cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
16435 Fándly
Dráha
Očíslovanie planétky bolo zverejnené v cirkulári MPC č. 41161 vydanom dňa 13. septembra 2000.
Pomenovanie
Planétka je pomenovaná po Jurajovi Fándlym (1750 – 1811), slovenskom osvietenskom spisovateľovi, známom učencovi a autorovi prvej knihy napísanej v bernolákovčine.
Jozef Melicher
Doc. PhDr. Jozef Melicher (* 20. marec 1929, Hronské Kľačany – † 9. január 2008, Nitra) bol literárny historik, kritik, prozaik, publicista, spisovateľ, etnológ a vysokoškolský pedagóg. Zozbieral viac ako 500 povestí z regiónov Hontu, Tekova, Požitavia, Ponitria a z hornej Trnavy.
Život
Po absolvovaní učiteľskej akadémie v Leviciach pôsobil najprv ako výpomocný učiteľ v Jure nad Hronom a Dolnom Ohaji, potom ako učiteľ na strednej škole v Želiezovciach a odbornom učilišti pri závode S.M. Kirova v Tlmačoch. Externe študoval na Vysokej pedagogickej v Bratislave odbor slovenský jazyk a literatúra. Od r.1960 do r.1966 pracoval v okresnom archíve v Leviciach, od r.1966 na Katedre slovenského jazyka a literatúry PF v Nitre. V období tzv. normalizácie pracoval najskôr ako pomocný robotník v Bytovom podniku v Nitre (1973 – 1979), potom v Archeologickom ústave SAV v Nitre ako knihovník. Roku 1990 sa vrátil na PF v Nitre, kde pôsobil až do odchodu do dôchodku.
Odborná tvorba
Publikovať začal r. 1944 v mesačníku Spolku sv. Vojtecha Dobrý Pastier. Neskôr publikoval v Slobode, v dvojtýždenníku Plameň, v normalizačnom období uverejňoval recenzie v týždenníku Nové knihy a v Matičnom čítaní. R. 1990 vydal prácu Poézia katolíckej moderny (1990). Ide o študijný materiál, ktorý obsahuje genézu slovenskej katolíckej moderny a profily jej štyroch reprezentantov – exulantov a ostatných domácich predstaviteľov. Dielo Zamlčovaná literatúra (1995) pozostáva z prednášok, štúdií a recenzií o zamlčovaných autoroch a ich dielach s dôrazom na autorov slovenskej katolíckej moderny. V ďalších dvoch publikáciách Literárne stopy pod Zoborom (1999) a Literárne stopy pod Slovenskou bránou (2000) uverejnil štúdie o literárnych tradíciách uvedených oblastí. Z kultúrno-historického hľadiska zaznamenal osoby, ktoré sú s regiónom nejakým spôsobom spojené, ale aj fakty súvisiace s rozmachom teritória. Napokon v súbore štúdií a článkov Premeny folklórnych textov (2004) sa zaoberal životom folklóru v súčasnosti, problematikou adaptácií a úprav folklórnych textov, a to aj v súvislosti s potenciálnymi detskými adresátmi.
Povesťová tvorba
Hlavný literárny okruh jeho tvorivej činnosti tvoria knihy povestí. Zbierkou povestí sa predstavil už v roku 1974, keď vyšla jeho kniha Andreja Chudobu Sedemdesiatsedem povestí spod slovenskej brány. Folklórne texty v skutočnosti zozbieral Jozef Melicher, Andrej Chudoba ich zbeletrizoval. Meno spoluautora sa z kádrových dôvodov nemohlo uviesť. Po nej už nasledovali tri Melicherove vlastné zbierky a ako prvá vyšla kniha Tekovské povesti (1989). Obsahuje stodvadsaťtri beletristicky spracovaných ľudových povestí z tekovskej oblasti v troch skupinách – príbehy historické v kapitole Dávne chýry, príbehy poverové v časti Každá mátoha inak máta a príbehy humoristické v bloku Smiech nie je hriech. Záverečná časť Slovo na záver je vlastne hodnotiacou štúdiou o folklóre a povestiach. Ďalšou autorovou knihou je dielo Hontianske povesti (1996). Táto zbierka pozostáva z deväťdesiatich deviatich historických, poverových, žartovných rozprávaní spod Sitna a dolného Poiplia. Kompozičná štruktúra tohto diela je veľmi podobná predchádzajúcej, čo do istej miery súvisí s autorovým chápaním povestí a najmä ich členením. Melicher triedi povesti do troch skupín: na historické, poverové a prekáračkové. Takéto triedenie je veľmi ústretové aj voči detským príjemcom, čo sa sám autor pokúsil využiť konkrétne v zbierke povestí Od Zobora po Sitno s podtitulom Historické povesti a folklórne črty z južného Slovenska (1998). Dielo vyšlo s doložkou Štátneho pedagogického ústavu, kde sa odporúča ako doplnkové čítanie pre základné školy. Jeho obsahom sú vybrané povesti z predchádzajúcich dvoch Melicherových knižných vydaní vhodné pre detského čitateľa. Poslednú knihu povestí Požitavské povesti (1998) vydal v spoluautorstve s Jozefom Trubínim, ktorý povesťové látky zozbieral. V zbierke sa nachádza päťdesiattri pamätihodných podivných poverových a prekáračkových príbehov z povodia Žitavy. Tematické rozvrstvenie príbehov sa opiera o tri základné atribúty, ktoré odjakživa jestvovali v predstavách ľudu: atribút historicity, atribút iného sveta a atribút sebairónie. Vo všeobecnosti možno Melicherovým povesťovým zbierkam priznať štatút životného optimizmu, čo je nakoniec príznačné pre celú ľudovú slovesnosť, no v Melicherovej tvorbe ide o povýšenie tohto javu na tvorivý princíp.
Ostatná tvorba
Za osobitnú zmienku stoja ďalšie dve autorove diela. Ide o výkladový slovník nárečia z okolia Levíc Krátky slovník nárečia slovenského tekovsko-čilejkárskeho (1996) s doslovom Andreja Chudobu a o dielo Čilejkárska rapsódia (1998), obsahujúce folklórne obrázky s piesňovými vsuvkami z oblasti tzv. čilejkárskych obcí. Roku 1982 vydal Melicher ako samizdat zborník Verše vínorodých vŕškov (Malá antológia slovenskej poézie o víne a viniciach).
TV 56
TV 56 (pôvodný názov Žilinská televízia) bola súkromná televízna stanica zo Žiliny, ktorá zanikla v roku 2013. Na jej vysielanie nadviazala TV Fenix.
Vlastníkom licencie bola Agentura S a signál šírila z vlastného vysielača na kóte Hradisko na 56. kanáli a prostredníctvom káblových rozvodov.
Suchá Hora
Suchá Hora je obec na Slovensku v okrese Tvrdošín.
Poloha
Obec sa nachádza vo východnej časti Oravy na hranici s Poľskom, s ktorým ju spája hraničný priechod Suchá Hora - Chocholów. Podľa geomorfologického členenia leží na rozhraní Oravskej kotliny a Skorušinských vrchov.
História
Obec vznikla počas valašskej kolonizácie a prvá písomná zmienka o nej je z roku 1566. Spomína sa v daňových súpisoch pod menom Zucha ako novozaložená poddanská osada pána Františka Thurzu a patrila Oravskému panstvu.
Jej názov bol spočiatku vo viacerých podobách. A. Kavuljak spomína, že v roku 1586 Platthyovci protestovali proti tomu, že F. Thurzo asi pred 25 rokmi (1561) založil dedinu Ztarahora údajne na území ich čimhovského majetku. Ďalšími názvami boli Suchahora (1593), Sucha hora (1598), Zucha hora (1604), Zucha Hora (1607) a Szucha Hora (1614). Dnešný názov Suchá Hora sa ustálil koncom 17. storočia. V r. 1920-24 a počas niekoľkých mesiacov v roku 1939 patrila Poľsku.
Zaujímavosťou je, že väčšinu obyvateľov obce tvoria gorali, ktorí aktívne rozprávajú goralským nárečím. Príslušnosť ku goralom zohráva významnú úlohu v živote obyvateľov obce. Niektoré goralské tradície sú preto stále živé - goralské piesne, hudba, kroj i zvyky.
V severnej časti katastra je rašelinisko vrchoviskového typu, poznačené povrchovou ťažbou rašeliny v minulosti. Do severnej časti katastra zasahuje CHKO Horná Orava s osobitne chránenými územiami v zóne B – Rudné (zvyšky pôvodného rašeliniska) a Sosnina (zachovaná podmáčaná rojovníková borina a jedľová smrečina).
Theix
Theix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sakrakopec
Sakrakopec je lokalita Malých Karpát v katastri Svätého Jura, kde v roku 1966 došlo k najväčšiej leteckej tragédii v histórii Slovenska aj Česko-Slovenska.
Pád lietadla v roku 1966
24. novembra 1966 o cca 16:30 sa tu zrútilo bulharské lietadlo. Na palube zahynulo všetkých 82 ľudí - 74 cestujúcich a 8 členov posádky, 63 mužov, 18 žien a 13-ročný chlapec.
Väčšina cestujúcich, 37 (medzi nimi otec a syn a aj jeden manželský pár), tak ako aj celá posádka lietadla (8), bola z Bulharska, no na palube boli aj občania Maďarska (16), Česko-Slovenska (5, všetci českej národnosti), Nemecka (5), Brazílie (3), Čile (2), Argentíny (1),  Hondurasu (1), Japonska (1), Švajčiarska (1), Tuniska (1) a Spojeného kráľovstva (1, Joseph Mark, narodený v r. 1913 v Medzilaborciach).
„Na mieste boli ľudia z Rače už pol hodiny po páde, no záchranári prišli až po 1,5 hodine...“ tvrdí pamätník najväčšej leteckej tragédie na Slovensku, Viktor Musil. Svedkovia vtedy našli obete zasypané snehom a rozptýlené v okruhu niekoľkých sto metrov. Zahynula tam aj vtedajšia operná hviezda Ekaterina Popovová a bulharský veľvyslanec v Berlíne Ivan Byčarov. Práve z dôvodu jeho úmrtia sa objavila konšpiračná teória, že haváriu majú na svedomí agenti tajných služieb. Iná verzia hovorila o oslavách Kataríny, ktorá mala na druhý deň meniny. „Oficiálna správa vyšetrovacej komisie jednoznačne neurčila príčinu nešťastia, no odborníci predpokladali aj vysokú turbulenciu“, spomína pán Musil.
Pripomienka tragédie
8. mája 2010 spolok Istropolitan postavil na mieste nešťastia za účasti pozostalých obetí a bulharského popa menší kamenný pamätník so stručným popisom tragédie.
V roku 2011 spolok Istropolitan miesto označil značkami z Vajnorskej doliny a Bieleho kríža. Podarilo sa ho zaznačiť aj do viacerých turistických máp.
V roku 2012 na mieste tragédie pribudla obšírnejšia informačná tabuľa, ktorú pripravil spolok Istropolitan. Obsahuje stručný popis tragédie v slovenčine, bulharčine a angličtine, technické parametre lietadla a kompletný zoznam mien obetí.
Snímky pamätných miest
100 metrov od červenej tabule cestičkou smerom vpravo (N:48°54.450,E:17°16.175)
Zemepisné súradnice
thumb|Sféra zemepisných súradníc Zemepisné súradnice (iné názvy: geografické súradnice, zriedkavo: zemepisné/geografické koordináty) je súhrnné označenie pre zemepisnú šírku a zemepisnú dĺžku. Inak povedané ide o dve uhlové súradnice bodu vztiahnuté k Zemi alebo k jej náhradnému telesu, pomocou ktorých možno určiť ľubovoľnú polohu tohto bodu na Zemi. Sústava týchto súradníc sa nazýva systém zemepisných súradníc (iné názvy: systém geografických súradníc, zemepisný/geografický súradnicový systém, staršie: sústava zemepisných/geografických súradníc).
Zemepisná šírka a dĺžka
Zemepisná šírka je uhol medzi zvislicou miesta na zemský povrch (presná definícia tejto zvislice závisí od podtypu zemepisných súradníc – pozri nižšie) a rovinou rovníka. Na mapách sa vyjadruje rovnobežkami.
Zemepisná dĺžka je uhol medzi rovinou základného poludníka a rovinou poludníka daného bodu. Na mapách sa vyjadruje poludníkmi.
Typy
Vzhľadom na to, že Zem nemá tvar presnej gule, rozlišujeme  :
Marián Čišovský
Marián Čišovský (* 2. november 1979, Humenné - † 28. jún 2020) bol slovenský futbalový obranca. Naposledy pôsobil v českom klube FC Viktoria Plzeň. Za slovenskú reprezentáciu odohral 15 zápasov vrátane účasti na letných olympijských hrách v roku 2000.
Kariéra
Futbal začínal hrať v rodnom Humennom. V roku 1999 prestúpil do Interu Bratislava, kde získal dva tituly. Do roku 2008 pôsobil v FC Artmedia Petržalka. V roku 2007 prejavil o hráča záujem portugalský klub Boavista Porto, no ostal pôsobiť naďalej v Petržalke. V septembri 2008 prestúpil do rumunského klubu FC Temešvár. Zmluvu podpísal na tri roky.
NGC 7123
NGC 7123 je galaxia v súhvezdí Indián, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 24. júla 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,7.
Sonnaz
Sonnaz je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Julien-aux-Bois
Saint-Julien-aux-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aachenský dóm
Aachenský dóm je jedna z najvýznamnejších cirkevných stavieb v Nemecku, od roku 1978 je na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Miroľská slatina
Miroľská slatina je prírodná rezervácia v Laboreckej vrchovine v správe štátnej ochrany prírody Prešov.
Aachenský dóm
Dejiny
Dóm začali stavať koncom 8. storočia. Cisár Otto III. dal roku 1000 v kaplnke aachenskej falce otvoriť hrobku Karola Veľkého, zostúpil do nej a kľakol si pred mŕtvym panovníkom. Rojčivý obdiv k veľkému predchodcovi ho viedol k tomu, aby si ako cennú relikviu vzal kríž položený na Karolovej hrudi. O dva roky po tom mladý cisár zomrel na vojnovej výprave v Itálii. Jeho posledné želanie sa splnilo. Pochovali ho v tej istej aachenskej zámockej kaplnke ako jediného nemeckého panovníka po Karolovi Veľkom.
Miroľská slatina
Rozprestiera sa v katastrálnom území obce Miroľa, bola vyhlásená v roku 1980 a má rozlohu. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území rezervácie platí 4. stupeň ochrany. Nachádza sa v Chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty. Predmetom ochrany je vzácna slatinná vegetácia s výskytom suchopýru širokolistého. Rastú v ňom medzinárodne významné kvety – kruštík močiarny či barička močiarna patria medzi vzácne ohrozené druhy rastlín. Dokopy sa v nej podarilo identifikovať 182 druhov rastlín. Okrem nich tu môžete zazrieť aj vzácne druhy vtákov.
Aachenský dóm
Dejiny
Kaplnka aachenskej falce, základ súčasného Aachenského dómu, je prvou stredovekou monumentálnou stavbou na nemeckom území, z ktorej sa zachovali všetky podstatné prvky. Pod vedením staviteľa Oda Métskeho ju začali stavať asi roku 786, vysvätená bola najneskôr roku 805. Dvorský chrám franského kráľa a rímskeho cisára bol naplánovaný v architektonickom súlade s aachenskou falcou, prvou stálou rezidenciou Karolovcov. náhľad|vľavo|Pôdorys Jadro Aachenského dómu tvorí osemuholníková ústredná stavba (priemer, výška vrcholu ) so šestnásťuholníkovou dvojposchodovou ochodzou. Formálnym vzorom aachenskej ústrednej budovy, ktorá je medzi karolínskymi podlhovastými stavbami výnimkou, boli východorímske cisárske chrámy, ako San Vitale v Ravenne (vysvätený r. 547) alebo Sergios et Bacchos v Konštantínopole (r. 527 – 536). Mocný franský panovník sa usiloval vyrovnať byzantskému cisárovi vo všetkých oblastiach. Chrám, ktorý bol pôvodne plánovaný ako palácová kaplnka, stal sa najvýznamnejším pohrebiskom ríše, keď v ňom pochovali Karola Veľkého. Od čias Otta I. sa falcká kaplnka stala korunovačným chrámom nemeckých kráľov (v rokoch 936 – 1531).
Miroľská slatina
Chránené územie je ukážkou vzácnych lúčnych a slatinných spoločenstiev, ktoré sa v okrese Svidník nachádzajú iba v tejto lokalite. Dominujú tu ostrice, páperník širokolistý, na najmokrejších častiach vachta trojlistá a iné zákonom chránené rastliny.
Celá lokalita slúži ako náučný a výskumný objekt.
Aachenský dóm
Dejiny
Týmto trom úlohám zodpovedali jednotlivé časti budovy : duchovná činnosť sa sústredila v prízemí osemuholníka, Karolovi a jeho sprievodu bolo určené poschodie a relikvie boli bezpečne uložené vo veži západnej budovy.
Vynález dúhy
Vynález dúhy je literárne dielo Richarda Kittu z roku 2006.
Kniha obsahuje strofické básne, vertikály a miniatúry, písané voľným veršom. Sú to texty o zložitej láske a o nejasných pocitoch odcudzenia sa v dnešnom svete. Je to poézia výsostne subjektivizovaná, s malou dávkou štylizácie a s hravým civilným jazykom.
Podbiel
náhľad|Pôvodná ľudová architektúra obce
Podbiel je obec na Slovensku v okrese Tvrdošín.
Polohopis
Obec sa nachádza v severnej časti Oravskej vrchoviny, v údolí rieky Orava, na sútoku so Studeným potokom. Západne sa nachádza Oravská Magura, východ a juhovýchod chotára zasahuje do Skorušinských vrchov. Podbielom prechádza významná komunikácia E 77 z Budapešti na Krakov, vedúca v trase cesty I/59. Údolím Studeného potoka vedie cesta II/584 do Zuberca a ďalej na Liptov. Pravým brehom Oravy prechádza železničná trať Kraľovany – Trstená.
Najbližším mestom je vzdialený Tvrdošín na severovýchode, Dolný Kubín leží  juhozápadne a Liptovský Mikuláš  južne.
Dejiny
Údolím rieky Orava viedla od pradávna cesta zo Strednej Európy do Pobaltia, preto boli očakávané archeologické náleziská aj v blízkosti súčasnej obce. Strategicky umiestnené lokality potvrdili pobyt človeka - keltských Kotínov na vrchole Bielej skaly približne v 4. storočí pred Kr. Práve masív výrazného vrchu Biela dala názov aj obci, ležiacej na jeho severnom úpätí. Hoci súčasnému názvu, ktorý sa ustálil až v 18. storočí, predchádzali názvy ako Podbyly, Podbielie, Podbilia, Podbiela, Podbiel alebo Podbel, najstaršia zachovalá písomná zmienka pochádza z roku 1556. Tak ako okolité sídla, aj Podbiel patril panstvu Oravského hradu.
Obyvatelia sa živili prevažne poľnohospodárstvom a hlavnými pestovanými plodinami boli pšenica, žito, jačmeň a hrach. V menšom rozsahu sa prevádzkovalo pltníctvo, výroba šindľov a plátna. Na jarmoky dochádzali najmä do Trstenej. V 18. storočí tu bol prevádzkovaný mlyn pivovar, dve píly, tradíciu tu však má aj hutníctvo a baníctvo. Pri ceste do Zuberca stoja dodnes ruiny Františkovej huty. Nerantabilná výroba kvôli drahej doprave rudy z okolia Zuberca a z Malatinej, napokon zanikla. V roku 1833 bola v obci dokončená drevená budova školy s dvoma triedami a miestnosťou pre učiteľa. Veľkou pohromou bol požiar, ktorý v roku 1885 zničil 38 domov, čím sa ešte viac sťažil život obyvateľov. Výraznejšiu zmenu obyvateľom Oravy priniesla výstavba lokálnej železničnej trate v roku 1899, ktorý umožnil jednoduchší presun tovaru i osôb. Po roku 1930 sa začal rozvíjať turistický ruch, hlavne v Západných Tatrách, dostupných cez Podbiel, a aj preto bola už v roku 1933 prevádzkovaná pravidelná autobusová linka do Zuberca a na Zverovku. Kompletná elektrifikácia obce bola dokončená v roku 1940. Zachovalá tradičná architektúra bola hlavným dôvodom vyhlásenia časti Bobrova rala v roku 1977 za Pamiatkovú rezerváciu ľudovej architektúry, ktorá sem dodnes láka množstvo turistov.
Ferdinand I.
Ferdinand I. môže byť
Agelaos (syn Temena)
Agelaos je v gréckej mytológii syn argejského kráľa Temena.
Keď Heraklovci porazili posledného mykénskeho vládcu Tisamena a podrobili si Peloponéz, rozdelili si krajinu žrebom. Temenovi bohyňa šťastnej náhody Tyché dopriala, aby sa stal vládcom v Argu, kde predtým vládol Tisamenos. Keďže ale Temenos neskôr funkciou veliteľa vojsk v Argu nemenoval ani jedného zo svojich synov a uprednostnil Déifonta, manžela svojej dcéry Hyrnéthy, vrtkavý osud sa s ním nepekne zahral.
Jeho synovia Agelaos, Eurypylos a Kallias, boli jeho rozhodnutím rozhorčení, preto najali vrahov, ktorí ho zavraždili. Podľa antického autora Diodora Sicílskeho sa však zranenému Temenovi podarilo utiecť do Tegee v Arkádii, kde neskôr zomrel ako mocná a uctievaná osoba.
Mokrý potok
Mokrý potok môže byť:
Norbert Bodnár
Mgr. art. Norbert Bodnár (* 11. apríl 1956, Košice ) je slovenský hudobný skladateľ.
Životopis
Po maturite na gymnáziu v Košiciach študoval kompozíciu na Konzervatóriu v Košiciach u Jozefa Podprockého. V študiu pokračoval na VŠMU (1977 – 1981) kompozíciu u Andreja Očenáša. Je to skladateľ s výrazným zmyslom pre hudobnú obrazotvornosť. Nevyhýba sa však ani hudobným recesiám. Snaží sa o syntézu articifiálnej hudby s džezovou, rockovou, poprockovou a pod. Je skladateľom tvorivého typu s hudobnou predstavivosťou a fantáziou. Pôsobí na Košickom Konzervatóriu ako pedagóg hudobnej teórie a kompozície.
Futbalová vojna
Futbalová vojna (alebo Stohodinová vojna) bol krátkodobý ozbrojený konflikt medzi Salvádorom a Hondurasom, ktorý prebiehal v roku 1969.
Aaron Krickstein
Aaron Krickstein (* 2. august 1967, Ann Arbor, Michigan, USA) je bývalý americký profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 9 turnajov ATP v dvojhre.
Futbalová vojna
Zámienkou na vyvolanie konfliktu trvajúceho iba šesť dní, boli incidenty počas futbalového zápasu národných mužstiev Hondurasu a Salvádora, ktoré sa odohrali počas kvalifikácie na majstrovstvá sveta vo futbale v roku 1970 v Mexiku. Hlavným problémom však bola dlhodobo neriešená agrárna politika v Salvádore.
Salvádor je jedna z najhustejšie zaľudnených krajín na západnej pologuli. Chudobní salvádorskí bezzemkovia, ktorí doma nevlastnili pôdu a ani ju nemali možnosť získať, z krajiny po niekoľko generácií nelegálne migrovali do menej zaľudnených pohraničných oblastí Hondurasu, kde sa usadzovali a obrábali ladom ležiacu pôdu. Do roku 1969 sa počet nelegálnych migrantov zvýšil na pol milióna.
Honduraská vláda sa v roku 1969 rozhodla rozdeliť tamojšiu pôdu medzi honduraských roľníkov, čo malo za následok vyhostenie tisícov Salvádorčanov, ich perzekúcie a následný návrat do Salvádoru.
Toto opatrenie malo za následok napätie, ktoré sa aj vďaka nacionalistickej kampani v honduraskej a salvádorskej tlači stupňovalo a 14. júla 1969 viedlo k vojenskej intervencii Salvádora v Hondurase. Salvádorská armáda sa dostala do blízkosti Tegucigalpy. 20. júla bolo nastolené prímerie, ktoré sprostredkovala Organizácia amerických štátov (OAŠ) a salvádorské jednotky sa stiahli začiatkom augusta. Oficiálnu mierovú dohodu podpísali obe krajiny až 30. októbra 1980 v peruánskej Lime.
Vo vojne padlo 2 100 osôb.
NGC 7124
NGC 7124 je galaxia v súhvezdí Indián, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 8. júla 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
Organizácia amerických štátov
right|thumb|Členské krajiny
Organizácia amerických štátov (OAS, v angl. Organization of American States, v šp. Organización de los Estados Americanos) je medzinárodná organizácia so sídlom vo Washingtone v USA. Má 35 členov.
Kuba má pozastavené členstvo od roku 1962. Znamená to, že Kuba neprestala byť členom, ale jej súčasná vláda nemá právo pôsobiť na pôde OAS. Ako členský štát je však Kuba monitorovaná vo všetkých oblastiach a krajina vždy figuruje aj v pravidelnej správe OAS o ľudských právach.
OAS riadi jej generálny tajomník, ktorým je v súčasnosti bývalý čilský minister zahraničných vecí José Miguel Insulza.
Pôvodne založená na boj proti šíreniu komunizmu, OAS sa po skončení Studenej vojny rýchlo prispôsobila na riešenie nových výziev. Medzi jej ťažiskové činnosti dnes patria:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Topoľčianky
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Topoľčianky v okrese Zlaté Moravce.
Euthymenes
Euthymenes alebo Euthymenés (Euthymenes, iný prepis: Euthymenés) môže byť:
19955 Hollý
(19955) Hollý je planétka, ktorú objavil Milan Antal v skorých ranných hodinách dňa 28. novembra 1984 počas svojho pobytu na maďarskom observatóriu Piszkéstető. Je pomenovaná po Jánovi Hollom.
Okolnosti objavu
Planétka sa v čase objavu nachádzala vo východnej časti súhvezdia Orión, v blízkosti hranice súhvezdí Blíženci (Gemini) a Jednorožec (Monoceros), asi 3,5° juhovýchodne od hviezdy \xi Ori (+4,2 mag), mala zdanlivú fotografickú jasnosť +18,8 mag a bola 50. planétkou objavenou v druhej polovici novembra 1984. Svedčí o tom aj jej predbežné označenie 1984 WZ1, ktoré dostala krátko po objave.
Planétka bola na tomto observatóriu pozorovaná (pravdepodobne M. Antalom) aj v ďalších 3 nociach a celkovo bolo zmeraných 11 pozícií, neskôr zaslaných do MPC. Naposledy bola planétka pozorovaná ráno 4. decembra 1984.
Dráha
Planétka obieha okolo Slnka v strednej vzdialenosti 459 mil. km po mierne excentrickej dráhe s dobou obehu 5,38 roku (1963 dní). K Zemi sa približuje na minimálnu vzdialenosť 244 mil. kilometrov a jej veľkosť je odhadovaná na 8,5 km.
Očíslovanie planétky bolo zverejnené v cirkulári MPC č. 41901 vydanom dňa 9. januára 2001.
Pomenovanie
Planétka je pomenovaná po Jánovi Hollom (1785 – 1849), známom slovenskom klasicistickom básnikovi, katolíckom kňazovi a členovi slovenského obrodeneckého hnutia.
Meno planétky sa stalo oficiálnym po zverejnení v cirkulári MPC č. 43193 vydanom dňa 4. augusta 2001 Medzinárodnou astronomickou úniou.
Zaujímavosť
Planétka (19955) Hollý bola objavená na rovnakej fotografickej platni ako planétka (3393) Štúr, ktorá sa v tom čase nachádzala 129' južne. V období od 28. novembra do 4. decembra 1984 boli obe planétky exponované na rovnaké fotografické platne.
NGC 7125
NGC 7125 je galaxia v súhvezdí Indián, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 22. júla 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,8.
Tréal
Tréal je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Julien-le-Pèlerin
Saint-Julien-le-Pèlerin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá sveta IIHF v inline hokeji 2015
Majstrovstvá sveta IIHF v inline hokeji 2015 boli v poradí 19. majstrovstvá sveta IIHF v inline hokeji mužov, ktoré organizuje Medzinárodná hokejová federácia (IIHF). Konali sa od 5.11. júla 2015 v Tampere, vo Fínsku, za účasti 16 tímov rozdelených do 2 výkonnostných divízií. Fínsko bolo organizátorom svetového šampionátu druhýkrát, predtým hostilo toto podujatie v roku 2005, v Kuopio. Svoj tretí titul v histórii získala 🇨🇦, ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad domácim družstvom a obhajcom titulu z 🇫🇮.
Fínskemu Tampere bola udelená organizácia MS v júni 2013, kedy sa rozhodlo aj o dejisku MS 2016.
Ivan Palúch
Životopis
Jeho otec bol z Donovál a matka pochádzala zo starej šľachtickej rodiny Špačkovcov. Keď mal tri roky, rodina sa presťahovala do Banskej Bystrice, kde vyrastal, študoval a začal sa zoznamovať s poéziou a divadlom. Navštevoval skúšky ochotníckeho divadelného súboru, kde hrával jeho otec Rudolf. Spolu s otcom si zahral v úspešnej inscenácií Hviezdoslavovej tragédie Herodes a Herodias, s ktorou v celoštátnej prehliadke ochotníckych súborov v Jiráskovom Hronove skončili banskobystrickí divadelníci na druhom mieste. Keď vyhral aj okresnú súťaž v prednese poézie, nebolo pochýb, že jeho cesta bude smerovať na Vysokú školu múzických umení, kde v roku 1957 úspešne absolvoval talentové skúšky na Divadelnej fakulte. Po dvoch rokoch štúdia sa však prišlo na to, že má vrodenú očnú vadu – šeroslepotu, vďaka ktorej bol nútený štúdium ukončiť. Jeho túžba byť hercom však neskončila a v roku 1960 bol prijatý do Krajského divadla v Spišskej Novej Vsi, neskôr účinkoval v činohre Divadla Jonáša Záborského v Prešove. Hrával i v pražskom Divadle Na zábradlí a od roku 1986 bol tiež členom Divadla Jozefa Gregora Tajovského vo Zvolene.
Prvú skúsenosť s filmom absolvoval Ivan Palúch na bratislavskej Kolibe v snímke Stanislava Barabáša Pieseň o sivom holubovi (1961), o rok neskôr účinkoval na pražskom Barrandove vo filme Tam za lesem (1962) režiséra Pavla Blumenfelda. Do širšieho povedomia verejnosti vstúpil postavou Adama Jednoručku v monumentálnom historickom filme režiséra Františka Vláčila Marketa Lazarová (1967), ktorý vznikol podľa rovnomenného románu Vladislava Vančuru. Po úspechu vo Vláčilovom filme Ivana Palúcha oslovil významný nemecký režisér Volker Schlöndorff s ponukou účinkovať v jeho filme Michael Kohlhaas (1969). V tom istom období Palúch nakrútil aj film Čoskoro bude koniec sveta (1968) s režisérom Aleksandarom Petrovićom. Popularitu u domáceho publika si získal najmä vďaka hlavnej postave v rozprávke Princ Bajaja (1971) režiséra Antonína Kachlíka, i stvárnením Adama Šangalu v rovnomennom televíznom seriáli (1972) režiséra Karola Spišáka.
Ivan Palúch patril v šesťdesiatych rokoch medzi popredné herecké osobnosti, ktoré prekračovali hranice Československa. Ako jediný slovenský herec kráčal po červenom koberci na filmovom festivale v Cannes, kde boli v roku 1969 prezentované tri filmy, v ktorých hral: Čoskoro bude koniec sveta (1968), Michael Kohlhaas (1969) a Marketa Lazarová (1967). Po týchto úspechoch prišli ďalšie veľké ponuky zo zahraničia, no po nakrútení filmov Zabitá nedeľa, Ucho (obidva tituly sa hneď po dokončení ocitli v trezore na 20 rokov) a Princ Bajaja, pocítil silu normalizácie, keď mu aj vďaka jeho odmietavým postojom k príchodu vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska v roku 1968 a kamarátstvu s viacerými vtedajšími disidentmi, komunistické úrady zobrali pas a úspešne naštartovaná medzinárodná kariéra sa tak definitívne skončila. Dostal tiež zákaz hrať vo všetkých Československých divadlách a čo sa týka filmu mohol pôsobiť len v komparze, alebo epizodických úlohách (napr. filmy Vlak do stanice Nebe, Morgiana).
Ivan Palúch tiež založil v Banskej Bystrici Fakultu dramatických umení na Akadémií umení. Z fakulty však musel odísť, lebo nemal dokončenú vysokú školu. Neskôr vyučoval na Súkromnom konzervatóriu Dezidera Kardoša v Topoľčanoch. Písal aj divadelné hry, ktoré neboli inscenované. Okrem toho, že sa pohyboval najmä v umeleckom prostredí, nevyhýbal sa ani športu. Bol majstrom v šerme. Ivan Palúch má štyri deti. Dcéru Markétu ( s primalerínou Blankou Modrou od 1973 v emigrácii ) a troch synov Petra, Ivana a Martina, ktorý je dnes filmovým vedcom a napísal o otcovi tiež knihu spolu s Petrom Gavalierom, Janou Dudkovou, Oliverom Bakošom a Jánom Jaborníkom s názvom – Herec Ivan Palúch (2008). V roku 2008 dostal cenu Hercova misia na Art Film Feste v Trenčianskych Tepliciach a v roku 2015 dostal tiež dlaždicu na Chodníku slávy pred mestským Divadlom P.O. Hviezdoslava v Bratislave.
Vražda Ľudmily Cervanovej
Vražda Ľudmily Cervanovej je vražda slovenskej študentky medicíny, ktorá sa stala v noci z 9. na 10. júla 1976. Ide o jednu z najdlhších a najrozporuplnejších káuz v slovenskej justícii. Kauza inšpirovala viacero knižných a filmových ohlasov.
Ivan Palúch
Typológia postáv a herectvo
Už v Krajskom divadle, v Spišskej Novej Vsi, hral Palúch desiatky postáv a jeho paleta sa čoraz viac rozširovala o postavy mladých, napospol sympatických a vitálnych mužov s miernym prídychom lyrizmu (napr. Milko v Bukovčanovej veselohre Hľadanie oblakov). Sympatickosť Palúchových spišskonovoveských postáv však nebola lacná, priamočiara, či jednoduchá. Vo veľkej miere vyviera zo zložitých vnútorných súvislostí. Palúchových mladých, energických a dynamických mladých hrdinov spájalo jednak presvedčenie zastávať správnu vec a odhodlanie za ňu aj bojovať. Jednak výrazná črta mladého rebelantstva, ale rebelantstva správneho, akceptovateľného, a teda rovnako sympatického. Hercov talent sa však prejavil hlavné tým, že akcentoval vnútorný dramatizmus spomínaných charakteristických čŕt a vedel ich primerane vyjadriť v diferencovanejších žánrových polohách. Imidž rebela sa ale s Palúchom ťahal aj naďalej v rámci filmu (napr. už len keď si vezmeme jeho najznámejšiu postavu Adama Šangalu). Snáď najvýstižnejším pomenovaním je ale pri Palúchovom filmovom herectve autenticita. Vo filmoch ako Marketa Lazarová (1967), alebo Čoskoro bude koniec sveta (1968), cítiť oslobodenie od preafektovaného divadelného herectva smerujúce skôr k minimalizmu a realizmu, kde je dôraz postavený na hercovu mimiku vyjadrujúcu vnútorný stav postavy. Okrem rebelov, pištoľníkov, či dokonca vrahov, sa tiež v Plúchovej filmografií opäť objavujú aj rozprávkoví hrdinovia bojujúci za správnu vec, ktorí prinášali do príbehov zásadný pozitívny dramatický zvrat, ako napr. Dzuro z Pivkovej hry Zvieratká a zbojníci.
Vražda Ľudmily Cervanovej
Základné informácie
náhľad|Internát Ľudovíta Štúra 12. júla 1976 nahlásili manželia Cervanovci nezvestnosť svojej dcéry Ľudmily (* 1956). Tá mala dôjsť 10. júla 1976 nočným rýchlikom za svojím snúbencom do Košíc, kde však už nedorazila a naposledy bola preukázateľne videná pred internátmi v Mlynskej Doline neskoro večer 9. júla 1976.
14. júla 1976 objavil náhodný okoloidúci pod mostom v riečke Čierna voda v obci Kráľová pri Senci mŕtve telo ženy, ktorá mala zozadu zviazané ruky a obnaženú spodnú časť tela. Na druhý deň túto ženu identifikoval podplukovník letectva Ľudovít Cervan ako svoju nezvestnú dcéru Ľudmilu. 16. júla bola vykonaná súdna pitva, 22. júla bolo jej telo spopolnené.
Prvé pátranie
Od 15. júla do 28. septembra bolo vypočutých 315 svedkov, z toho 11 ľudí podrobne opísalo odchod Cervanovej z Internátu Ľudovíta Štúra v Mlynskej Doline na zastávku MHD. Ešte predtým sa Cervanová zúčastnila diskotéky vo vysokoškolskom klube UNIC, na ktorej hrala kapela Elán.
Arabská stopa
Arabská stopa je označenie pre jednu z vyšetrovaných verzii, ktorá z účasti na tejto vražde podozrieva občanov arabských štátov, pričom zahrnutý je aj Irán, ktorý však nie je arabskou krajinou.
K počiatočnému záujmu vyšetrovateľov o túto stopu prispelo hlavne svedectvo Jozefa Baču z 23. augusta 1976, ktorý aj s manželkou približne v čase odchodu Cervanovej z internátu videli v blízkosti autobusovej zastávky automobil Volkswagen Chrobák, ktorého posádka mala tmavú pokožku. Do tohto auta podľa ich slov nastúpilo mladé dievča, ktorej opis sa údajne zhodoval s Cervanovou.
Ako motívom pre vraždu Ľ. Cervanovej bolo podľa jednej z teórii počítajúcich s tzv. Arabskou stopou to, že v minulosti mal pôsobiť Ľudovít Cervan v niektorej z týchto krajín ako vojenský atašé (čo sa však ukázalo ako nepravdivá informácia), pričom sa údajne stal svedkom krádeže a po jeho svedectve odťali páchateľom ruky, prípadná vražda jeho dcéry mala byť pomstou. Kvôli tejto teórii vyšetrovatelia preverili veľké množstvo cudzincov, ktorí sa v tom čase zdržiavali v Bratislave, najmä v blízkosti internátov. U nikoho z nich sa však možné zapojenie do zločinu nepreukázalo. Navyše po bližšom preskúmaní sa zistilo, že svedectvo manželov Bačovcov sa časovo nezhoduje s presnejšie zisteným časom odchodu Ľ. Cervanovej z internátov, ku ktorému podľa ostatných svedectiev došlo neskôr ako k udalosti, ktorú uvádzali spomínaní manželia. Jeden z mužov arabského pôvodu, Hassan Awni, ktorý bol videný v priestoroch internátu v čase odchodu Cervanovej a súčasne bol agentom Štátnej bezpečnosti však poskytol svedectvo, ktoré bolo neskôr použité po zadržaní ďalšieho podozrivého Jána Hrma.
Ján Hrmo
Z viacerých preverovaných osôb sa hlavne na základe výpovede svedkov Hassana Awniho a Ladislava Karabinoša stal na istý čas hlavným podozrivým študent Fakulty telesnej výchovy a športu Ján Hrmo, ktorý bol zadržaný 21. septembra 1976. Karabinoš sa podľa svojej výpovede v inkriminovanom čase na autobusovej zastávke pri internáte priplietol do cesty autu, v ktorom sa mala nachádzať aj Ľudmila Cervanová. Z auta vystúpil muž a chcel ho vyfackať. Tohto muža Karabinoš identifikoval ako J. Hrma. Spolu s ním boli zatknutí aj jeho priatelia Viliam Cintula a Peter Kovačič. Po preukázaní jednoznačného alibi Hrma (v čase skutku bol v Piešťanoch) boli všetci traja koncom marca 1977 prepustení. Hoci vyšetrovanie následne pokračovalo, nebolo veľmi efektívne a dlhší čas sa nedarilo vo veci zistiť bližšie informácie vedúce k odhaleniu páchateľov zločinu. Neskôr sa však neukázalo svedectvo Karabinoša ako úplne nepravdivé, pretože ďalšie objasňovanie doviedlo vyšetrovateľov k záveru, že k nemu popisovanému incidentu predsa len došlo, avšak osobu J. Hrma si pomýlil s neskôr obžalovaným Milošom Kocúrom, ktorý sa na Hrma v tom čase vizuálne podobal.
Nitrianska stopa
Po liste Ľudmilinej matky Margaréty Cervanovej prezidentovi Gustávovi Husákovi bol v roku 1977 vedením vyšetrovania poverený zástupca Kriminalistického ústavu VB v Prahe plukovník Eduard Pálka. On a jeho vyšetrovatelia v rokoch 1977 – 78 zistili, že pôvodné vyšetrovanie sa podrobnejšie nezameralo na niekoľko dôležitých indícií vedúcich k tomu, že viacero osôb z Nitry svoju účasť na diskotéke 9. júla 1976 zámerne a preukázateľne zatajovalo. Z toho bola následne rozpracovaná tzv. nitrianska stopa. Podľa Pálku bolo jedným z hlavných dôvodov na upriamenie sa na túto stopu okrem iného aj vyjadrenie svedka Juraja Tokára, ktorému sa mala zdôveriť jeho priateľka Nadežda Beňová, že jej priatelia z Nitry spravili niečo veľmi zlé. Od tej chvíle sa Pálka zameral na túto stopu, napriek tomu, že ani jeden z 315 svedkov v rámci prvotného vyšetrovania priamo nespomenul týchto ľudí.
Po zhromaždení väčšieho množstva svedeckých výpovedí a najmä vďaka svedectvu Viery Zimákovej, ktorá ako prvá opísala ako účastníčka diania priebeh udalostí od odchodu z internátov, cez únos autom, znásilňovanie v dome na Varínskej až po vystúpenie z áut v Kráľovej pri Senci a ďalších nepriamych dôkazov boli z účasti na vražde Ľ. Cervanovej v roku 1981 obvinení celkovo siedmi muži z Nitry: Roman Brázda, Miloš Kocúr, Milan Andrášik, Pavol Beďač, František Čerman, Stanislav Dúbravický a Juraj Lachman.
V priebehu vyšetrovania priznali vinu Kocúr, Andrášik, Brázda a Lachman, pričom Kocúr priznal účasť na únose a znásilnení už pri druhom výsluchu, vinu za vraždu však spočiatku hádzal na spoluobvinených. Čiastočne sa priznal aj Čerman, akékoľvek zapojenie do zločinu odmietli len Dúbravický (potvrdil však účasť na diskotéke spolu s obvinenými) a Beďač. Kocúr a Andrášik svoje priznanie neskôr odvolali ako vynútené a aj na hlavnom pojednávaní trvali na svojej nevine, naopak obžalovaní Brázda a Lachman na ňom zotrvávali a aj na hlavnom pojednávaní usvedčovali spolupáchateľov.
Prvý proces
náhľad|Dom na [[Varínska ulica|Varínskej ulici, v ktorom mala byť Ľ. Cervanová držaná a znásilňovaná]] Súdny proces sa začal na jar 1982, pričom obžaloba požadovala pre obvinených vysoké tresty, pre Kocúra, Brázdu a Andrášika dokonca tresty smrti. V septembri roku 1982 obvinených Krajský súd v Bratislave odsúdil, pričom dostali tresty od 4 do 24 rokov. Najnižší trest 4 roky dostal Lachman, ktorému sa nepreukázala účasť na vražde, ale len na znásilnení študentky. Rozsudok v roku 1983 potvrdil Najvyšší súd SSR.
Podľa rozsudku Kocúr a Andrášik Cervanovú pri internáte v Mlynskej Doline násilím vtiahli do auta značky Fiat 125, ktoré šoféroval Brázda a spoločne s Čermanom ju odviezli do bytu v rodinnom dome na Varínskej ulici (miestna časť Prievoz). Do tohto bytu mali prísť na inom aute aj Bedač, Dúbravický a Lachman, pričom následne obvinení Cervanovej zviazali ruky šnúrou na bielizeň, opili alkoholom, opakovane znásilnili a potom sa ju rozhodli zavraždiť z obavy pred prezradením. Podľa záverov súdu ju previezli do Kráľovej pri Senci, kde ju utopili v termálnom jazierku a následne jej telo preniesli do blízkej rieky Čierna voda. Priamo na utopení sa mali podieľať Andrášik, Kocúr a Brázda, hlavným iniciátorom vraždy zas mal byť Dúbravický, ktorý spolu s Čermanom a Beďačom počas páchania skutku stáli neďaleko. Na vražde sa nijako nemal podieľať iba Lachman, ktorý údajne zaspal v aute. Všetkých týchto skutkov (okrem samotnej vraždy) mala byť prítomná aj svedkyňa Viera Zimáková.
Svedectvá
Korunnou svedkyňou v prípade bola Viera Zimáková (neskôr Vozárová, Barcíková). Bola najdôležitejšou svedkyňou v prípade, hoci vyšetrovatelia zvažovali aj možnosť jej trestného stíhania za spoluúčasť a neoznámenie trestného činu. V prípravnom konaní svedčila v neprospech odsúdených. Na hlavnom pojednávaní v roku 1982 však tvrdila, že v deň vraždy bola v Revištskom Podzámčí (časť Žarnovice) (150 km od Bratislavy) na stanovom tábore. Hoci sa preukázalo, že v danom období sa zúčastňovala vodáckeho kurzu, nevylučovalo to možnosť toho, že sa inkriminovanú noc mohla z tábora vzdialiť, navyše nikto na tábore nepotvrdil jej alibi na noc vraždy. Naopak, viacero svedkov uviedlo jej účasť onej noci na diskotéke v Bratislave. Kvôli častému meneniu výpovedí pred súdom bola v októbri 1981 obvinená z trestného činu krivej výpovede. Následne si odpykala i nepodmienečný trest 2 a pol roka. V roku 2002 na Krajskom súde uviedla, že k výpovediam v neprospech obžalovaných bola donútená pod silným psychickým nátlakom, vyšetrovatelia jej údajne nedovolili dojčiť niekoľkomesačnú dcéru.
V prospech obžalovaných Čermana a Andrášika chceli vypovedať dve občianky Francúzska, sestry Sylvia a Lydia Cohenové, ktoré mali potvrdzovať alibi pre obžalovaných na inkriminovaný čas s tým, že v danej dobe na diskotéke neboli. V roku 1982 im to nebolo umožnené, neskôr, v roku 2003 potvrdili sestry alibi na inkriminovaný čas pre Čermana a Andrášika, pričom Lydia si písala denník. Ten však nemohol byť vzatý do úvahy ako dôkaz, keďže sa zistilo, že inkriminovaný dátum, ktorý mal potvrdzovať alibi pre obžalovaných bol prepísaný, výpovede svedkýň si navyše protirečili so samotnými vyjadreniami obžalovaných a nezodpovedali zisteniu, že keď už mali byť sestry podľa ich tvrdení v Bratislave, boli obe v skutočnosti ešte v Prahe. Súd nepresvedčilo ani niekoľko ďalších svedectiev, ktoré mali podporovať alibi pre obžalovaných. Všetky označil ako nedôveryhodné, či nepreukázateľné, mnohé si totiž priamo odporovali či už s tvrdeniami obžalovaných alebo s inými ku prípadu sa viažúcimi skutočnosťami. Preukázalo sa tiež vytváranie nátlaku a snaha o ovplyvňovanie svedkov či už niektorými obžalovanými, alebo ich rodinnými príslušníkmi.
Jednoznačne v neprospech obžalovaných vyznievalo tiež viacero svedectiev, ktoré potvrdzovali nielen ich účasť na diskotéke v Bratislave, ale aj okolnosti vedúce k únosu Ľudmily Cervanovej. Hlavné svedectvá v tomto ohľade zazneli od Igora Urbánka, Magdalény Mlynarčíkovej (obaja boli nezávisle priamymi svedkami únosu), Nadeždy Beňovej, Jozefa Škrobáneka, Petra Okenku, či Rudolfa Gallu.
Druhý proces
23. marca 1990 podal generálny prokurátor ČSFR Tibor Böhm sťažnosť proti rozsudku, ktorú Najvyšší súd ČSFR 19. októbra 1990 akceptoval, Krajskému súdu SR vytkol 72 pochybení, ktoré žiadal prešetriť a všetkých obžalovaných prepustil na slobodu. Mnohé z týchto údajných pochybení sa však opierali o argumentáciu obžalovaných zamietnutú, či priamo vyvrátenú už pri prvom procese.
Obžalovaní okrem iného nesúhlasili napr. aj s údajným zničením dôkazov z tejto kauzy, ktoré údajne mali svedčiť v ich prospech. V roku 1985 totiž požiadala matka Ľudmily Cervanovej o navrátenie osobných vecí svojej dcéry, ktoré boli zároveň dôkaznými predmetmi. V roku 1987 súd matke vyhovel a navrátil jej viacero osobných vecí jej dcéry (vrátane šatstva a spodnej bielizne), zároveň rozhodol o zničení jediného predmetu – šnúry na bielizeň, ktorou bola Cervanová zviazaná a na ktorej sa nachádzali biologické stopy (krv skupiny A, časti pokožky, tuku, vlasov, svalových vlákien). Toto rozhodnutie schválil vtedajší predseda Senátu Najvyššieho súdu SSR Milan Karabín. V skutočnosti ale išlo o štandardný postup, ktorý slúžil pre potreby uvoľňovania miesta v policajných archívoch a ktorý sa týkal už nepotrebných dôkazov použitých v už uzatvorených prípadoch (čo v tej dobe prípad Ľ. Cervanovej aj bol). V rokoch 1991 – 95 Krajský súd v Bratislave vytýčil sedem pojednávaní, z ktorých sa konalo päť. Po reorganizácii územných celkov bol senát JUDr. Vlčeka rozpustený. V roku 2002 vzniklo nové pojednávanie pod vedením JUDr. Smolovej.
V roku 2004 boli objavené v Štátnom archíve v Levoči dovtedy, ako sa spočiatku tvrdilo, utajované dokumenty z vyšetrovania bezprostredne po vražde Cervanovej. Obvinení a ich advokáti opakovane žiadali, aby boli tieto dokumenty prešetrené, čo súd odmietol. V daných dokumentoch sa totiž nenachádzali žiadne nové skutočnosti svedčiace v prospech obvinených, ale len všetky ostatné archivované svedectvá z vyšetrovania, ktoré neboli zaradené do spisov súvisiacich so súdnym procesom.
Peter Trška
Peter Trška (* 1. jún 1992) je slovenský hokejový obranca. Je odchovancom klubu MHK Dubnica nad Váhom.
Vražda Ľudmily Cervanovej
Druhý proces
V roku 2004 Krajský súd v Bratislave rozhodol o vine týchto mužov. Prípad Romana Brázdu bol pre jeho zdravotné problémy vylúčený na samostatné konanie. Súd zohľadnil prieťahy v konaní, bezúhonnosť obžalovaných po prepustení a udelil im miernejšie tresty. Po odvolaní Najvyšší súd Slovenskej republiky 4. decembra 2006 potvrdil vinu odsúdených a trom z nich (Andrášikovi, Kocúrovi a Dúbravickému) dokonca zvýšil tresty, následkom čoho sa Andrášik a Kocúr museli vrátiť do výkonu trestu.
Peter Trška
Klubový hokej
Peter Trška začal s hokejom v rodnej Dubnici nad Váhom v miestnom klube HK Spartak Dubnica nad Váhom. Po sezóne 2006/07 prestúpil ako dorastenec do Česka do klubu HC Vsetín, kde hral extraligu dorastu. Premiéru medzi mužmi absolvoval v klube HC Vsetín v sezóne 2009/10, keď odohral za Vsetín sedem stretnutí v 2. hokejovej lige ČR. Sezónu, ale dokončil v juniorskom mužstve Slovana Bratislava. Počas tejto sezóny si zahral aj na Majstrovstvách sveta do 18 rokov, kde zaznamenal 1 gól a dve asistencie v 6 stretnutiach. V novom ročníku hral v slovenskej Extralige za HK Orange 20. Počas sezóny si zahral na Majstrovstvách sveta juniorov. Po majstrovstvách sveta juniorov sa vrátil do Slovana Bratislava, kde odohral za mužov 16 stretnutí. V nasledujúcej sezóne hral opäť v Extralige za HK Orange 20 a za HC Slovan Bratislava. Aj počas tejto sezóny si zahral na Majstrovstvách sveta juniorov. Sezónu dokončil v HK Orange 20 v 1. hokejovej lige SR. Pred Majstrovstvami sveta juniorov pôsobila HK Orange 20 v Extralige, no po nich dokončila sezónu v 1. hokejovej lige SR. Od novej sezóny opustil klub HC Slovan Bratislava slovenskú extraligu a vstúpil do KHL. V KHL odohral Peter Trška za HC Slovan Bratislava len jedno stretnutie. Sezónu odohral za klub HK 36 Skalica v slovenskej Extralige. V klube HK 36 Skalica odohral aj celú nasledujúcu sezónu. Pred sezónou 2014/15 podpísal zmluvu s klubom BK Mladá Boleslav, ktorý pôsobí v českej Extralige. Práve počas tejto sezóny mu prišla pozvánka do Slovenskej reprezentácie, ktorá sa pod názvom Olympijský tím SR predstavila na turnaji Ice Hockey Challenge v Rakúskej Viedni. Na turnaji sa predstavili okrem Olympijského tímu SR aj reprezentácie Slovinska, Talianska a domáceho Rakúska. Peter Trška zaznamenal na turnaji jeden gól.
Vražda Ľudmily Cervanovej
Druhý proces
V júni 2009 potvrdil verdikt aj dovolací senát, odsúdení podali následne ústavnú sťažnosť aj na Ústavný súd Slovenskej republiky, ten ju však v decembri 2010 odmietol. V októbri 2014 bola definitívne zamietnutá aj sťažnosť odsúdených na Európskom súde pre ľudské práva v Štrasburgu, ktorý v záverečnom vyhlásení uviedol, že „sťažnosti na porušenie práva na spravodlivé konanie aj ďalšie čiastkové námietky sťažovateľov zamietol ako zjavne nepodložené a sťažnosti ako celok vyhlásil za neprijateľné“.
Tresty
Ako posledný bol prepustený Milan Andrášik v roku 2009 (na podmienku).
Odškodnenie
Obvineným priznal v roku 2003 Ústavný súd rozhodnutím II. ÚS 32/03 odškodné za prieťahy v konaní po obnovení procesu v roku 1990 v celkovej výške 2 300 000 korún, matke Ľudmily Margaréte Cervanovej rozhodnutím I. ÚS 80/06 v roku 2006 odškodnenie vo výške 650 000 Sk.
Detektor lži
V roku 2006 sa Dúbravický, Čerman, Beďač a Lachman podrobili testu na detektore lži, podľa ktorého s prípadom nemali nič spoločné. 17. februára 2011 absolvovali tento test aj Andrášik a Kocúr, s rovnakým výsledkom.
Testom na detektore lži sa zaoberá aj Martin Mojžiš vo svojej knihe Jeden výdych koňa. Pripomína, že detektory nie sú spoľahlivé prístroje a akceptovaná úroveň mylných výsledkov (človek klame a detektor indikuje pravdu) sa pohybuje na úrovni „niekoľkých percent“. Pre svoj argument však pripustí až 20% omylnosť metódy. Avšak štatistická pravdepodobnosť, že by všetci štyria testovaní odsúdení prístroj oklamali je len 1,5 ‰. a pri 6 osobách len 0,06 ‰ (6,4×10-5).