cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juraj Pipasik
Emigrácia a život v USA
Po emigrácii do USA trénoval okrem iných známych hercov a osobností aj Sylvestra Stalloneho. Stalone sa stal členom klubu po jeho otvorení v novembri 1982. Najskôr trénoval sám, potom vystriedal niekoľko trénerov, medzi nimi aj Franca Colomba a neskôr si vyžiadal Pipasika. Spoluprácu započali v januári 1984, keď sa pripravoval na film Rocky IV.
Súčasnosť
Po návrate z USA žije v Bratislave.
Saint-Pierre-du-Mesnil
Saint-Pierre-du-Mesnil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Pierre-du-Val
Saint-Pierre-du-Val je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ara zelená (Ara militaris)
Výskyt
Ary zelené žijú v Južnej a Strednej Amerike v štátoch: Mexiko, Kolumbia, Venezuela, Ekvádor a Argentína.
Fuengirola
Fuengirola je mesto v južnom Španielsku v autonómnom spoločenstve Andalúzia. Má rozlohu 10,3 km² a žije tu 80-tisíc obyvateľov. Mesto leží na pobreží Stredozemného mora, asi 27 km juhozápadne od Malagy.
Ara zelená (Ara militaris)
Popis
Jeho farba je prevažne zelená s červenou časťou hlavy. Krídla sú modré a chvost býva sfarbený na červeno. Zobák je šedý až čierny. Od podobnej ary olivovej (Ara ambiguus) sa líši menšou veľkosťou, tmavším odtieňom zelenej a hnedo červenými chvostovými perami.
Hniezdenie
Ara dosahuje pohlavnú dospelosť v 3 až 4 roku života. Hniezdi v dutinách stromov alebo v dierach na zemi. Do hniezda kladie 2 až 3 vajcia. Približne po 10 týždňoch mláďatá hniezdo opustia. Ara sa dožíva až 60 rokov.
Potrava
Ara zelená sa živí podobne ako väčšina papagájov semenami, orechmi, ovocím aj rôznou zeleňou.
Status
náhľad|Ara zelená vo Whipsnade Zoo Žije v kŕdľoch a preto niekedy napácha škody poľnohospodárom. Preto se jedná o ohrozený druh. Stavy ary zelenej sa v ich domovine stále znižujú stratou životných prostredí, lovom a odchytom. Aj keď má pomerne veľkú oblasť rozšírenia, na veľa územiach ho vôbec neuvidíme a nikde nebol zistený hojným druhom, pretože v Paname a v Kostarike boli vykonávané rozsiahle ornitologické výskumy. Dá se povedať, že tento druh je ohrozený vyhynutím na celom území, kde žije, okrem niektorých oblastí dažďových pralesov západného Ekvádoru, západnej Kolumbie a severnej Panamy. V južnom Hondurase zmizol skoro úplne vzhľadom k vyrúbaným lesom a v dôsledku chemických postrekov na bavlnených plantážach. Ďalšia príčina bola tá, že sa v Hondurase stavali dve diaľnice a bol tam najväčší prírastok obyvateľstva v celej Latinskej Amerike.
Pouxeux
Pouxeux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lafaes
Lafaes môže byť:
Balochova hoľa
Balochova hoľa je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Betliar, približne severne od Rožňavy.
Poloha
Nachádza sa na západe strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Zlatý stôl. Leží v Košickom kraji, na území okresu Rožňava a zasahuje na katastrálne územie obce Betliar a Gemerská Poloma. Najbližšími sídlami sú severovýchodne situovaná Henclová, južne ležiaca Čučma, Rožňava a Betliar a juhozápadne Gemerská Poloma.
Opis
Balochova hoľa leží v rázsoche, ktorá vybieha západným smerom z Volovca v hlavnom hrebeni medzi sedlom Volovec a Čertovou hoľou. Západne sa nachádza Biela skala, Vysoký vrch a Závor , južne Turecká , Sporný  a Rákoš , východne Malá skala , Skalisko , Volovec , Kečka  a plytkým sedlom oddelený druhý, nižší Volovec  a Breziny , Čertova hoľa , Hoľa  a Peklisko. Masív patrí do povodia rieky Slaná, kde vodu zo severných svahov odvádza Dlhý potok, zo západných Bindíkovský potok a z južných Betliarsky potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný zo sedla Volovec, prístupného:
Priekopský potok
Priekopský potok je potok v regióne Dolný Zemplín, v južnej časti obce Priekopa, na západnej hranici obce Porúbka a vo východnej časti obce Vojnatina, v okrese Sobrance v Košickom kraji. Je pravostranným prítokom Kútočného potoka, ktorý je ďalej prítokom Kruhovského potoka v povodí Uhu; má dĺžku. Je vodným tokom VIII. rádu. Hydrologické poradie (číslo povodia): 4-30-06-762. Geomorfologická kategorizácia: geomorfologický celok Východoslovenská pahorkatina, geomorfologický podcelok Podvihorlatská pahorkatina.
Prameň
Pramení v nadmorskej výške v južnej časti poľnohospodárskeho extravilánu obce Priekopa v priestore poľa Lazy v okrese Sobrance, v geomorfologickom podcelku Podvihorlatská pahorkatina.
Opis toku
Tečie juhozápadným smerom poľnohospodárskym extravilánom, v nadmorskej výške vteká na obecnú hranicu medzi obcami Priekopa a Porúbka, v dĺžke 100 m sleduje túto obecnú hranicu až po trojchotárnik v nadmorskej výške, ďalej sleduje obecnú hranicu medzi obcami Porúbka a Vojnatina a ľavým brehom obmýva pole a vinicu Za chotárom až do nadmorskej výšky , vteká na územie obce Vojnatina, v nadmorskej výške  podteká cestu z Vojnatiny do obce Porúbka, tečie v napriamenom zregulovanom koryte a v nadmorskej výške  ústi do Kútočného potoka ako jeho pravostranný prítok v povodí Uhu. Priekopský potok nemá prítok.
Priekopský potok preteká na území poľnohospodárskeho extravilánu troch obcí Priekopa, v tejto obci aj pramení, Porúbka a Vojnatina, v tejto obci aj ústi, v okrese Sobrance v Košickom kraji, v geomorfologickom celku Východoslovenská pahorkatina v geomorfologickom podcelku Podvihorlatská pahorkatina.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Priekopský potok má pôvod v názve obce Priekopa v okrese Sobrance v južnej časti územia ktorej v priestore poľa Lazy potok pramení a preteká. Z toponyma Priekopa rozšírením o formant -ský a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojslovné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou zložený z prídavného mena a z podstatného mena) Priekopský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov obce Priekopa má pôvod v charakteristickom výskyte topografického objektu priekopa vo význame umelá priehlbeň pozdĺžneho tvaru na odvádzanie vody, jarok, struha v priestore pomenúvanej obce. Najstarší listinný doklad o výskyte názvu obce v podobe Prekopa je z roka 1418.
Hydronymum Priekopský potok bolo štandardizované v roku 1990.
Balkánska ulica (Bratislava)
Tvorí ju zástavba rodinných domov. Na Balkánskej 31 sídli folklórny súbor SĽUK. Súčasťou objektu je aj reštaurácia. Na Balkánskej 102, na rohu s Gerulatskou sa nachádza pošta.
Na Balkánskej 114 sa nachádza Rusovský penzión s reštauráciou. Na Balkánskej 118 má sídlo politická strana PRIAMA DEMOKRACIA.
Prey (Vosges)
Prey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
HMS Ark Royal (91)
HMS Ark Royal bola lietadlová loď britského námorníctva. Bola schválená do prevádzky v roku 1938. Významne sa podieľala na potopení bojovej lode Bismarck v roku 1941. 14. novembra 1941 bola potopená nemeckou ponorkou U-81, keď sa vracala z Malty do Gibraltáru.
OnePlus
OnePlus je čínsky výrobca mobilných telefónov a k nim pridruženého operačného softvéru založeného na operačnom systéme Android Oxygen OS a Hydrogen OS. Spoločnosť založili v roku 2013 Carl Pei a Pete Lau. Firma sídli v Šen-čene v Číne. OnePlus svoje telefóny pomenúva názvom firmy a pridáva k nemu číslicu, písmeno alebo ich kombináciu. OnePlus je dcérskou firmou spoločnosti Oppo, ktorú vlastní BBK Electronics. BBK vlastní i firmu Vivo, tá by sa dala zaradiť ako sesterská k OnePlus.
Satania dolinka
Satania dolinka alebo Satanova dolinka je nevýrazný, široký a krátky úval Mengusovskej doliny v tektonickej brázde na úpätí Hrebeňa bášt, Hlinskej veže, Veľkej capej veže, Zadnej Bašty a Satana vo Vysokých Tatrách.
Plesá a potoky
V hornej časti dolinky sa nachádza Malé Hincovo pleso a neďaleko Satanie plieska. Dnom dolinky preteká Satanov potok prítok Hincovho potoka. Zo Satanovho sedla do dolinky spadá Satanov žľab, v dolnej časti žľabu je veľké až 300 metrové suťovisko.
Názov
Je odvodený z polohy pod Satanom. Podľa starého zlatokopeckého podania ukryl satan v Satanovom žľabe poklad drahých kovov. Hľadal ho tu bača za pomoci kúzelníka, ale satan ich vždy zahnal obrovskými skaliskami. Podľa inej verzie doviedol sem satan ľstivého horala, ktorý zobral poklad, ale okabátil čerta a dušu si mu neupísal. Je známe, že zlatokopi v 18. storočí sa radi pohybovali v oblasti Satana. Skutočným podnetom povesti mohli byť zo zrázov tohto štítu často padajúce kamenné lavíny.
Turistika
Do dolinky nevedú turistické chodníky.
Saint-Pierre-du-Vauvray
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Halogenovodík
Halogenovodíky sú dvojatómové anorganické zlúčeniny, ktoré fungujú ako Arrheniove kyseliny. Skladajú sa z atómu vodíka viazaného na atóm halogénu. Ich vzorec je HX, kde X je halogén (fluór, chlór, bróm, jód, astát alebo tenés). Všetky známe halogenovodíky sú pri štandarnej teplote a tlaku plyny. Vo vodnom roztoku z nich vznikajú halogenovodíkové kyseliny.
Výskyt
Fluorovodík, chlorovodík a bromovodík sú súčasťou vulkanických plynov.
Syntéza
Fluorovodík a chlorovodík je možné pripraviť priamou reakciou vodíka s fluórom a chlórom. Tieto plyny sa však priemyselne vyrábajú pôsobením kyseliny sírovej na soli halogenidov. Bromovodík vzniká z vodíka a brómu pri vysokých teplotách v prítomnosti platinového katalyzátora. Najmenej stabilný halogenovodík, jodovodík, sa pripravuje nepriamo, a to reakciou jódu so sulfánom a hydrazínom.
Fyzické vlastnosti
náhľad|300x300bod|Porovnanie bodu varu halogenovodíkov a [[Chalkogenovodík|chalkogenovodíkov. Fluorovodík a voda sa vymykajú trendu kvôli tvorbe vodíkových väzieb.]] Halogenovodíky sú pri štandardných podmienkach bezfarebné plyny. Fluorovodík vrie pri 19 °C. Fluorovodík ako jediný halogenovodík tvorí vodíkové väzby medzi molekulami, takže má najvyššie teploty varu a topenia spomedzi halogenovodíkov. Bod varu rastie od HCl k HI. Tento trend sa pripisuje rastúcej sile intermolekulárnych van der Waalsových síl, ktoré korelujú s počtom elektrónov v molekulách. Koncentrované roztoky halogenovodíkových kyselín vypúšťajú viditeľné biele výpary.
Reakcie
Po rozpustení vo vode, čo je veľmi exotermická reakcia, vznikajú príslúšné halogenovodíkové kyseliny. Tieto kyseliny sú veľmi silné, čo odráža ich schopnosť ionizovať vo vodných roztokoch za vzniku hydrónia (H3O+). S výnimkou kyseliny fluorovodíkovej sú to silné kyseliny, ktorých sila sa zvyšuje s rastúcim protónových číslom. Popis správania kyseliny fluorovodíkovej je zložitejší a závisí na jej koncentrácií, pretože dochádza k homoasociácii. V nevodných roztokoch, napríklad v acetonitrile, sú halogenovodíky len mierne silné kyseliny.
Halogenovodíky reagujú s amoniakom, čím vznikajú amónne halogenidy:
V organickej chémii sa používa hydrohalogenácia na prípravu ogranohalogenidov. Napríklad chlóretán sa pripravuje hydrochloráciou etylénu:
Referencie
<references group="" responsive="1">
Provenchères-lès-Darney
Provenchères-lès-Darney je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dan Bălan
O-Zone
Skupina vznikla v roku 1998, kedy sa Dan Bălan stretol s Petrum Jelihovschim. Potom spolu vydali prvý album, Dar unde esti?. (do prekladu "ale tam, kde si") v roku 1999. Ale, pre Petra hudba bola len koníček, takže sa skupina rozpadla. Balan chcel ukončiť projekt no snažil sa nájsť ďalších členov, a tak sa otvoril konkurz, kde sa stretol s Arsenija Todiraş (alebo Arsenium). Arsenija prišiel do skupiny potom, čo vystúpil s pesničkou Elvisa Presleyho "Love me tender". O pár týždňov neskôr Radu Sirbu sa zúčastnil konkurzu a Balan zistil, že je trio pripravené na úspešnú kariéru. Vytvorili tak oficiálnu skupinu O-Zone. V roku 2001 vystupovali v Rumunsku a v roku 2002,  podpísali zmluvu s Cat Music. Ich singel "Despre tine" dosiahla prvé miesto v "Top 100 Romanian Chart".
Hlavne spev Eurodance hudby pomocou rumunského jazyka, a predovšetkým slávny hit číslo jeden- "Dragostea din TEI" (preklad Láska medzi lipami), letný hit z albumu Disco-Zone. Dragostea Din Tei siahal # 1 pozície v mnohých Single Charts v Európe okolo roku 2003 a 2004, a obsadil tretiu pozíciu vo Veľkej Británii. Ďalší singel "Despre tine" ("O nás") od rovnakého albumu mal podobný úspech v celej Európe.
Neskôr vydali multi-platinovú platňu v Európe, O-Zone začali konkurovať i v USA, pretože Numa Numa tanec, "Dragostea Din Tei", mal veľký výbuch popularity v Spojených štátoch. Kým pieseň dostala stredné až veľké AirPlay, Bola časť piesne odobraná v Rihanninom hite "Live Your Life", väčšina Američanov nikdy nevedela, ako sa skupina volala alebo nevedeli pôvodné meno piesne. V januári 2005 sa trio rozpadlo a jeho bývalí členovia sa začali venovať vlastnej sólovej kariére.
Kariéra v Los Angeles
V roku 2004, sa Balan rozhodol pustiť bližšie k rockovým koreňom. Vybral najlepších hudobníkov vo svojom regióne a presťahoval sa s nimi do Los Angeles v roku 2005. I keď Dan napísal skladby pre tvorbu jeho skupiny, ale trvalo dva roky, kým dostal vlastný podmanivý štýl. Spýtal sa Jacka Josepha Puiga producenta (John Mayer, Sheryl Crow, No Doubt, čierne vrany, Rolling Stones), na spoluprácu. Nový album bolo nahraný v apríli / jún 2006 v  Ocean Studios v Los Angeles.
Crazy Loop
V roku 2006, Bălan predstavil nový singel s 'Eurodance príchuťou' "Crazy Loop (Mm-ma-ma)". Video režíroval Marc Klasfeld, a bolo uverejnené v celej Európe na konci roku 2007 a bola zvolená za piesň fanúšikov roka. V roku 2011, bol singel uverejnený aj v hre Step Evolution's "ReRave" pre platformy iOS, Android a Arcade. V decembri 2007, Dan Balan vydal svoj nový album The Power of Shower. Pieseň "Crazy Loop (Mm-ma-ma)" sa umiesnila na #1 v Romanian charts viac ako jeden mesiac. V roku 2008 uverejnil video pre druhý singel albumu "Joanna (Shut Up!)".
Chica Boom
V roku 2010, vydáva úspešný singel "Chica Bomb", je to zároveň jeho prvý singel pod menom Dan Bălan, kde spieval spolu s Katie DiCicco. Stal sa hitom v niekoľkých európskych krajinách, kde umiestnil #37 miesto v Nemecku, #44 miesto v UK Singles Chart a číslo #1 v Rusku a Grécku. V Grécku bola interpretovaná speváčkou Eleni Foureirou Rovnako ako Crazy Loop, aj tento singel bol uverejnený v hre Step Evolution's "ReRave"  pre platformy iOS, Android and Arcade.
Iatrokles (syn Pasikrita)
Iatrokles bol grécky sochár v 3. storočí pred Kr. Iatrokles, syn Pasikrita pochádzajúceho zrejme z Rodosu, bol grécky sochár (bronziar), ktorý tvoril 3. stor. pred Kr. Z tvorby tohto umelca sa nezachovalo nič, známa je ale jeho signatúra na okrúhlom mramorovom podstavci zo sochy, objavená počas archeologických vykopávok v rodoskom meste Lindos. Nápis na tomto podstavci, datovaný do roku 210 pred Kr., uvádza, že bol základňou bronzovej sochy kňaza, vyhotovenej za spolupráce so sochárom Diopeithom z Argosu: V nápise je záznam καθ’ ὑοθεσίανosvojený, ktorý je charakteristický pre zápis adaptovaných osôb z tohto obdobia hlavne na ostrove Rodos.
Saint-Pierre-la-Garenne
Saint-Pierre-la-Garenne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lafaes (sochár)
Lafaes bol starogrécky sochár. Lafaes, grécky sochár pôvodom z Fliuntu, bol podľa Pausania autorom drevenej sochy Herakla v Sikyóne a pravdepodobne aj sochy Apolóna v achájskej Aigeire, ak je možné dôverovať Pausaniovmu úsudku, ktorý uvádza: „''Apolónova svätyňa je veľmi stará a rovnako stará je i socha z dreva, nezahalená a veľkých rozmerov. Nikto z domácich mi nevedel povedať meno umelca, avšak kto videl v Sikyóne Herakla, dosvedčil by mi, že taktiež Apolón v Aigeire je dielo toho istého fliuntského Lafaa.''“ Obdobie jeho tvorby nie je známe, ale keďže obe sochy boli zhotovené z dreva a Pausanias ich výslovne vyhlásil za staroveké, len ťažko je možné predpokladať, že bol činný neskôr ako v 6. stor. pred Kr.
Saint-Quentin-des-Isles
Saint-Quentin-des-Isles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Punerot
Punerot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Provenchères-sur-Fave
Provenchères-sur-Fave je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Punerot
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Provenchères-sur-Fave
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Rajčiakovec repový
vpravo|náhľad| Zrelé plody Rajčiakovec repový (iné názvy: tamarilo, tamarillo, zriedkavo: anglická paradajka ; lat. Solanum betaceum alebo staršie Cyphomandra betacea) je nízky strom alebo ker, ktorý plodí exotické ovocie. Je to subtropický druh širokého rodu ľuľok (Solanum), kde je radený do podrodu Bassovia a sekcie Pachyphylla.
Provenchères-sur-Fave
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Rajčiakovec repový
Etymológia
Názov tamarillo vznikol až okolo roku 1970 na Novom Zélande (je maorského pôvodu) a stal sa medzinárodným obchodným označenie pre tieto plody.
Rozšírenie
Druh pochádza zo subtrópov, z  nevysokohorských partií And ( Bolívia , Ekvádor , Chile , Peru ) odkiaľ sa rozšíril do ostatných častí Južnej Ameriky ( Argentína , Brazília , Kolumbia , Venezuela ), potom do Strednej Ameriky ( Guatemala , Kostarika , Karibik ) a do južných častí Severnej Ameriky ( Florida , Kalifornia ). Následne bol rozšírený do východnej a južnej Afriky a južnej Ázie ( India, Malajzia , Srí Lanka ), na Papuu-Novú Guineu , do severných oblastí Austrálie a roku 1920 sa začal pestovať na Novom Zélande.
Provenchères-sur-Fave
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rajčiakovec repový
Opis
Je vždyzelený, nevysoký, zvyčajne 3,5  až 5   m vysoký strom s   plytkými koreňmi. Jeho riedke konáre sú husto pokrytéžľaznatými trichómmi a sú porastené striedavými listami 10  až 30   cm dlhými a 5   až 10   cm širokými  s  2  cm stopkou. Listové čepele sú lesklé, slabo dužinaté, vajcovité, na vrchole krátke a špicaté a výrazne žilkované.
Päťpočetné, obojpohlavné kvety na dlhých stopkách vyrastajú vo voľných zhlukoch. Voňajúce kvety bývajú až 2  cm široké, majú päť fialových kališných plátkov asi 3   mm veľkých a päť svetle ružových,  voľných, voskovitých, podlhovastých, naspäť ohnutých, korunných plátkov asi 1  cm dlhých. V stredu kvetu vyrastá päť tyčiniek so žltými nitkami a peľnicami a semenník s jednou čnelkou s   bliznou. Kvitnú po celý rok, často aj v  čase, keď už zrejú prvé plody.
Význam
Pestuje sa pre svoje plody, ktoré v zrelosti voňajú po ananásu či jahode a obsahujú vitamín C a veľa ďalších, pre telo potrebných vitamínov a minerálov. Plody sa zberajú postupne ako dozrievajú a pretože majú tvrdú šupku a pevnú dužinu, môžu byť v  papierových škatuliach zasielané aj na veľké vzdialenosti. Dužina je trochu kyslejšia a pridáva sa do miešaných limonád a ovocných šalátov, môže sa tiež dusiť a pridávať do polievok a omáčok obdobne ako paradajky. Plody možno konzumovať surové, napríklad posypané cukrom, soľou alebo korením a prípadne po rozpolení grilovať ako zeleninu. Pred konzumácii je nutné stiahnuť horkú šupku, najlepšie ponorením do horúcej vody. Obsahujú veľa pektínu a možno z  nich ľahko pripraviť džemy a čatní.
Hrabinský potok (prítok Stežnej)
Hrabinský potok je potok v Beskydskom predhorí. Má dĺžku a je tokom IX. rádu.
Prameň
Pramení v zmiešanom lesnom a poľnohospodárskom extraviláne na západnom úbočí vrchu Hôrka, juhozápadne od obce Inovce v okrese Sobrance v Košickom kraji. Preteká územím geomorfologickom podcelku Ublianska pahorkatina.
Opis toku
Od prameňa tečie západným smerom cez lesný aj poľnohospodársky extravilán, v podteká cestu z obce Inovce do obce Beňatina, ľavým brehom obmýva úpätie poľa Minčolík, ľavým brehom obmýva úpätie lesa aj pasienka Zaňová. Stáča sa na severozápad a sever, pravým brehom obmýva úpätie pasienka Vrch, pravým brehom obmýva pasienok aj pole Valentovec. Pravým brehom obmýva les Lutovište a v opúšťa územie Inoviec. Pokračuje na územie obce Ruský Hrabovec a zároveň priberá pravostranný bezmenný prítok z lesa Lutovište, v priberá ľavostranný bezmenný prítok, v  priberá pravostranný bezmenný prítok zo západného úbočia Paprtného vrchu a ľavým brehom obmýva úbočie lesa Zlomište. Priberá krátky bezmenný pravostranný prítok a v nadmorskej výške ústi do Stežnej v povodí Ublianky ako jej pravostranný prítok. Má iba bezmenné menej dôležité prítoky.
Pôvod názvu
Názov potoka má pôvod v názve lesa Hrabiny rozprestierajúcom sa na území obce Ruský Hrabovec a z väčšej časti na území obce Inovce, úpätím ktorého preteká. Zo slovného základu hrabina vo význame súvislý porast s prevahou hraba obyčajného, latinsky Carpinus betulus po rozšírení o adjektívnu príponu -ský a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hrabinský potok. Charakteristický výskyt hraba obyčajného v dotknutom priestore potvrdzuje aj samotný názov obce Ruský Hrabovec, najstarší zachovaný písomný doklad názvu obce je z roku 1567 v podobe Hraboc, 1773 Oros Hrabovecz, 1808 Ruský Hrabowec. . Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Hrabinský potok nie je jedinečným hydronymom, existujú tri vodné toky rovnakého názvu.
Augustín Trefort
náhľad|Augustín Trefort Augustín Trefort, celým menom: Augustín Adam Ignác Trefort (, * 6. február 1817, Humenné – † 22. august 1888, Budapešť) bol uhorský kultúrny politik, reformátor, publicista, minister školstva a cirkevných záležitostí, člen Uhorskej akadémie vied neskôr jej riaditeľ a v rokoch 1885 až 1888 aj jej prezident.
Životopis
Narodil sa v Humennom, v Zemplínskej župe v katolíckej rodine valónskeho pôvodu. Jeho pra-starý otec bol právnikom v Belgicku a jeho starý otec - vojenský lekár, prišiel do Uhorska začiatkom 70. rokov 18. storočia. Jeho otec Ignác Trefort (* 1770, Prešov – † 1831, Humenné) bol uznávaný chirurg. Matka Tekla Beldovičová bola dcérou Adama Beldoviča, humenského obchodníka so soľou. Augustín Trefort mal dvoch bratov, Antona (* 1820) a Štefana (* 1825).
Základnú školu absolvoval doma - v Humennom v rokoch 1822 až 1826. Ako dieťa hovoril hlavne po slovensky a nemecky a trochu aj po maďarsky. Aby sa zdokonalil v nemeckom jazyku, poslali ho rodičia v roku 1826 do Prešova, na štúdiá v evanjelickom lýceu. Aby sa naučil dobre po maďarsky, v roku 1829 ho rodičia zapísali na piaristické gymnázium v Novom meste pod Šiatrom.
Kvôli epidémii cholery bolo gymnázium koncom júna 1831 zatvorené a študenti poslaní domov. Augustín Trefort sa tiež vrátil domov, kde 28. až 28. júla obaja jeho rodičia podľahli cholere. Štrnásťročný Augustín a jeho šesťročný brat spoločne s trojicou služobníkov bývali v rodičovskom dome celé týždne sami, až sa ich ujala grófka Petronella Csákyová.
V štúdiu pokračoval od jesene 1831 na Egerskom lýceu, neskôr na univerzite v Pešti, kde sa naučil po anglicky, taliansky a francúzsky. Po ukončení právnického vzdelania nadobúdal prax na úradoch v Prešove.
Vďaka dedičstvu po otcovi a Csákyovcoch absolvoval v rokoch 1836 a 1837 cestu po západnej Európe. Po návrate zložil advokátsku skúšku a vstúpil do štátnej služby ako praktikant súdnej komory v Budíne. Bol členom Národného kasína, čo mu prinieslo množstvo kontaktov a celoživotných priateľstiev.
V roku 1839 v časopise Századunk (Naše storočie), ktorý vychádzal v Bratislave uverejnil výzvu na udržanie a rozvoj uhorského výtvarného umenia, ktorú podpísalo mnoho významných osobností a ktorá sa stala základom pre vznik Peštianskeho spolku pre umenie (Pesti Műegylet). Vo svojej autobiografii o tomto období píše: „Väčšina peštianskej spoločnosti bola v tom čase v Bratislave a mládež horela veľkým vzrušením. V niektorých ohľadom som patril medzi šľachtickú mládež“.
Štátnu službu opustil na konci 30tych rokov. V roku 1841 ako 24 ročný bol zvolený za člena Uhorskej akadémie vied. Podieľal sa na práci Priemyselného spolku a Uhorského obchodného spolku. Slobodné kráľovské mesto Zvolen ho v rokoch 1843/44 vyslalo do uhorského snemu. O aktuálnych politických otázkach, hlavne ekonomického charakteru, publikoval články v Pesti Hírlap.
Počas uhorskej revolúcie sa zúčastňoval aktivít oddelenia kontroly tlače miestodržiteľskej rady, bol vymenovaný za dôstojníka honvédov. Neskôr bol tajomníkom ministerstva pôdohospodárstva, priemyslu a obchodu.
Neskôr emigroval do Viedne a Mníchova a do Uhorska sa vrátil v roku 1850. Žil v ústraní v Békešskej župe a koncom 50. rokov sa začal angažovať vo verejných veciach župy.
V roku 1860 bol zvolený za prvého podžupana, avšak 18. marca 1861 sa funkcie vzdal a bol zvolený za poslanca snemu. Po smrti manželky sa natrvalo presťahoval do Pešti. V roku 1872 bol opätovne zvolený za poslanca snemu v Šoproni. V roku 1872 sa stal ministrom školstva a cirkevných záležitostí, ktorým bol v niekoľkých vládach až do svojej smrti v roku 1888.
Ako minister bol zodpovedný za zatvorenie slovenských gymnázií v roku 1874.
Jeho akademická kariéra
V roku 1841 sa stal členom - korešpondentom Uhorskej akadémie vied a v roku 1867 jej riadnym členom. Funkciu riaditeľa zastával od roku 1874. V roku 1885 vystriedal na prezidentskom poste Lónyaya Menyhérta.
Saint-Samson-de-la-Roque
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Svätá Cecília
Svätá Cecília (* cca 200 ?, Rím† 22. november 230 ?, Rím) bola rímska mučenica a svätá katolíckej i pravoslávnej cirkvi, patrónka duchovnej hudby, muzikantov (organistov), spevákov, básnikov, výrobcov hudobných nástrojov a nevidiacich. Atribúty: ruža, hudobné nástroje (organ, husle).
Legenda
Podľa legendy pochádzala zo starého rímskeho rodu Cecília. Už v mladosti sa z nej stala horlivá kresťanka. Nosila síce šaty zodpovedajúce vznešenému stavu, ale pod ne si obliekala srstenú košeľu. Nepotrpela si na zábavy, ale učila sa hudbe a spevu, aby takto mohla chváliť Boha. Zaviazala sa sľubom večného panenstva.
Podobne s pomocou svätého Urbana získali pre kresťanskú vieru i Valerianusovho brata Tiburcia. Všetci potom zahynuli mučeníckou smrťou pri prenasledovaní kresťanov. Obaja bratia boli ako šľachtici sťatí mečom. Svojim odhodlaním a pevnou vierou zapôsobili na veliteľa stráže Maxima. On tiež prijal vieru a bol zabitý kyjakom. Cecília ešte stačila všetok svoj majetok uchrániť pred konfiškáciou tým, že ho všetok rozdala chudobným. Podľa rozsudku mala podstúpiť trest smrti vo vlastnom kúpeli udusením pomocou horúcej pary. Keď však zostala aj v horúcej komore živá, dali ju tiež sťať. Kat jej zasadil tri rany mečom do šije a domnieval sa, že je mŕtva. Cecília však ešte tri dni žila.
Podľa legendy bola Cecília umučená v roku 230 za panovania cisára Alexandra Severa, ale podľa novšieho bádania sa tak muselo stať ešte za panovania cisára Marka Aurélia, teda okolo roku 170.
Pápež Urban I. dal pochovať jej telo v Kallixtových katakombách (Catacombe di S. Callisto) v Ríme hneď vedľa hrobov biskupov. Dom mučenice posvätil ako kostol a o sto rokov neskôr tu vyrástol skutočný chrám. Keď v roku 822 boli v katakombách pozostatky svätice znovu nájdené, nechal ich pápež Paschal I. preniesť do kostola sv. Cecílie a tam pochovať. Pri otvorení rakvy v roku 1595 bolo vraj jej telo nájdené tak, ako bolo kedysi pochované. Tento výjav vtesal sochár Stefano Maderna do nádhernej mramorovej skulptúry umiestnenej v chráme sv. Cecílie v Trastevere (Taliansko). Cecíliine ostatky sú okrem Ríma uchovávané aj v Hildesheime a v Albi. náhľad|Stefano Maderna (15751636), Svätá Cecília
Ohlas v umení
Legenda o svätej Cecílii velebiaca hudbou Boha, sa stala inšpiráciou pre rad umelcov od staroveku do dnešnej doby.
Je pripomínaná na obrazoch Raffaela Santiho, Petra Paula Rubensa, Guida Reniho, poviedkach a básňach G. Chaucera a Johna Drydena, hudbe G. F. Händla, Henry Purcella, Alessandra Scarlattiho, či skladateľa súčasnosti Benjamina Brittena alebo Jiřího Stivína.
Sviatky
Cecília patrí dodnes k obzvlášť obľúbeným svätým. Meno Cecília bolo v skorších dobách jedným z častých dievčenských mien. Sv. Cecília je patrónkou hudby a nevidiacich, má meniny 22. novembra. Sviatok svätých Valerianusa a Tiburcia je 14. apríla (slovenskou obdobou mena Tiburcius je Ctibor). Inou svätou rovnakého mena je sv. Cecília Lotrinská, ktorá zomrela v roku 670. Podľa cirkevného kalendára má meniny 12. augusta.
UTC+08:00
náhľad|UTC+08:00 UTC+8 je skupina časových pásiem, ktoré od Coordinated Universal Time oddeľuje +8 hodín. UTC je kompromisné skrátené označenie anglického výrazu Coordinated Universal Time, koordinovaný svetový čas. Niekedy je nazývaný aj ako Zulu time.
Puzieux (Vosges)
Puzieux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
UTC-02:00
náhľad|UTC-02:00 UTC-02:00 je časové pásmo, ktoré od Coordinated Universal Time oddeľuje -2 hodín. UTC je kompromisné skrátené označenie anglického výrazu Coordinated Universal Time, koordinovaný svetový čas. Niekedy je nazývaný aj ako Zulu time.
Saint-Sébastien-de-Morsent
Saint-Sébastien-de-Morsent je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Termálne pramene Hornej Nitry
Termálne pramene Hornej Nitry alebo Hornonitrianske geotermálne zdroje je skupina termálnych prameňov v regióne Hornej Nitry v okrese Prievidza.
Vznik termálnych prameňov
Prirodzené termálne pramene v oblasti Bojníc vznikli v súvislosti s tektonickými procesmi pravdepodobne spojenými so zemetraseniami v medzi-ľadovej dobe pred tristotisíc až štyristotisíc rokmi.Tektonické pohyby spojené so vznikom severovýchodných tektonických zlomov na križovaní s východno-južnými zlomami Bojnickej vysokej kryhy otvorili cestu horúcim prameňom z hlbokých vrstiev dolomitov  pochovaných pod masívom Malej Magury.
Voda v oblasti Bojnických kúpeľov vystupuje zo súvrstvia triasových dolomitov z hĺbky 400 až na križovaní menších tektonických porúch.
Podľa detailného vrtného výskumu z 60. až 90. rokov 20. storočia termálne vody nevystupujú po malomagurskej tektonickej poruche, ale v oblasti Bojnických kúpeľov si prerazili cesty na povrch po križovaní menších tektonických porúch v severnom predpolí Malomagurskej tektoniky. Tu sa v cestou na povrch miešajú so studenšími takzvanými plytkými vodami, ktoré znižujú ich teplotu a obsah minerálov.Bojnická pramenná oblasť má svoju vlastnú vsakovaciu – infiltračnú oblasť (Malá Magura – Rokoš + Žiar+ Sklené), ktorá je len v minimálnej miere (Franko odhaduje na 20%) prepojená so zásobami termálnych vôd pod dnom Hornonitrianskej kotliny, ktoré vo veľkej hĺbke  pritekajú zo smeru Od Brusna a Rematy. Za Malomagurskou poruchou sa od Bojníc južným smerom dolomity ponárajú pod Hornonitriansku kotlinu do značných hĺbok  okolo 1500 – 2700 metrov, tu akumulované termálne vody podľa výskumov izotopov plynov obsiahnutých vo  vode majú iné infiltračné oblasti než Bojnické termy. Pri termálnych vodách z dna Hornonitrianskej kotliny má vyšší vplyv infiltračná oblasť Brusno-Remata – vápence. Malomagurská tektonická porucha podľa výskumov renomovaných hydrogeológov z 70. –  90. rokov 20. storočia jednoznačne nie je komunikačnou cestou pre prirodzené prameniská termálnej vody, ani pre vrty v Bojniciach ako zdroje termálnej vody.
Dejiny
Prirodzené prieniky termálnych prameňov na povrch v okolí dnešných Bojníc sa  objavili podľa zisteného veku najstarších travertínov v dobe interglaciálu v období mindel-riss, teda pred 340 – 350 tisíc rokmi.V tom čase vyvierali v oblasti,  ktorá je oproti dnešným miestam pramenísk 500 – 1000 metrov vzdialenejšia viac na severovýchod  –  v oblasti Zoologickej záhrady  a Bojnického zámku samotného.Táto staršia pramenná oblasť je dnes z pohľadu geotermálnych zdrojov vôd už neaktívna, pramene sa prirodzene upchali a odvtedy sa premiestnili už niekoľkokrát západným smerom. Pramene termálnych vôd boli  od od svojho vzniku počas dlhej doby podstatne výdatnejšie než sú v dnešných dobách, preto že travertíny  sa z teplých vôd usadzovali na rozsiahlej travertínovej terase kedysi v podstatne väčšom rozsahu, než je tomu dnes.Bojnická stará travertínová terasa je  najväčšia na Slovensku,  zahŕňa územie celého historického centra Bojníc od ZOO cez kúpalisko Čajka až  po dnešné kúpele, južným smerom sú travertíny usadené až po vtedajšie koryto rieky Nitra. Viditeľné staršie travertínové útesy sú napríklad v Zoo pri pavilóne medveďov a šeliem.Pri neskoršej migrácii – premiestňovaní prameňov západným smerom sa vytvárali ďalšie menšie a väčšie travertínové kopy, z ktorých najväčšia je kopa na ktorej stojí Bojnický zámok, menšie mŕtve – teda neaktívne – travertínové kopy sú v parku západne od zámku pri parkoviskách v okolí kúpaliska Čajka
.Prvé doklady o prítomnosti predkov moderných ľudí v Bojniciach, ktorých lákali teplé pramene podobne ako v Dreveníku, Bešeňovej a Gánovciach sú z obdobia 200 000 až 130 000 rokov pred naším letopočtom. To je obdobie Stredný paleolit na Slovensku prítomný nálezmi artefaktov neandertálskych ľudí najmä v Prepoštskej jaskyni a hradnej travertínovej kope Bojnického zámku.
Prvá písomná zmienka o Bojnických termálnych vodách je z roku 1113 v listine Zoborského opátstva potvrdenej kráľom Kolomanom kde bol popísaný hraničný bod “fons fervidus” teda horúci prameň.V 15. storočí  za správcu Bojnického panstva Petra Pokyho  sú uvádzané nepriame písomné zmienky o tom, že už existovalo využívanie teplých prameňov na kúpanie.Z tohto obdobia pravdepodobne pochádza povesť o chamtivom správcovi  hradu, skamenených peniazoch a strate prameňa, či skôr premiestnení teplého prameňa ďalej od zámku.
Prvá priama písomná zmienka o kúpeľoch je v diele Juraja Wernhera “O podivuhodných teplých vodách Uhorských”, kde popisuje tunajšiu dvojicu oddelených stupňovitých bazénov pre šľachtu a poddaných zásobovaných dvomi rozdielne teplými prameňmi, vybudovanými majiteľom panstva Alexiusom Thurzom okolo roku 1540. Išlo pravdepodobne o „Starý kúpeľ“ na mieste dnešného liečebného domu Mier.
Kúpele sa opäť spomínajú v roku 1614 v súvislosti s udržiavaním “špitála” a je tu tiež prvá zmienka o termálnom jazere neďaleko od kúpeľov, kde sa máčali konope, čo je zrejme popis súčasného prirodzeného prameňa Jazero v údolí pod LD Baník.V roku 1637 sa  panstvo Bojnice po vymretí Thurzovcov dostáva do vlastníctva rodu Pálffiovcov ktorí kúpele v roku  1654 opäť prestavali.
V 17.storočí zažívali kúpele svoju prvú dobu prudkého rozvoja, ktorá bola zastavená počas povstania Františka II. Rákociho v rokoch 1703 – 1704 kedy bol hrad obliehaný a okolie spustošené vzbúrencami.Matej Bel vo svojich "Notíciách" popisuje starý kúpeľ ako budovy s trojicou bazénov  –  teplým najlepšie vybaveným pre šľachticov, múrom oddeleným od horúceho bazéna pre sedliakov a poddaných ktorý zásoboval iný blízky prameň, a  nakoniec tretím bazénom pre žobrákov a ľudí s kožnými problémami. Bel spomína aj prameň Jazero používaný na máčanie konopí a povesť o Petrovi Pokyovi.
V druhej polovici 18. Storočia nastal úpadok popularity kúpeľov, ktoré boli v tej dobe označované ako "nepatrné".Barón Alojz Medňanský začiatkom  19. storočia popisuje kúpele v dobrom stave so štyrmi bazénmi, kaplnkou a ubytovaním pre kúpeľných hostí. Do Druhej svetovej vojny bol Baťom postavený Jánov kúpeľ, prestavaný komplex budov Starého kúpeľa na kúpeľný dom Mier. V 70tich rokoch 20. storočia bol podnikom Uhoľné a Lignitové Bane postavený liečebný dom Baník – v roku 1975, ktorý bol neskôr bezodplatne prevedený na štátne kúpele.
Aktuálne využívané teplé pramene v Bojnickej oblasti
V minulosti boli využívané len prírodné termálne pramene vyvierajúce na povrch v plytkých údoliach západne od Bojnického zámku. Rôzne zdroje sa líšia v údajoch, koľko bolo prirodzených výverov teplých vôd najmä v okolí kúpeľného parku, preto že tu bolo viacero menších teplých pramienkov, z ktorých niektoré boli neskôr zachytené vrtmi radu označenia Pa a BR.
Umelé zdroje termálnej vody v Bojnických kúpeľoch
patria sem nasledovné vrty: Ostatné vrty s označením číselnej rady PA a BR by mali byť zapečatené, vrty Uhličitý a Štrandový, ktoré sa kedysi používali na plnenie tzv. "Záhradného bazéna" na miestach dnešného kúpaliska Čajka by nemali byť využívané.
Analýzy vody
Prvé analýzy vôd dvojice prameňov v Starom kúpeli vykonal v roku 1857 E. Lang, po ňom K. Ernst v roku 1912 analyzoval vody Štrandového prameňa, Uhličitého kúpeľa, Jazera a Starého kúpeľa.Neskôr bolo vykonané veľké množstvo analýz, v súčasnosti sa zloženie vody analyzuje v pravidelných intervaloch na zloženie a testujú sa aj na prítomnosť mikroorganizmov
Termálne vody v Bojniciach majú obsah minerálnych látok okolo 530 – 750 miligramov na liter, vody z hĺbok kotliny majú obsah minerálov 950 – 1000 miligramov. Pôvodné teórie o rovnakom zložení termálnych vôd pri Laskári a v Bojnických kúpeľoch boli upresnenými meraniami vyvrátené. (Rebro, Franko, Fidesz).
Vrtný výskum
Prvé vrty na zachytenie existujúcich prírodných prameňov boli urobené firmou DUMA zo Zvolena v oblasti Štrandového prameňa, išlo o  hlboký vrt. Do 60 tich rokov bol vykonaný len menší, relatívne plytký vrtný geologický a hydrogeologický výskum, so sondami hlbokými maximálne niekoľko sto metrov, zameraný najmä na zachytenie existujúcich prirodzených termálnych prameňov do potrubí.Rozsiahly vrtný výskum bol vykonaný štátnym podnikom IGHP a GP Žilina v oblasti Bojnickej vysokej kryhy a jej kúpeľov v 60 tich až 80 tich rokoch 20.storočia. V období detailného hydrogeologického prieskumu bol urobený 1 štruktúrny vrt Š2 NB (Jesenius 1) 1011 metrov hlboký, Vrty NB1 a NB2 hlboké pri Opatovciach nad Nitrou zamerané na objasnenie priebehu Malomagurského zlomu, zároveň štátny podnik ULB Prievidza vykonával  podrobný prieskum geologickými a hydrogeologickými vrtmi v širšom okolí medzi Bojnicami a Novákmi zameraný na objasnenie vplyvu povrchových a podzemných vôd na pramene Bojnických kúpeľov.
Prieval vody v Bani 1 roku 1954
V roku 1957 vtedy popredný československý hydrogeológ profesor Hynie vyslovil hypotézu, že  s rozvojom dobývania hnedého uhlia v Nováckej panve by v budúcnosti mohla byť ovplyvnená bezpečnosť  žriediel v Bojniciach. Teóriu vytvoril na základe zovšeobecnenia starších udalostí pri narušení teriem v českých Tepliciach.V Hornonitrianskej kotline je však iná geologická situácia než v Tepliciach, horniny sú iného pôvodu, zvrstvenia a zloženia, Hynieho analógia nebola v praxi aplikovateľná na Bojnické teplé pramene. Hynie svoju hypotézu publikoval vo svojej knihe aj v roku 1964, kde konštatuje pochybnosť, že by zaznamenaný prieval vlažných zásaditých vôd na bani Mier 1 v roku 1954 nejako súvisel so zdrojmi Bojnických teriem, ako aj to že by prieval  mohol výrazne ovplyvniť výdatnosť Bojnických prameňov. Nevylúčil však hydrologickú komunikáciu termálnej vody v hĺbke. Vody z prievalu boli teploty rovnakej, ako okolité horniny a vytečené vody boli odlišného zloženia, než sú obvyklé vody Bojnických prameňov.
Malomagurská tektonická porucha
Na základe svojich vtedajších obmedzených znalostí o hlbokých geologických štruktúrach Hornonitrianskej kotliny publikoval v roku 1964 Ota Hynie ideovú schému geologického rezu, kde sa mal Novácky uhoľný sloj priamo opierať o Malomagurskú tektonickú poruchu. Malomagurská tektonika bola v tej dobe interpretovaná ako dlhá priama zlomová línia tiahnúca sa až po Bielice. V podstate na základe dovtedajších vedomostí predpokladal, že pravý okraj Hornonitrianskej kotliny v smere od Bojníc na Nováky a Partizánske – svah – je tvorený Malomagurskou poruchou. Ďalšími vrtmi sa zistilo, že hypotéza O. Hynieho nie je opodstatnená.
Tieto hypotézy O. Hynieho boli čoskoro na to vyvrátené novšími výskumami špecialistov hydrogeológov  najmä Dr.O. Franka 1968,Dr. L. Vondráčka 1990, Dr. M. Jezného a Dr. J.Halma 1994 J. Pokojného 2000 M. Fendeka a kol. 2004, K. Vránu 2011 a mnohých iných hydrogeológov, ktorí poukázali na to, že Malomagurská porucha nevedie termálne vody z dolomitov v podzemí na povrch, a v skutočnosti je zatesnená ílmi a travertínom.
Malomagurská tektonická porucha podľa súčasných poznatkov nie je rovná línia, vrtmi bol overený jej kľukatý esovitý priebeh, pričom ani raz vrty nezastihli prítomnosť termálnej vody v tejto tektonike. Po vrtnom výskume Dr. Franko posunul reálne zistený priebeh Malomagurskej poruchy o 600 metrov viac na severozápad, než sa pôvodne predpokladalo v Hynieho prekonaných hypotézach. Ďalej sa podrobným vrtným prieskumom potvrdilo, že v blízkosti kúpeľov Bojnice uhoľné sloje vykliňujú (strácajú sa), preto nie je dôvod robiť tu akékoľvek banské práce. Hydrogeológovia už v 60 tich rokoch dokázali, že Bojnické termálne pramene majú vlastnú vsakovaciu oblasť, ktorá súvisí so zdrojmi termálnej vody pod Hornonitrianskou panvou len malými prepojeniami, O. Franko ale ešte aj O. Hynie odhadujú prepojenie termálnych vôd Hornonitrianskej kotliny s termálnymi vodami Bojnických kúpeľov na maximálne 20 percentné  (hypotetické) ovplyvňovanie.
Pri čerpacích skúškach sa však neskôr nikdy nepodarilo v praxi preukázať, že by prepojenie termálnych vôd pod Hornonitrianskou kotlinou s Bojnickými termálnymi prameňmi naozaj fungovalo Keby boli termálne vody spod Hornonitrianskej kotliny prepojené s Bojnickými väčšou mierou, museli by mať tieto zdroje približne rovnaké obsahy minerálov rozpustených vo vode. To sa nepotvrdilo a nie je to spôsobené riedením Bojnických vôd povrchovou vodou. Bojnické termálne vody majú zastúpenie minerálov dolomitového súvrstvia, a vody hlboko pod Prievidzskou kotlinou majú vyššie zastúpenie minerálov vápencových hornín (Franko -Nové poznatky). Ďalším dôkazom o hydrologickej oddelenosti bazénov termálnej vody sú výrazné rozdiely vo veku termálnych vôd v Koši/Laskári a v Bojnických kúpeľoch.
Ochranné pásma Bojnických kúpeľov
Prvé ochranné pásmo prameňov v Bojniciach vytýčil Horusitzky v roku 1912. V poradí druhé revidované ochranné pásmo Bojnických teriem vytýčil Horusitzky s Dmitrijom Andrusovom (D.Andrusov je zakladateľ Štátneho geologického ústavu Dionýza Štúra) v roku 1941. Tretíkrát boli ochranné pásma Bojnických kúpeľov revidované Ministerstvom zdravotníctva československej republiky v roku 1961.Následne boli podľa novších hydrogeologických poznatkov ochranné pásma revidované ešte niekoľkokrát, naposledy Vyhláškou č. 255/2008 Ministerstva Zdravotníctva Slovenskej republiky (pozri ostatné).
V súčasnosti sú znovu oživované Hynieho prekonané hypotézy z prvopočiatkov hydrologického výskumu Hornonitrianskej kotliny, predkladané neinformovanej verejnosti v médiách ako údajne overené fakty. Dobývanie uhlia v nedávnej minulosti prebiehalo v menších vzdialenostiach od Bojnických kúpeľov, než sa dobýva dnes, respektívne plánuje dobývať v 12. úseku, a napriek tomu v minulosti nedošlo k ovplyvneniu termálnych prameňov v Bojniciach. Pri dodržaní predpísaných obmedzení uvedených vo vyhláške o Ochranných pásmach Bojnických kúpeľov majú autorizovaní hydrogeológovia za to, že súčasná a plánovaná ťažba hnedého uhlia nemôže mať na Bojnické kúpele žiadny vplyv, a teda ani ich ohrozovať. Platí to ako pre približovanie sa k Malomagurskému zlomu, tak pre čerpanie banských vôd. Exaktne a jasne to vylučuje napríklad Fendek et al.