasových staniciach ako KROQ-FM. Dodnes je jediným albumom skupiny, ktorý získal zlatú platňu v USA a Kanade. Dňa 15. septembra 2008 bol album znovu vydaný vydavateľstvom Epitaph Records.
Videoklipy boli natočené k piesňam „21st Century (Digital Boy)“, „Stranger Than Fiction“, „Infected“ a „Incomplete“. V prvých dvoch vystupuje so skupinou ešte Gurewitz, v ďalších dvoch ho už vystriedal Baker. Pieseň „21st Century (Digital Boy)“ sa pôvodne objavila na albume Against the Grain.
Rousset (Bouches-du-Rhône)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 4393 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kolportér
náhľad|Osemroční kameloti Willie Cohen a Max Rafalovizht predávajú noviny vo [[Philadelphia|Philadelphii 13. júna 1910.]] Kolportér (z 🇫🇷) je pouličný predajca alebo podomový roznášač novín, časopisov či reklamných letákov. Výraz kamelot (z franc. camelot) pritom označuje výlučne pouličného predajcu novín či časopisov. Zamestnanie resp. činnosť kolportéra sa označuje ako kolportérstvo, pričom hoci sa výraz kolportér spája najmä s periodickou tlačou a letákmi, môže tiež označovať predajcu a distribútora kníh (napr. Matej Hrebenda ) a v hovorovom štýle šíriteľa či propagátora (napr. určitých myšlienok, ideológie).
NGC 5296
NGC 5296 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 3. mája 1850.
Korytárky
Korytárky sú obec na Slovensku v okrese Detva. Obec vznikla v roku 1993 odčlenením od obce Kriváň.
NGC 5296
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,4.
Korytárky
Polohopis
Obec leží na juhovýchodnom okraji Zvolenskej kotliny, približne východne od Detvy. Východne od korytárskeho chotára prechádza kotlina vo Veporské vrchy, severný horizont patrí neďalekej Poľane. Obcou preteká Korytársky potok, ktorý západne od obce ústí do Slatiny.
Korytárky sú dostupné po ceste II/526, vedúcej od Kriváňa do Hriňovej. Od Detvy sú vzdialené východne, Hriňová leží  severovýchodne.
Dejiny
Územie Korytárok patrilo panstvu z Vígľašského zámku, preto sú aj najstaršie dejiny obce späté s okolitými obcami. Pohyb človeka v širšom okolí dokladajú nálezy z mladšej a neskorej doby bronzovej (11.- 8. stor. pred Kr.), písomne doložené trvalé osídlenie bolo vo väčšej miere spôsobené najmä valašskou kolonizáciou v 16. - 17. storočí. Najstarší zápis, viažúci sa ku Korytárkam, pochádza z roku 1661, nepriame zmienky spomínajú tak lokalitu, ako aj osoby z tejto pôvodnej časti Detvy. Práve Korytárky boli poslednou časťou mesta, ktoré sa osamostatnilo.
Prírodné podmienky predurčovali spôsob obživy obyvateľov regiónu, kde prevládali lesy a pasienky. Pastierstvo a ťažba a spracovanie dreva boli hlavným spôsobom obživy a práve ťažba dreva si vyžiadala vybudovanie úzkorozchodnej železnice z Hriňovej do Kriváňa, kde bola zastávka trate do Lučenca. V roku 1936 bola v tejto časti Detvy otvorená štátna škola, neskôr dočasne pod cirkevnou správou. K osamostatneniu Korytárok a Kriváňa, pod ktorý novo obec patrila, došlo v roku 1955. Krátko predtým bola v obci postavená budova obchodu Jednota, následne pribudlo pohostinstvo a stavať sa začalo sídlisko Korytárky-stred. V roku 1962 bola zrušená úzkokoľajná železnička z Hriňovej do Kriváňa.
Novodobé dejiny Korytárok začali 1. januárom 1993, kedy sa obec osamostatnila. Sídlo obecného úradu bolo zriadené v Spoločenskom dome. Vybudovaná bola plynofikácia a v roku 1998 bol slávnostne vysvätený nový kostol Panny Márie Karmelskej, pri ktorom vznikol nový cintorín.
Irritator
Irritator bol až 8 metrov dlhý štíhly dravý dinosaurus z čeľade Spinosauridae. Žil v období spodnej kriedy (pred približne 110 Ma) na území dnešnej Brazílie. Jeho jediným druhom je Irritator challengeri.
Irritator bol pomenovaný v roku 1996 na základe jedinej, skoro kompletnej, 80 centimetrov dlhej lebky nájdenej v kriedových horninách Brazílie. Lebku nálezca upravil tak, že pripomínala lebku pterosaura, čo bolo výsledkom toho, že vedci, ktorí túto lebku skúmali sa spočiatku pomýlili v jej určení a meno, ktorým ju pomenovali vyjadruje ich podráždenie, ktoré to v nich vyvolalo.
Aspach-le-Haut
Aspach-le-Haut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lány (okres Chrudim)
Lány sú obec v Česku v okrese Chrudim v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 256 obyvateľov, z toho 120 mužov a 136 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,0 roka (muži 38,3 roka, ženy 39,5 roka).
Baslieux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ľudovít Veselý
náhľad|Pamätná tabuľa vo Zvolenskej Slatine Ľudovít Veselý (* 28. september 1910, Budapešť – † 14. december 1944, Kováčová) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, protifašistický bojovník, účastník SNP.
Životopis
Študoval teológiu v seminári v Banskej Bystrici (19291932), 1932 vysvätený za kňaza. Počas štúdia v Banskej Bystrici tajomník Literárnej školy banskobystrických klerikov. V roku 19331936 rokuk. kňaz, 19361940 dôstojník duchovnej služby čs. resp. slov. armády z povolania, 19401944 administrátor fary vo Zvolenskej Slatine. Odporca fašistického režimu na Slovensku, pre pokus o útek do zahraničia, po prezradení zatknutý, prepustený z armády. V civilnej duchovnej správe podporoval protifašistický odboj, zapojil sa do SNP ako spravodajský dôstojník 1. čs. armády na Slovensku. Po potlačení Povstania do hôr opäť zapojený do ilegálneho odboja, ukrýval sa v seminári v Banskej Bystrici, 12. decembra 1944 nem. bezpečnostnými orgánmi zatknutý, odsúdený na trest smrti a popravený.
Náměstí Republiky (stanica pražského metra)
Náměstí Republiky je stanica metra v Prahe na linke B. Nachádza sa pod križovatkou ulíc V celnici a Havlíčkova v štvrti Nové Město. Bola otvorená 2. novembra 1985.
Charakteristika stanice
Stanica je trojlodná s 18 pármi prestupov na nástupište, razená, s plnou dĺžkou strednej lode. Dlhá je, založená hlboko pod povrchom. Má dva výstupy, dva podzemné vestibuly a tri eskalátorové tunely. Obidva vestibuly majú podpovrchovú dvojpodlažnú monolitickú konštrukciu zo železobetónu, sčasti zastropenú prefabrikovanými predpätými nosníkmi. K vestibulu pod námestím Republiky vedie jeden tunel, k vestibulu na Masarykovo nádraží vedie jeden krátky tunel s eskalátormi Transporta československej výroby, na ktorý sa napája ďalší dlhý s klasickým typom ruských eskalátorov, umiestnený oproti tomu prvému zhruba kolmo. Ako obklad stanice sú použité sklenené dosky, dosky Ekrona (strop) a vypuklé šošovky (steny za nástupišťom).
História stanice
Výstavba stanice v rokoch 1977 – 1985 si vyžiadala náklady vo výške 618 miliónov Kčs. Museli vzniknúť rozsiahle výkopy, pri ktorých došlo k uzáverám na námestí a v okolí Masarykova nádraží na konci prvej polovice 80. rokov.
Povodeň v roku 2002
Stanica bola v roku 2002 zaplavená povodňou. Následne musela byť zrekonštruovaná. Obnovené boli aj charakteristické sklenené šošovky, ktoré veľká voda odniesla až do stanice Karlovo náměstí. V novej podobe je ich však menej, pretože niektoré boli nenávratne zničené. Niekoľko ich radov tak bolo nahradených smaltovaným plechom. Namiesto originálneho združeného nosiča osvetlenia známeho z celého úseku I.B bol použitý modernejší, presvietený a odvodený z podobného zo stanice Kobylisy.
Ďalšou významnou udalosťou, ktorá zasiahla do podoby západného vestibulu stanice bola výstavba obchodného domu Palladium. Kvôli tomu bol v roku 2006 uzavretý jeden v výstupov. V nasledujúcom roku bolo obchodné centrum dokončené a vďaka vestibulu napojené priamo na metro.
Dúbravy
Dúbravy sú obec na Slovensku v okrese Detva.
Obec Dúbravy leží 5 km severozápadne od okresného mesta Detva a 7 km východne od obce Očová. Obec leží severne od hlavného dopravného koridoru Zvolen - Detva - Lučenec. Nachádza sa v poľnohospodárskej krajine na juhozápadných miernych svahoch úpätia masívu Poľany, vo východnej časti Slatinskej kotliny. Územie obce hraničí z východu s mestom Detva z juhu s obcou Vígľaš, zo severu a zo západu s obcou Očová.
História
Tradícia hovorí, že praobyvateľom a pravdepodobne i zakladateľom Dúbrav bol akýsi služobník na Vígľašskom hrade, ktorého pre neznáme milostné pletky prepustili, ale pre svoje zásluhy dostal od svojho pána rozsiahle pozemky na území terajších Dúbrav. Toto bol najvzdialenejší kút Vígľašského panstva, porastený dubmi a podľa toho dostala obec názov Dúbravy. Ako sa pomery ďalej vyvíjali, ani tradícia nezachovala. V roku 1826 už Dúbravy tvorili samostatnú obec. Celá obec sa rozkladala od kostola až po cintorín a mala asi tridsať domov. Od roku 1817 prispievala ako samostatná obec na spoločné výdavky obci Očová. Medzi tieto výdavky bol zahrnutý aj plat vtedajšieho notára.
V roku 1877-78 sa prevádzala komasácia a obyvatelia Húsovej boli prinútení presťahovať sa do Dúbrav, pretože ich pozemky ležali medzi pozemkami Vígľašského panstva. Osadzovali sa počnúc od kostola smerom k Očovej. Takto založili novú časť Dúbrav, ktorá bola nazvaná "Húsová". Od roku 1886 všetky administratívne záležitosti prechádzali cez Očovú a boli s ňou tesne späté.
Tradície
Zvyčajne sa spájali s cirkevnými sviatkami a obradmi. Koledníci "betlehemci" obchádzali roztrúsené laznícke usadlosti niekoľko dní počas vianočných sviatkov. K veľkonočnej tradícii patrilo v Podpoľaní kúpanie dievčat studenou vodou. Súčasťou sadobného zvykoslovia boli špecifické odevy a jedlá pre túto príležitosť. K jarnej tradícii patrilo tiež stavanie a váľanie májov. Počas zimných večerov boli vo zvyku "páračky", susedia sa navštevovali, párali husacie perie a rozprávali veselé historky zo života.
Miestne akcie a podujatia Podpoľania sú dodnes úzko späté s ľudovými zvyklosťami.
Nielen v kroji, ale i vo zvykoch, obyčajoch i v samej povahe sa Dúbravci líšili od 0čovanov a mali i vtom svoju rázovitosť. V zime i v lete boli zapriahnutí v práci a na sviatky najmä na Štefana o Vianociach si veselo zaspievali. Ku zvláštnym zvykom, ktoré sme málokde videli sa počítali tunajšie zvyky veľkonočné. Na zelený štvrtok sa zhromaždili všetci chlapci dediny na jednom konci obce a jeden za druhým s rapkáčom v ruke išli dedinou a miesto zvonenia klepkali. Na veľkonočný pondelok tu bývala hromadná oblievačka a po nej veselý tanec so spevom.
Prvá svetová vojna
Ani Dúbravy neboli ušetrené od tejto pohromy. 1. augusta 1914 bola vyhlásená mobilizácia, všetci vojnopovinní nastúpili na front. Do konca roka odišlo zo svojich domovov 23 mužov, do konca r. 1915 to bolo spolu 79 mužov. Zásobovacie pomery počas vojny neboli najhoršie, nakoľko boli ľudia každoročne v lete i včas potreby zamestnaní pri vígľašskom veľkostatku a takto si zaobstarávali potrebné veci k živobytiu.
Druhá svetová vojna
Táto vojna poznačila obec najviac, mnohí boli vzatí do zajatia. Vrátili sa všetci zajatí vojaci zo Slovenského Národného Povstania. Zo zaistenia sa nevrátili 15 občania rómskeho pôvodu, ktorých Nemci odviezli na neznáme miesto. Celý rok 1945 doniesol obyvateľom mnoho zármutku, nenahraditeľné škody finančné i morálne. Obyvateľstvo usilovne pracovalo, aby čím skôr postavilo svoje zničené a zdranované domovy.
Gustáv IV. Adolf
'''Gustav IV. Adolf''' (* 1. november 1778, Štokholm, Švédsko – † 7. február 1837, St. Gallen, Švajčiarsko) bol švédsky kráľ panujúci od roku 1792 do svojej abdikácie v roku 1809. Bol synom kráľa Gustáva III. Švédskeho a jeho manželky Žofie Magdalény, najstaršie dcéry dánskeho kráľa Frederika V. Bol posledným švédskym kráľom, ktorý panoval nad Fínskom. Gustavia, mesto na ostrove Rügen vo Švédskom Pomoransku, bola pomenovaná po ňom, ale bola stratená za napoleonských vojen.
Detstvo
thumb|left|Mladý kráľ Gustáv. Narodil sa v Štokholme. Podľa povestí, ktoré kolovali v čase jeho narodenia, bol biologickým synom fínskeho šľachtica Adolfa Frederika Muncka af Fulkila. Bol vychovaný pod opatrovnictvom svojho otca a slobodomyseľného učiteľa Nilsa von Rosenstein. Po zavraždení Gustáva III. v marci 1792 nastúpil mladý Gustáv na trón v pouhých 14 rokoch. Regentskú vládu za neho vykonával jeho strýc Karol, vojvoda Södermanlandský, ktorý sa neskôr stal kráľom ako Karol XIII., keď bol jeho synovec nútený abdikovať a opustiť krajinu v roku 1809.
Strata Fínska
V roku 1805 sa pripojil k Tretie koalícii v boji proti Napoleonovi. Vojnové ťaženie sa však nevyvíjalo podľa jeho predstáv a Francúzi obsadili Švédske Pomoransko. Keď švédsky spojenec Rusko v roku 1807 podpísalo s Francúzskom mier v Tylži, na európskom kontinente stáli proti Francúzsku už iba Švédsko a Portugalsko, podporované ostrovnou Veľkou Britániou. Dňa 21. februára 1808 Rusko vpadlo do Fínska, ktoré bolo súčasťou Švédska. Oficiálnym dôvodom bolo donútiť Švédsko pripojiť sa ku kontinentálnej blokáde. Niekoľko mesiacov potom bolo skoro celé Fínsko obsadené ruskou armádou. Vojna sa skončila podpísaním Haminského mieru zo dňa 17. septembra 1809. V ňom sa Gustáv vzdal Fínska, ktoré predstavovalo jednu tretinu všetkého švédskeho územia. Bolo tu ustanovené Fínske veľkokniežatstvo v rámci Ruského impéria.
Prevrat a exil
Gustávovo neobratné a rozmarné vedenie diplomacie a vojny urýchlilo jeho zosadenie skrze sprisahanie armádnych dôstojníkov.
Dňa 7. marca 1809 generálporučík Georg Adlersparre, veliteľ časti tzv. západnej armády rozmiestnené vo Värmlande, začal povstanie obsadením mesta Karlstad a potom sa vydal na pochod na Štokholm. Aby sprisahanci zabránili spojenie kráľa s jemu vernými vojskami v Skåne, vpadlo 13. marca sedem povstalcov vedených Karlom Johanom Adlercreutzom do kráľovských komnát, kráľa zajali a jeho i jeho rodinu potom uväznili na hrade Gripsholm. Kráľov strýc Karel bol sprisahanci presvedčený, aby sa ujal vedenia dočasnej vlády, ktorá bola vyhlásená ten istý deň, a narýchlo zvolaný snem slávnostne posvätil toto povstanie.
Dňa 29. marca Gustáv IV. Adolf dobrovoľne abdikoval, aby zachránil korunu pre svojho syna. Ale 10. mája snem zemských stavov, ovládaný armádou, vyhlásil, že nielen Gustáv, ale celá jeho línia stratila právo na trón. Dňa 5. júna bol vojvoda Karol, Gustavov strýc, vyhlásený kráľom ako Karel XIII. potom, čo prijal novú liberálnu ústavu, ktorá bola ratifikovaná snemom nasledujúceho dňa. V decembri boli Gustav a jeho rodina dopravení do Nemecka.
V roku 1812 sa rozviedol. V exile užíval Gustáv niekoľko titulov - gróf Gottorp, vojvoda holštajnsko-eutinský. Nakoniec sa usadil v St. Gallene vo Švajčiarsku, kde pobýval v malom hoteli v samote a chudobe pod menom plukovník Gustafsson. Tu tiež utrpel mŕtvicu a zomrel. Pochovaný bol najprv v kaplnke pri hrade Veveří. Na podnet kráľa Oskara II. bolo jeho telo prevezené do Švédska a pochované na Riddarholmskyrkan.
Luna 24
Luna 24 bola sovietska automatická kozmická sonda, ktorá v roku 1976 odobrala vzorky z povrchu Mesiaca a vrátila sa s nimi úspešne na Zem. Išlo o poslednú misiu programu Luna.
Sonda typu E-8-5M vyvinutá v konštrukčnej kancelárii OKB Lavočkina sa skladala z dvoch hlavných častí - pristávacieho a štartovacieho modulu. Pristávacia časť sa skladala z motorového bloku, palivových nádrží, prístrojového úseku, amortizátorov pre mäkké pristátie a antén rádiového komplexu. Štartovací (návratový) stupeň využíva pristávací stupeň ako základňu pri štarte z Mesiaca. Tiež sa skladá z motorového bloku s pohonnými nádržami a prístrojového úseku. Na jeho vrchole je umiestnené 35 kilogramové guľové puzdro na vzorky pokryté ochranným ablatívnym štítom. Najdôležitejším prístrojom sondy je vŕtačka zložená z troch samostatných časti - z vlastného vrtáku s motorom, z ramena umožňujúceho premiestňovanie vrtáku (od návratového puzdra na povrch Mesiaca a späť) a z ovládacích mechanizmov.
Sonda odštartovala z kozmodrómu Bajkonur pomocou nosnej rakety Proton-K 9. augusta 1976. 13. augusta zakotvila na selenocentrickej obežnej dráhe a korekciami postupne znižovala svoju dráhu. 18. augusta o 06:36 UT sonda úspešne pristála na povrchu Mesiaca v oblasti Mora kríz (Mare Crisium), len niekoľko stoviek metrov od podobnej, no neúspešnej sondy Luna 23. Hneď po pristátí bolo spustené odoberanie mesačnej vzorky, pričom vrták sa zavŕtal do hĺbky až 260 cm a odobral vzorku mesačnej horniny o hmotnosti 170 gramov, následne ju premiestnil do návratového puzdra. Návratová časť sondy odštartovala z mesačného povrchu 19. augusta o 05:25 UT a zamierila k Zemi. 22. augusta sa pred vstupom do atmosféry oddelilo návratové puzdro od zvyšku sondy a o 17:55 UT pristálo v bažinatej oblasti asi 200 kilometrov juhovýchodne od mesta Surgut v Západnej Sibíri. Išlo o tretí úspešný návrat vzoriek z Mesiaca pomocou bezpilotnej sondy (po misiách Luna 16 a Luna 20).
Táto posledná misia programu Luna dopravila na Zem z vesmíru dosiaľ najväčšie množstvo vzoriek získané bezpilotnou sondou a nasledujúcich viac ako 37 rokov (do pristátia čínskej sondy Čchang-e 3 v roku 2013) bola poslednou sondou, ktorá uskutočnila na Mesiaci mäkké pristátie.
Renault F1
Renault F1 je francúzsky automobilový tím formuly 1, vlastnený rovnomennou automobilkou. V šampionáte Majstrovstiev sveta F 1 sa zúčastňuje s prestávkami od roku 1977 ako konštruktér monopostov i ako dodávateľ motorov.
Tím Renault F1 má sídlo a riadiace centrum v britskom Enstone, kde sa zároveň vyvíjajú a konštruujú šasi monopostov. Motory dodáva vývojové centrum vo Viry-Châtillon pri Paríži.
250px|left|thumb|[[Renault RS10 poháňal prvý turbomotor v F1]] Debut Renaultu vo formule 1 bol na Veľkej cene Spojeného kráľovstva v roku 1977, kde tím predstavil monopost Renault RS01. Revolučným prvkom bolo použitie turbomotora, ktoré sa rýchlo rozšírilo práve podľa vzoru francúzskej značky a úspechu tohto riešenia. Práve motory značky Renault stáli v 90. rokoch za úspechmi tímov Williams a Benetton, ktoré získali 5x titul majstra sveta a 6x Pohár konštruktérov.
Po deviatich sezónach obmedzil Renault svoje pôsobenie vo formule 1 na dodávku pohonných jednotiek a na pretekárske okruhy sa vrátil odkúpením tímu Benetton v roku 2002. Výrazné úspechy dosiahol tím zásluhou Fernanda Alonsa a Giancarla Fisichellu v sezónach 2005 a 2006, ktorí získali pre Renault Pohár konštruktérov. Dominanciu značky na okruhoch potvrdil Alonso ziskom a následnou obhajobou titulu majstra sveta medzi jazdcami.
Renault je zatiaľ jediný francúzsky tím, ktorý získal Pohár konštruktérov formuly 1 s vlastným monopostom i motorom. Víťazstvo značky Matra v roku 1969 bolo totiž dosiahnuté v spolupráci s britským tímom Tyrrell.
Přemysl Otakar II.
Narodil sa (podľa legendy v meste Městec Králové) v časoch, kedy český štát, vzbudzujúci rešpekt rozlohou, bohatstvom ložísk drahých kovov a napokon i výbojnou politikou svojich vládcov, bol európskou veľmocou a přemyslovská dynastia ho pozdvihla medzi najpoprednejšie krajiny vtedajšej Európy.
Súbežne s ušľachtilými prvkami gotického slohu ohlasujúce revolučnú zmenu v architektúre prenikal do českých krajín zo západnej Európy duch rytierstva. Na dvore Přemyslovho otca našiel živnú pôdu. Sám Přemysl vyrastal v presvedčení, že rytierske ideály sú cnosťou a ozdobou jeho urodzeného pôvodu.
Protivník svojho otca
Napriek všetkým prednostiam, ktorými oplýval, bol v nástupníckej hierarchii až druhý po svojom staršom bratovi Vladislavovi. Podľa zvyklostí bol predurčený pre kňazskú dráhu. Začiatkom roka 1247 však Vladislav nečakane zomrel bez mužských potomkov a pred Přemyslom, teraz už moravským markgrófom, bola razom voľná cesta ku kráľovskej korune. Tým mal byť jeho vstup na českú historickú scénu bezproblémový. Skupina predákov šľachty, nespokojných s panovaním Václava I., bez kráľovho vedomia zvolila 31.7.1247 Přemysla spoluvladárom s titulom mladší kráľ a postavila ho do čela odboja proti jeho otcovi. Voľba Přemysla predstavovala zjavnú vzburu a ako Přemysl, tak i predáci šľachty, ktorí ho zvolili, predpokladali, že kráľovi neostáva, než sa s daným stavom zmieriť.
left|thumb|180px|Přemyl Otakar ako moravský markgrófPřemyslovo spoluvladárstvo trvalo napokon iba dva roky, hoci pre Přemysla začalo veľmi sľubne. Kráľ Václav, opustený väčšinou šľachty, musel najprv s voľbou súhlasiť. Čoskoro sa však presvedčil, že situácia je vážna. Za synom stála šľachta, ktorá ho nenávidela, na jeho strane bola iba malá skupina stúpencov, vyzývajúca ho k tvrdému zákroku proti synovi. Bolo zrejmé, že situáciu vyrieši iba bojové stretnutie. Kráľ však vidiac synovu prevahu, utiekol do Meissenu.
Přemysl sa stal jediným vládcom krajiny a bez rozpakov začal používať kráľovský titul. Uvedomoval si však, že všetci otcovi stúpenci predstavujú pre jeho postavenie neustálu hrozbu. Preto sa na jeseň roku 1248 vypravil na čele malého vojska aby dobyl ich baštu, mesto Most. Tu však prišlo k ráznemu obratu situácie. Václavovi stúpenci prepadli pod Mostom jeho vojnový tábor a pripravili mu porážku. Zavŕšením Přemyslovho pádu bol rozpad jeho koalície. O dva mesiace už Přemysl s otcom vyjednával. V auguste 1249 potom Václavovo vojsko obľahlo Pražský hrad a dobylo ho. Přemyslovi neostávalo nič iné, ako sa pred otcom pokoriť a Václav I. si dal záležať, aby táto kapitulácia bola okázalá a vyvolala čo najväčší ohlas ako medzi priateľmi, tak hlavne u protivníkov. Aby syna potrestal, naoko ho pozval na rokovanie na hrad Týřov. Tu bol Přemysl so svojimi stúpencami zatknutý a odvedený na hrad Přimda.
Václav I. si ale uvedomoval, že Přemysl je jeho jediným dedičom, a jeho smrť by ohrozila celú dynastiu a ďalšiu existenciu českého štátu. Preto ho po niekoľkých týždňoch z hradného väzenia prepustil a poslal ako markgrófa na Moravu. Dlho boli vzťahy otca a syna naštrbené, ale spoločná politika ich opäť spojila.
Nástup do európskej politiky
V roku 1246 zomrel posledný rakúsky vojvoda Fridrich II. z babenbergskej dynastie bez mužského potomka. Tzv. privilegium minus potvrdzovalo ženám dynastie právo na uvedené územia, a s ich rukou ich mohol získať ktorýkoľvek z nápadníkov. V roku 1251 predstavitelia rakúskej šľachty navrhli českému kráľovi Václavovi I., aby sa ujal osirelých babenbergských dŕžav. Ten neodmietol a ako ich spravovateľa ustanovil svojho syna Přemysla Otakara. Přemysl aby svoju pozíciu upevnil aj po právnej stránke, v r. 1252 sa oženil so starnúcou Margarétou, najstaršou sestrou zosnulého vojvodu.
right|thumb|Vyobrazenie Přemysla Otakara II. v Zbraslavskej kronike, 14. storočieTento výsostne politický zväzok mu však veľa osobného šťastia nepriniesol. Splnil však základný očakávaný cieľ: garantoval územný zisk pre rod Přemyslovcov a výrazne posilnil ich pozíciu v Európe. Bolo to nerovné spojenie a už mnohí súčasníci ho komentovali rôznymi ironickými poznámkami. Budúci Přemysl Otakar II. sa stal pánom Rakúska a Štajerska. No ťažko mohol dúfať, že ho vyše päťdesiatročná Margaréta obdarí deťmi a zabezpečí pokračovanie přemyslovskej dynastie. Vedel, že je iba otázkou času, kedy príde k rozluke manželstva. Tejto myšlienke podriadil i svoje kroky ohľadne vlastnej korunovácie, ktorú odložil na neskôr. Nechcel, aby spolu s ním bola korunovaná i Margaréta, pretože potom by bola rozluka oveľa komplikovanejšia.
Přemysl Otakar tak vstúpil do európskej politiky činom vzbudzujúcim súčasne posmech i obavy. O svoje vyženené územia musel však bojovať, pretože sa prihlásili i iní uchádzači. Predovšetkým to bol uhorský kráľ Belo IV., ktorý na Přemyslov sobáš reagoval rovnako. V roku 1252 oženil svojho synovca Romana Haličského s Margarétinou neterou Gertrúdou, tiež držiteľkou privilégia. Zároveň bol odhodlaný svoje nároky presadiť i silou. V nasledujúcich dvoch rokoch vtrhli uhorské vojská do Rakúska a prenikli i na Moravu. Přemysl bol nútený zastaviť bezbrehé vyčíňanie Belových vojsk za cenu straty časti Štajerska v prospech uhorského kráľa; mierová zmluva bola uzatvorená v roku 1254.
Krížové ťaženie do Pobaltia
Na jeseň roku 1254 sa pripravovalo nové vojnové ťaženie na pomoc Rádu nemeckých rytierov proti pohanským Prusom. V decembri 1254 sa vojská vydali na cestu. Úspech proti slabej obrane nepriateľa sa dostavil, no jediným očividným výsledkom výpravy bolo v roku 1255 založenie mesta Kráľovec (nem. Königsberg, dnešný Kaliningrad v Kalinigradskej oblasti v Rusku), pomenovaného na panovníkovu počesť.
Pred Přemyslom po úspechu v krížovom ťažení vyvstal posledný cieľ – zisk rímskej koruny. Bol si vedomý svojej moci a to v ňom vzbudzovalo oprávnené nádeje na rímsku korunováciu. No ríšske kniežatá a ostatní európski panovníci si neželali, aby sa novým rímskym kráľom stala osobnosť tak výrazná a nezávislá ako český kráľ, pretože po nástupe k moci by razom oslabilo ich postavenie a vplyv. Přemysl po návrate z Pruska začal vyjednávať s Viliamom Holandským, aby odstúpil a uvoľnil tak miesto pre neho. Opätovne sa púšťal do aktivít, ktoré mu mali zaistiť rímsky trón. Ich neúspech ho napokon odradil a keď v roku 1256 Viliam Holandský zomrel, Přemysl Otakar, po matke sám pôvodom z cisárskeho rodu Štaufovcov, ani nevystúpil medzi kandidátov. Naopak, začal podporovať dvoch vystúpivších adeptov, kastílskeho kráľa Alfonza i syna anglického kráľa Jána Bezzemka Richarda Cornwallského. Oboch uznal za rímskych kráľov a od Richarda prijal dokonca titul „ochranca majetku korunného vpravo od Rýna“. Ovládal tak fakticky časť ríšskeho majetku. I keď sám odmietol cisársky titul bol najmocnejším vladárom v ríši, čo si uvedomovali i ríšske kniežatá, pre ktorých bol príliš silným mužom.
Nový konflikt s Belom IV.
V Přemyslových plánoch po neúspechu na ríšskom politickom kolbisku dozrievala myšlienka opätovného získania štajerských dŕžav, odstúpených v roku 1254 Uhorsku. Vzhľadom na platnosť mierovej zmluvy musel ich získať silou. Prvým krokom k tomuto cieľu bola Přemyslova vojenská výprava do Bavorska v roku 1257. Povzbudený predchádzajúcim úspechom v Pobaltí podcenil prípravy na ťaženie i silu protivníka, čo sa mu vypomstilo. Proti značne presile jeho vojsko utrpelo zdrvujúcu porážku a český kráľ bol nútený uzavrieť s kniežaťom Henrichom Dolnobavorským zahanbujúci mier. Napriek tomu, že tento neúspech neohrozil postavenie Českého kráľovstva, prestíž Přemysla Otakara ako vojvodcu veľmi utrpela.
left|thumb|230px|Rozmach českého štátu za vlády Přemysla Otakara II.Uhorský kráľ Belo IV. vidiac porazeného českého kráľa, chcel situáciu využiť. Koncom roku 1259 vpadli uhorské vojská do Korutánska a tým vyprovokovali Přemysla Otakara k odvetnej akcii. Začiatkom nasledujúceho roku boli Uhri z dobytých území vytlačení. Přemysl mal späť celé babenberské dedičstvo, no rozhodujúci bojový konflikt už nebolo možné odvrátiť. Vzhľadom na nepriaznivé ročné obdobie sa však obaja králi dohodli na prímerí, ktoré trvalo do 24. júna 1260. V lete, po horúčkovitých prípravách, už nič nestálo v ceste k otvorenému boju.
V júli 1260 sa spojené vojská českého kráľa, posilnené štajerskými, sliezskymi, brandenburskými a korutánskymi bojovníkmi stretli pri Kressenbrunne, rakúskej obci ležiacej na pravom brehu rieky Morava s vojskom uhorského Bela IV. posilneným poľskými a ruskými jednotkami v bitke, ktorá mala vyriešiť nielen problém územného nároku ale i to, ktorá z krajín získa čelné postavenie v stredoeurópskom politickom priestore. Bitka sa skončila porážkou uhorského kráľa a podpisom mierovej zmluvy vo Viedni. Uhorsko stratilo s definitívnou platnosťou Štajersko a jeho súperenie s přemyslovskými Čechami o vplyv v Európe na dlhú dobu skončilo.
Úspech pri Kressenbrunne ešte viac posilnil Přemyslovo sebavedomie a dodal mu odvahy na vyriešenie problému s rozlukou jeho manželstva. Jeho nárok na štajerské a rakúske dŕžavy bol nespochybniteľný, čo nemohlo zmeniť ani prípadné rozlúčenie s Margarétou Babenberskou. Najprv sa pokúsil vyriešiť problém kompromisom. Obrátil sa na pápeža Alexandra IV. a požiadal ho, aby uznal za legitímne jeho deti s dvornou dámou Anežkou z Kuenringu, zvanou Palcerík. Prekvapila ho pápežova odpoveď, v ktorej síce legitimitu jeho nemanželských detí potvrdil, no odmietol uznať nástupníctvo na tróne jeho syna z tohto vzťahu Mikuláša. To ešte viac utvrdilo Přemysla v správnosti rozhodnutia a napriek pápežovmu stanovisku sa s Margarétou rozviedol. Ako zámienku použil Margarétin pred mnohými rokmi zložený rehoľný sľub, ktorý nebol nikdy zrušený.
Svadba sa konala 25.10.1261 v Pressburgu a hneď po nej sa mladá nevesta vydala na cestu do Prahy. 25.12.1261 sa konala slávna korunovácia Přemysla i jeho mladej manželky na českých panovníkov. Až od tejto chvíle sa Přemysl Otakar II. oficiálne tituloval českým kráľom (dovtedy sa tituloval Pán Kráľovstva českého). O niekoľko mesiacov nový pápež Urban IV. schválil rozluku prvého Přemyslovho manželstva.
Rozmach českého štátu
left|thumb|200px|Pečať Přemysla Otakara II. z roku 1270 Po usporiadaní si rodinných pomerov sa opäť mohol venovať povinnostiam vládcu. Nasledovali najslávnejšie roky jeho vlády, v ktorých sa sústredil na rozširovanie rodových území. V roku 1267 podnikol neúspešnú vojnovú výpravu do Bavorska a o rok nato smerovali jeho vojská opäť na krížovej výprave na Východ. Po zisku Štajerska a Rakúska, roku 1266 obsadil Chebsko a pripojil ho ako dedičstvo po matke k českému štátu; od roku 1269 sa po smrti Oldricha Sponheimského stal vládcom Korutánska a väčšej časti Kraňska. V rozširovaní území pokračoval v roku 1270 pripojením provincie Pordenone. Jeho moc teraz siahala až k Jadranskému moru. Nikdy predtým ani nikdy potom nedosiahol český štát takú rozlohu. O jeho veľkosti svedčí to, že na kráľovskej pečati bolo vymenovaných deväť krajín, ktorým vládol.
S rozširovaním jeho moci však rástlo i nebezpečenstvo, ktoré sa stávalo hrozbou jeho postaveniu. K zvyšujúcemu sa odporu proti jeho prílišnej moci zo strany ríšskych kniežat pridružilo sa nebezpečenstvo v jeho vlastnej krajine. Nárast moci a bohatstva domácej šľachty ju posmelil k protivládnym vystúpeniam. Množili sa prípady otvorených vzbúr. V roku 1265 bol nútený potlačiť sprisahanie českej a rakúskej šľachty; v roku 1268 sa vo väzení ocitlo niekoľko vodcov sprisahania v Štajersku.
Přemysl Otakar II. a Slovensko
Přemyslova expanzívna politika zasiahla i územie terajšieho Slovenska. V otázke územných sporov sa dostal do kontaktu s kráľom Štefanom V. Nový uhorský kráľ nemohol zabudnúť na to, že Přemysl Otakar ho pripravil o údel v Štajersku. V polovici októbra 1270 sa obaja panovníci stretli v Pressburgu a dohodli sa na dvojročnom mieri. Uhorský kráľ však dohodu nedodržal a v čase, keď bol Přemysl Otakar zaneprázdnený problémami v Korutánsku, uhorské vojská podnikli pustošivé vpády do Rakúska. Pri odvetnej výprave vojská Přemysla Otakara II. v apríli 1271 vtrhli do Uhorska, prešli Dunaj (podľa letopisov nechal Přemysl postaviť pre svoje vojská celkom štyrikrát drevený most cez rieku) a obsadili Devín, Stupavu, Svätý Jur, Pezinok, Nitru, kde vypálil mesto a hrad. Vojna sa skončila mierom, podpísaným 2. 6. 1271 v Pressburgu, v ktorom sa obe strany dohodli na zachovaní dovtedajšieho stavu. Uhorský kráľ (vtedy už Ladislav IV. Kumánsky) však ani túto zmluvu nedodržal a v roku 1273 vypukla nová česko-uhorská vojna. V nej bolo spustošené juhozápadné Slovensko až po Nitru, kde opakovane vypálil mesto a hrad a obsadil pohraničné hrady v Zadunajsku. Uhorsko, oslabené vnútornými bojmi oligarchov, nebolo schopné čeliť sile Přemyslových vojsk. Od roku 1273 nasledujúcich päť rokov bol Pressburg v rukách českého kráľa. Tento stav trval až dovtedy, keď sa Přemysl Otakar musel v roku 1276 vzdať svojich nárokov v Rakúsku, Štajerku a Korutánsku v prospech Albrechta I. Habsburského.
Nová kandidatúra na rímskeho kráľa
V roku 1272 sa smrťou Richarda Cornwallského uvoľnil rímsky trón. Pretože jeho protivník Alfonz Kastílsky nezískal podporu pápeža Gregora X., Přemysl predpokladal, že teraz nastala príhodná chvíľa uchádzať sa o zvolenie. Cítil sa takmer istým rímskym kráľom. Napriek jeho túžbe bolo zrejmé, že jeho kandidatúra u ríšskych kurfirstov nemá najmenšie vyhliadky na úspech. To sa i potvrdilo a 29. septembra 1273 vo Frankfurte nad Mohanom zvolili za rímskeho kráľa chudobné a neznáme knieža – Rudolfa Habsburského. Boli presvedčení, že v ňom získajú servilného a poddajného kráľa. Na veľké prekvapenie ríšskych kniežat sa čoskoro ukázalo, že Rudolf napriek svojej doterajšej bezvýznamnosti je silnou osobnosťou, ktorý sa túži presadiť ako húževnatý a energický panovník.
Smrť na Moravskom poli
Poníženie, ktoré musel Přemysl Otakar II. podstúpiť bolo nesmierne. Rudolf si dal záležať, aby moc českého kráľa definitívne zlomil. Vo vlastnom záujme nemohol pripustiť aby sa Přemysl z porážky spamätal a obnovil aspoň čiastočne svoju prestíž.
Přemysl si bol vedomý, že svoje stratené pozície môže získať späť iba silou. Nový konflikt s rímskym kráľom tak na seba nenechal dlho čakať. Roku 1278 sa Přemysl odhodlal k ofenzíve. V júli vytiahol s vojskom zhromaždeným pri Brne do bojového poľa na moravsko-rakúske hranice. Tu sa proti sebe postavili obe veľké a odhodlané armády. Niekoľko týždňov obe manévrovali a najmä Přemysl zvolil vyčkávaciu taktiku, uvedomujúc si početnú prevahu protivníka. 26. augusta 1278 prišlo k rozhodujúcej bitke pri dedine Dürnkrut (Suché Kruty). Bitka sa zmenila na Přemyslovu osobnú a spoločenskú tragédiu. Nielenže ju prehral, ale v nej i prišiel o život. Podľa niektorých historických verzií bol Přemysl v bojovom virvare zajatý a zavraždený.
V 14. storočí kráľove ostatky opäť premiestnili. V roku 1373 ich na príkaz kráľa Karola IV. Luxemburského, veľkého ctiteľa přemyslovského odkazu, uložili do dnešnej Saskej kaplnky v novovybudovanej gotickej Katedrále svätého Víta. Spolu s ostatkami kráľa boli do hrobky uložené i pohrebné klenoty (koruna, jablko, žezlo) a medzi čeľuste jeho lebky vložili olovenú doštičku s nápisom:
V Saskej kaplnke pod skvostným náhrobkom tvoreným ležiacou sochou v zbroji ťažkoodenca, kráľovskom rúchu s korunou na hlave na kamennom lôžku, sa nachádzajú ostatky veľkého kráľa dodnes.
Hodnotenie vlády Přemysla Otakara II.
right|thumb|230px|Centrálne námestie v [[České Budějovice|Českých Budějoviciach, založených za vlády Přemysla Otakara II., nesie jeho meno]] Přemysl Otakar II. vytvoril rozsiahlu ríšu, ktorá siahala od Álp až k Jadranskému moru. Okrem rakúskych krajín získal roku 1251 Štajersko, r. 1269 Korutánsko, Kraňsko a Vindickú marku, v r. 1272 sa stal generálnym kapitánom aquilejského patriarchátu. Roku 1266 pripojil k Čechám Chebsko a pravdepodobne roku 1273 Sušicko.
Počas dvadsaťpäťročného panovania Přemysla Otakara II. vyvrcholili zásadné spoločenské premeny českého štátu, ktorý sa pretvoril na stredovekú centralizovanú monarchiu. Přemysl už na začiatku svojej vlády previedol reformu súdnictva založením zemského súdu, ktorého úradníci sa nazývali najvyššími zemskými úradníkmi. Za Přemyslovej vlády sa začal odlišovať snem a súd, boli založené tzv. zemské dosky. Vyvrcholilo taktiež zakladanie kráľovských miest (napr. Čáslav, Louny, Kadaň, České Budějovice). Přemysl dal postaviť aj veľa významných kráľovských hradov, napr. Bezděz. Veľmi nákladná politika bola umožnená rozmachom ťažby striebra. Na sklonku jeho vlády došlo k legendárnej striebornej horúčke pri neskoršom meste Kutná Hora. Vďaka týmto skutočnostiam sa mu v histórii dostalo prívlastku „kráľ železný a zlatý“.
Rodinné pomery
Prvé manželstvo s Margarétou Babenberskou bolo bezdetné, z manželstva s Kunhutou (* asi 1245, † 9.9.1285) sa narodili štyri deti (tri sa dožili dospelosti):
Z mimomanželského vzťahu s rakúskou šľachtičnou Anežkou z Kuenringu pochádzali tri deti – Mikuláš, Anežka a Eliška.
Emmerich Kálmán
náhľad|Kálmánova socha v Siófoku Emmerich Kálmán (* 24. október 1882, Siófok, Rakúsko-Uhorsko – † 30. október 1953, Paríž, Francúzsko) bol maďarský operetný skladateľ.
Kálmánova mladosť
Narodil sa do rodiny bohatého obchodníka Károlya Koppsteina. Hospodárska recesia, ako aj príliš smelá otcova investícia do divadla či jazdiarne v Siófoku mu však spôsobili v roku 1892 bankrot. Rodina sa presťahovala do Budapešti, zmenila si meno na Kálmán a 6 detí (2 chlapci a 4 dievčatá) museli rodičia rozdeliť medzi príbuzných.
Mladý Emmerich Kálmán mal od malička záujem o hudbu (napr. naučil sa naspamäť spievať celú 2. maďarskú rapsódiu od Franza Liszta). Ako malý chlapec však spadol pri verejnom tanci a odvtedy už nikdy viac nechcel tancovať. Od malička sa učil hre na klavír, kde sa prejavil jeho veľký talent, a v roku 1897 vystúpil verejne. Neskôr však dostal bolesti ramena a musel hru prerušiť. Prešiel teda na štúdium kompozície.
Emmerich Kálmán bol súčasťou úspešnej generácie maďarských hudobných skladateľov, ktorí začiatkom 20. storočia študovali na Hudobnej akadémii (Zeneakadémia) v Budapešti pod taktovkou Jána Kösslera. K tejto generácii patrili operetní skladatelia ako napr. Albert Szirmai a Viktor Jacobi, operný skladateľ Béla Bartók a skladateľ národných hudobných piesní Zoltán Kodály. Okrem toho študoval na žiadosť svojho otca aj právo na Budapeštianskej univerzite.
Ako absolvent hudobnej akadémie mal v roku 1904 istý úspech na záverečnom koncerte so svojím symfonickým dielom Saturnália, ale jeho dielo bolo v ten večer hrané prvýkrát aj naposledy.
Po absolvovaní práva sa zamestnal u Samuela Bakonyiho. Keď mal zastúpiť štrajkujúcich železničiarov na súde, nestihol si ani preštudovať spis. Na súde pohorel a bol po dohode prepustený. Podľa dohody mal Bakonyi Kálmánovým rodičom naďalej tvrdiť, že ich syn je stále jeho zamestnanec.
Namiesto práva sa Kálmán zamestnal ako hudobný kritik v novinách Pesti Napló, kde ho poznali už od študentských čias. V tom čase skomponoval svoju druhú symfóniu Endre a Johanna, ale nikto o ňu nemal záujem. Vtedy zo žartu poznamenal, že skomponuje operetu. Po tom, čo skomponoval úspešný kuplet pre Sáru Ferák (vtedy najznámejšiu šansonetu v Budapešti) a dopočul sa o veľkých úspechoch Oscara Strausa a Lea Falla, začal sa zaoberať myšlienkami na operetu vážnejšie. V tom mu bol príkladom a pomocou jeho spolužiak a priateľ Viktor Jacobi, ktorý neváhal a operety začal písať ihneď po absolvovaní Hudobnej akadémie.
Kariéra operetného skladateľa
náhľad|left|Viedenská vila v ktorej žil Kálmán v rokoch 1934 – 1938, nachádza sa na Hasenauerstrasse 29.