cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kôprová dolina
Názov
Pôvodcom názvu doliny je kôprovníček bezobalný (Ligusticum mutellina L.). Nie je známe, kedy vznikol názov doliny. Pravdepodobne jeho tvorcami sú pastieri, ktorí spolu s baníkmi v stredoveku navštevovali dolinu. Prvý známy turista, ktorý bol v tejto a Temnosmrečinskej doline, bol Juraj Pongrácz. Bolo to v roku 1750. Vtedy sa pokúsil zmerať hĺbku Nižného Temnosmrečinského plesa.
Je aj iné vysvetlenie názvu. Na úbočiach Kôprovského štítu boli objavené ložiská  kupritu, ktoré  stredovekí haviari pomenovali  starogermánskym výrazom koper. Ťažbu tohto nerastu potvrdzujú viditeľné zvyšky povrchových baní. Boli to oni, ktorí objavili dolinu a nie botanici, ktorí tam našli byliny. Hláska ô bola pridaná v neskorších rokoch a našlo sa aj vysvetlenie, ako vznikla Kôprová dolina.
Zaujímavosti
Kôprová dolina v stredoveku bola často navštevovaná pastiermi a baníkmi. Baníci neboli veľmi úspešní a v roku 1788 dolinu opustili. Pastieri do doliny vyháňali nielen ovce, ale aj kone, čoho dôkazom je názov priľahlej Kobylej doliny. Veľa porastov vyrúbali uhliari. Hojnosť medveďov a kamzíkov do doliny lákali pytliakov. Následník habsburského trónu Rudolf si v doline nechal postaviť poľovnícku chatu. Nazvali ju Rudolfova chata. Keď Rudolf zomrel, začali ju využívať turisti. V roku 1909 vyhorela. V roku 1912 lesná správa postavila na sútoku Nefcerského a Kôprovského potoka drevenú horáreň. V roku 1924 ju prevzal Klub československých turistov. Slúžila ako turistická nocľaháreň. Počas druhej svetovej vojny v nej sídlil štáb partizánskeho oddielu Vysoké Tatry. Vojnou poškodenú chatu obnovili, ale neskôr zanikla.
Turistika
Je prístupná modro značkovaným chodníkom z Podbanského, resp. Troch studničiek.
Referencie
náhľad|Rázcestie pod Temnými smrečinami
Vyžice
Vyžice je obec v Česku v okrese Chrudim v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 176 obyvateľov, z toho 75 mužov a 101 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,2 roka (muži 43,4 roka, ženy 43,0 roka).
Steropé (dcéra Porthaóna)
Steropé alebo Steropa je v gréckej mytológii dcéra Portaóna a jeho manželky Euryty.
Steropé bola dcérou kalydónskeho kráľa Porthaóna a sestrou Oinea, Agria, Alkathoa, Mela a Leukópea.
Apollodoros z Atén zaznamenal, že sa tieto udalosti odohrali pred trójskou vojnou, zatiaľ čo iní autori uvádzajú, že Diomédes oslobodil Oinea po návrate z Tróje.
4259 McCoy
4259 McCoy je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavil S. J. Bus 16. septembra 1988.
Hlaholské listy z Hlohovca
Hlaholské listy z Hlohovca sú jedna z mála pamiatok písaných hlaholikou, ktoré sa fyzicky našli na Slovensku. Napísané boli asi v 13. alebo 14. storočí a pochádzajú zo starej liturgickej knihy. Sú to 2 popísané fólie z väzby iného náboženského traktátu, ktorý bol vytlačený v Benátkach v roku 1642. Nájdené boli v roku 1944 v hlohovskom františkánskom kláštore.
NGC 5271
NGC 5271 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 22. mája 1881.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,3.
Paklenica
náhľad|Paklenica Paklenica je krasový riečny kaňon a zároveň národný park v Chorvátsku. Nachádza sa nad mestom Starigrad, v severnej Dalmácii, v južnej časti pohoria Velebit neďaleko Zadaru. V národnom parku sa nachádzajú dva kaňony Malá a Veľká Paklenica. Kaňon Malej Paklenice je vyschnutý bez vodného toku. Blízko vstupu do kaňonu Veľkej Paklenice sa nachádza komplex štól slúžiacich ako úkryt pre Josipa Broza Tita počas roztržky medzi Sovietskym zväzom a Juhosláviou na prelome štyridsiatych a päťdesiatych rokov dvadsiateho storočia.
Najlepším východiskovým bodom je Stari Grad-Paklenica, od Zadaru. Tu tiež nájdete kanceláriu národného parku. Leží od vstupu do národného parku v obci Marasoviči, kde je za recepciou parkovisko. Horolezci tu získavajú presné popisy lezeckých ciest.
V kaňone Velkej Paklenice sa nachádza Anića Kuk, najvyššia chorvátska skala vysoká 712 m. V jej okolí sa nachádza množstvo horolezeckých terénov prístupných po celý rok.
Manita peć je zaujímavá jaskyňa v severnej časti kaňonu.
Vaganski vrh, najvyššia hora pohoria Velebit, vysoká, a Svätá hora vysoká sa nachádzajú blízko vonkajších hraníc národného parku. Z ich vrcholov sú vynikajúce výhľady na celú južnú časť Velebitu.
Jeho rozloha je 95 km2.
Katolícka stredná pedagogická škola Košice
'''Katolícka stredná pedagogická škola sv. Cyrila a Metoda''' je stredná škola s pedagogickým zameraním sídliaca v Košiciach na Južnej triede.
Dejiny
Škola začala svoju činnosť 2. septembra 2005, kedy bol košickým gréckokatolíckym biskupom Milanom Chauturom otvorený školský rok 2005/2006. Priestory pre svoje pôsobenie dostala v budove ZŠ Krosnianska. Prvým riaditeľom školy sa stal PaedDr. Ľubomír Verbovanec. Od školského roku 2007/2008 škola pôsobila na Charkovskej ulici 1 na sídlisku Dargovských hrdinov. Prví absolventi – maturanti opustili brány školy po úspešnej maturitnej skúške v máji 2008. V roku 2012 sa presťahovala na Južnú triedu 48, kde sídli doteraz.
Zameranie
Škola vzdeláva a vychováva študentov vo viacerých učebných odboroch v dennej i diaľkovej pomaturitnej forme. Sú to predovšetkým:
Škola má taktiež vlastnú kapelu, zbor a ponúka veľké množstvo aktivít a krúžkov.
Prótogeneia (dcéra Deukalióna)
Prótogeneia ( – Prótogeneia) je v gréckej mytológii dcéra Deukalióna a jeho manželky Pyrrhy.
Rodičia Prótogeneie, Deukalión a Pyrrha, boli zakladatelia nového ľudského rodu po potope sveta, ktorú na ľudstvo za bezbožnosť zoslal najvyšší boh Zeus. Oni sami boli zachránení Titanom Prométeom, ktorý im poradil, aby si postavili archu a zásobili sa potravinami. Potopa trvala deväť dní a nocí a keď vody ustúpili, Deukalión a Pyrrha si ďakovnou obetou za záchranu získali priazeň boha Dia, ktorý sa nad svojim činom zhrozil a dovolil im, aby opäť osídlili svet ľuďmi. Na jeho radu potom hádzali za seba kosti matky zeme. Pochopili, že ide o kamene a z Deukaliónových kameňov potom vznikli muži a z kameňov hádzaných Pyrrhou, ženy.
Deukalión a Pyrrha boli rodičia aj vlastných detí, synov Amfiktyóna a Helléna a dcéry Prótogeneie, ktorá sa s bohom Diom stala matkou prvého élidskeho kráľa Aethlia.
Hlinianska jelšina
Nachádza sa v katastrálnom území obce Hlinné v okrese Vranov nad Topľou v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1981 na rozlohe 46,15 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Na chránenom území platí 5. stupeň ochrany.
Ľubietovská keramika
Ľubietovská keramika je názov pre tradičné ľubietovské keramické výrobky s charakteristickými farbami hnedou, bielou, čiernou a zelenou.
História remesla
V okolí dnešnej obce Ľubietová sa vyskytuje ložisko kvalitnej hrnčiarskej hliny. Po úpadku stredovekého baníctva a mestských práv Ľubietovej sa začali rozvíjať remeslá, medzi nimi aj hrnčiarstvo. Od prvej polovice 17. storočia je tu už známa aj výroba keramiky. Bola to sezónna činnosť.V zime vyrábali keramiku a na jar ju chodili predávať po okolí na jarmoky, tiež až za hranice na Ukrajinu a do Poľska. Vyrábali približne 50 druhov výrobkov, pričom používali kombinácie farieb hnedú s bielou a hnedú, zelenú a čiernu. Ľubietovský hrnčiarsky cech mával od 15 - 70 členov. Preto aj skladba ich vzoriek na keramike je bohatá. Od roku 1853 je známy klasický ľubietovský vzor - biele geometrické motívy na tmavohnedom podklade. V prvej tretine 20. storočia sú známe krčahy s hnedým a zeleným dekorom na svetlom podklade. Vyrábala sa tu aj nezdobená glazovaná keramika mestského typu hnedej farby bez vzorky.
Ľubietovská keramika v 20. storočí postupne upadala, až kým v polovici storočia jej výroba ustala. Vyrábali ju hrnčiari v obci Ľubietová z hliny, ktorú ťažili v okolí. V súčasnosti (21. storočie) je udržiavateľom hrnčiarskej tradície majster Igor Hudec, ktorý ručne vyrába majoliku. Významným majstrom bol aj Július Filo (keramikár), ktorý tvoril v obci Ľubietová hlavne v 20. storočí. V obci je aj ručná výroba keramických kachlí, ktorú vlastní Martina Štefanovská. Janette Skybová a Mária Benková tvoria keramické riady, šperky a ozdoby.
V Stredoslovenskom múzeu v Banskej Bystrici sa nachádza asi 50 kusov novodobej ľubietovskej majoliky, ktorá pochádza z dielne založenej v roku 1947 majstrami džbánkarmi Emilom Majnholdom a Júliusom Filom v Ľubietovej. Typické pre ňu sú figurálne motívy a ornamenty. Časť zbierky tvoria keramické plastiky.
Godefroy z Bouillonu
Godefroy z Bouillonu ([godefroj z bujónu]; niekedy uvádzaný ako Godefroi, francúzsky Godefroy de Bouillon; * asi 1060, Boulogne-sur-Mer, Francúzsko – † 18. júl 1100, Jeruzalem) bol lotrinský vojvoda a jeden z vodcov prvej križiackej výpravy. Narodil sa ako prostredný syn grófa Eustacha II. a jeho druhej manželky Idy z Boulogne, ktorá pochádzala z rodu Karola Veľkého. V mladosti zložil prísahu rímsko-nemeckému kráľovi Henrichovi IV., na ktorého strane potom bojoval vo vojne o investitúru a zúčastnil sa i dobytia Ríma v roku 1083.
Keď v roku 1095 vyhlásil pápež Urban II. prvú križiacku výpravu za oslobodenie Božieho hrobu v Jeruzaleme, Godefroy čoskoro ohlásil svoju účasť. Predal, alebo zastavil väčšinu svojho majetku a spolu so svojimi bratmi sa na križiacku výpravu vydal. S výpravou sa zúčastnil všetkých rozhodujúcich bitiek, pri mestách Nikaia, Dorylaea, Antiochia a v júni 1099 i konečného útoku na Jeruzalem. Po dobytí Jeruzalema bol križiackymi veľmožmi zvolený vládcom mesta a dobytých území s titulom Ochranca Svätého hrobu. V čele križiackych vojsk potom odrazil útok fátimovskej i damašskej armády, potom však ťažko ochorel a roka 1100 v Jeruzaleme zomrel. Pre ďalšie generácie Frankov v križiackych štátoch sa Godefroy stal legendou a jeho sila a odvaha sa stala námetom mnohých truvérskych piesní.
Mladosť
thumb|left|Rímsko-nemecký cisár Henrich IV. Narodil sa okolo roku 1060 v Boulogne-sur-Mer. V čase Godefroyho života bolo toto územie súčasťou Svätej ríše rímskej a bolo rozdrobené na malé panstvá, formálne poddané ríši. Skutočnosť, že bol Godefroy druhorodený, teda nie dedič rodového titulu a majetku, bola rozhodujúca pre jeho ďalšiu kariéru bojovníka.
Keď zomrel jeho strýko z matkinej strany, dolnolotrinský vojvoda Godefroy IV. odkázal svoje vojvodstvo Godefroyovi. Ale nemecký kráľ Henrich IV. nedovolil, aby sa tak dôležité a veľké léno dedilo po matke, navyše sa obával, že mladému Godefroyovi by sa vojvodstva mohlo rozpadnúť. Kráľ Henrich tak na uvoľnené miesto titulárne dosadil svojho dvojročného syna Konráda a Godefroyovi nechal len markizát Anvers, grófstvo Verdun a panstvo Bouillon vArdenách. Godefroy zostal Henrichovým vazalom a vernou službou nemeckému kráľovi a neskoršiemu cisárovi Henrichovi nakoniec získal Lotrinsko vo funkcii ríšskeho správcu, nie však ako léno. Godefroy kráľovi aj naďalej slúžil, podporoval ho v zápase o investitúru s pápežstvom a bojoval na Henrichovej strane s nemeckým vzdorokráľa Rudolfom Švábskym.
O Godefroyovej účasti na Henrichových výpravach sa vie veľmi málo. Kronikár opisuje Godefroyovu účasť v bitke pri rieke Elster takto:
Existujú však silné pochybnosti, či sa Godefroy bitky vôbec zúčastnil. Rovnako je nejasný jeho podiel na dobytie Ríma cisárskymi vojskami v roku 1083. Je isté, že sa Henrichovej talianskej výpravy aj obliehania Ríma zúčastnil, či však osobne zasiahol do bojov v meste, alebo bol v tom čase chorý, zostáva otázne.
Prvá križiacka výprava
thumb|Vodcovia prvej križiackej výpravy: Godefroy z Bouillonu, Bohemund Tarentský, Raimond IV. z Toulouse a Tankred Galilejský, 19. storočie
V roku 1095 na koncile v Clermonte nástupca Gregora VII., pápež Urban II., vyhlásil križiacku výpravu za oslobodenie Jeruzalema od neveriacich. Zbožného Godefroya veľmi ovplyvnilo najmä clunyjské hnutia a cisár Henrich si prestával byť istý jeho lojalitou. Godefroy sa preto rozhodol pripojiť k výprave a natrvalo sa usadiť v Svätej zemi. Bol tak jediným významným ríšskym šľachticom, ktorý sa k prvej križiackej výprave pridružil.
Spolu s Godefreym sa rozhodli k výprave pridať i jeho bratia Eustach a Balduin, ktorý žil na Godefroyovom dvore. Každý znich mal pre pripojenie sa k výprave úplne iné motívy. Eustach túžil posilniť svoju politickú prestíž a o výpravu v skutočnosti záujem nemal, preto sa pokojne podriadil veleniu svojho brata Godefroya a do dejín výpravy sa nijako výrazne nezapísal. Najmladší Balduin chcel získať pôdu a postavenie. Bol ambiciózny, cieľavedomý a zo všetkých križiackych veľmožov najnebezpečnejší.
V Lotrinskom vojvodstve však nie všetci s Godefroyovým rozhodnutím odísť do Svätej zeme sympatizovali, lebo zbožný Godefroy bol medzi poddanými obľúbený. Kronika svätohubertská jeho rozhodnutie líči ako zradu, lebo opustil svojich poddaných, o ktorých mal ako lénny pán povinnosť starať sa, a "vymenil isté za neisté". Godefroy uzavrel mier so svojím dlhoročným nepriateľom, biskupom Richerom zVerdun, ktorému predal verdunské grófstvo a mestá Stenay a Mouzay na rieke Mása. Panstvo Bouillon zastavil biskupovi Otbertovi zLiège. Za svoj majetok chcel Godefroy len drahý kov, ktorý bol univerzálnym platidlom. Celkom tak zhromaždil 360 kilogramov striebra.
Výprava sa na rozdiel od výprav ostatných francúzskych veľmožov vydala na východ cez Svätú ríšu rímsku a ďalej cez Uhorsko ako nedlho pred tým pútnické križiacke húfy Petra Pustovníka a rytiera Gautiera Sans- Avoir. Pretože bol Godefroy stále leník cisára Henricha, ktorý bol pápežovým nepriateľom, nemohol ísť cez Taliansko, koré ovládali pápežovi stúpenci. Aby získal ešte viac peňazí, Godefroy cestou vydieral nemeckých Židov, ale nikdy nezašiel až k pogromom akými sa vyznačovala ľudová výprava grófa Emericha z Leisingenu. Keď Lotrinčané dorazili na nemecko-uhorskej hranice, uhorský kráľ Koloman, po zlých skúsenostiach s ľudovými križiackymi húfy, požadoval od Godefroya jeho brata Balduina ako rukojemníka. Balduin pri predstave, že by mal byť Maďarom vydaný zúril, Godefroy ho však presvedčil a kráľovi Kolomanovi sa vojvoda osobne zaviazal prejsť krajinou bez incidentov. Svoje slovo dodržal a lotrinská armáda sa v Uhorsku zdržala akýchkoľvek násilností. thumb|[[Gustave Doré: Godefroy z Bouillonu a ostatné vodcovia výpravy skladajú lénnu prísahu byzantskému cisárovi Alexia I.]]
Po prechode byzantskej hranice už križiakov očakávali byzantskí sprievodcovi s ktorými v decembri 1096 dospeli do Selymbie na pobreží Marmarského mora, asi päťdesiat míľ západne od byzantského hlavného mesta Konštantínopolu. Lotrinská výprava dorazila do Byzantskej ríše ako druhá, hneď po Francúzoch, ktorrých viedol gróf Hugo I. z Vermandois, mladší brat francúzskeho kráľa Filipa I. Medzi Lotrinčanmi kolovali povesti, že Byzantínčania s grófom z Vermandois nakladajú ako s väzňom, začali preto z pomsty drancovať byzantské územia. Hugo síce do istej miery väzňom bol, ale v Konštantínopole s ním bolo kráľovsky zaobchádzane, a keď cisárovi Alexiovi I. zložil požadovanú lénnu prísahu, bol zahrnutý darmi. Rovnakú lénnu prísahu požadoval cisár Alexios aj po Godefroyovi a jeho bratoch. To však Godefroy a Balduin odmietli; Godefroy predovšetkým namietal, že prísahu zložil už cisárovi Henrichovi a nechcel prisahať druhýkrát, navyše cisárovi, ktorého nepoznal. Lotrinčania preto navrhli, aby sa celá situácia vybavila, až dorazí zvyšok križiackych veľmožov. Alexios bol presvedčený, že na byzantskom území sa križiaci podrobia jeho veleniu, a pokúsil sa Godefroya prinútiť k prísahe. Hugo z Vermandois osobne dorazil do lotrinského tábora, aby odporujúceho Godefroya presvedčil, ale márne. Kým križiaci zimovali v Selymbii, Alexia prešla trpezlivosť a prerušil im zásobovanie. Balduin začal nevyberane drancovať okolie i predmestie Konštantínopola, kde došlo k stretom s príslušníkmi kmeňa Pečenehov, ktorí slúžili v byzantskom vojsku. Cisár nakoniec križiakom ustúpil a dodávky obnovil, ale ani potom sa prísahy nedočkal. Okolo Veľkej noci Alexios znova dodávky zásob obmedzil, aby Godefroyovu neústupnosť zlomil. Balduin obnovil plienenie a potom dokonca Godefroya presvedčil k útoku na Konštantínopol. Lotrinčania mesto napadli na Zelený štvrtok, boli však odrazení a cisár druhý deň privolal vojsko, ktoré križiakov porazilo. Táto bitka bola prvým otvoreným bojom medzi križiakmi a byzantskú armádou. Godefroy si uvedomil, že ďalšia bitka s cisárovým vojskom by mohla znamenať katastrofu, a preto nakoniec on, Balduin, Eustach aj Balduin Le Bourg a ostatní vysoko postavení rytieri na Boží hod veľkonočný Alexiovi zložili lénnu prísahu. Cisár ich potom bohato obdaroval a o niekoľko dní neskôr dal lotrinské vojsko prepraviť do Anatólie.
Cesta Anatóliou
thumb|Godefroy zBouillonu ako vodca výpravy Historia rerum in partibus transmarinis gestarum (13. storočie) Keď do Anatólie dorazila väčšiu časť križiakov, Godefroy spolu s vodcom juhotalianskych Normanov Bohumundom zTarentu vyrazil na východ k Nikaii- predsunutej bašte tureckej moci. 6. mája 1097 Lotrinčania k mestu dorazili a hneď pod hradbami postavili tábor. O Godefroyovych činoch počas obliehania nie je známe nič bližšie až na príhodu opisujúcu Godefroya ako skvelého lukostrelca, ktorý vraj presnou ranou zostrelil tureckého obrancu, ktorý z hradieb na útočiacich križiakov hádzal veľké kamene. Potom, čo po siedmich týždňoch a troch dňoch mesto padlo, sa vojsko rozdelilo na dve skupiny. Prvú tvorili byzantské oddiely a predovšetkým normandskí a flámski príslušníci výpravy pod velením Bohemunda z Tarentu, zatiaľ čo Francúzi, Lotrinčania a Provensalčania vedení Godefreyom a toulouským grófom Raimondom de Saint-Gilles tiahli deň cesty v závese za nimi. Keď Bohemundovo vojsko prepadli v údolí Dorylaeum Turci, Godefroy prišiel rýchlo s armádou Normanom na pomoc a vyslobodil ich z obkľúčenia.
Výprava pokračovala ďalej do anatolského vnútrozemia. Keď križiaci prešli okolo Herakleje (dnešné turecké mesto Ereğli), oddelili sa od hlavného voja Godefroyov najmladší brat Balduin a Bohemundov synovec Tankred, aby si pre seba vydobyli nejakú korisť. Kým Tankred s Balduinom spoločne dobyli prístav Tarsus, rodisko apoštola Pavla, utrpel Godefroy z Bouillonu vážne zranenia, keď sa snažil zachrániť neozbrojeného pútnika napadnutého medveďom.
21. októbra obliehalo križiacke vojsko Antiochiu. Spočiatku bolo v blízkosti mesta na nájdenie dosť zásob, ale časom križiaci okolie vydrancovali a začali hladovať. Začala zima a obdobie dažďov. Godefroy bol v tej dobe chorý, svoje oddiely teda neviedol do prvých bitiek o mesto. Správy o jeho činoch sa objavili až vo februári 1098 z bitky so sultánom Ridvanom z Aleppa, ktorý prišiol Antiochii na pomoc, a z bojov o rímsky most cez rieku Orontes. V tejto bitke vraj Godefroy ohromil svojich spolubojovníkov i kronikára svojou fyzickou silou, keď jedného tureckého jazdca v zbroji presekol na dve polovice.
Križiaci sa v júni 1098 konečne zmocnili Antiochie a sami sa dostali do obkľúčenia vojskom mosulského atabega Kerbogu. Vtedy už Godefroy nemal ani vlastného koňa a až po veľkom naliehaní mu ho zapožičal gróf z Toulouse Raimond de Saint-Gilles. Viac sa však už o Godefroyovi kroniky nešíria. Na rozdiel od ostatných križiackych vodcov sa lotrinský vojvoda neangažoval v mocenských sporoch medzi vodcami. Nepodnikal žiadne samostatné koristnícke výpravy, správal sa skôr nenápadne a kronikára nezaujal ničím okrem niekoľkých hrdinských činov v boji. thumb|left|Godefroy so svojimi rytiermi je vítaný v Kilíkii
Miestne vojny a výprava na juh
Potom čo križiaci odrazili Kerbogovu armádu bola Antiochia definitívne obsadená. Medzi Bohumundom z Tarentu a Raimondom de Saint-Gilles vypukol ostrý spor o mesto, lebo Bohemund si ho chcel privlastniť pre seba a uplatňoval svoj nárok ako dobyvateľ mesta. Vojaci boli demoralizovaní a niektorí začali svojvoľne drancovať okolie. Godefroy sa pri pohľade na úpadok morálky rozhodol odísť aj so svojím lotrinským vojskom do Edessy za bratom Balduinom, ktorý mu zo svojho grófstve prepožičal mestá Turbessel a Ravendel. Tu sa zapojil do šarvátok a vojen miestnych seldžuckých vládcov. O pomoc Godefroya požiadal turecký vládca mesta Azaz, emir Omar, ktorý povstal proti sultánovi Ridvanovi z Aleppa. Godefroy žiadosť o pomoc vyslyšal a vojsko sultána, ktoré zatiaľ obliehal Azaz, zahnal na útek. Omar potom pred Godefreyom pokľakol a ako prvý moslimský vládca vstúpil do služieb križiaka.
Na začiatku roka 1099 pútnici a časť neurodzených bojovníkov odišli z Antiochie na Jeruzalem, z vodcov sa však zúčastnil len Raimond de Saint-Gilles. Ten cestou obsadil Marquiu a Tortosa a jeho úspechy prinútili Godefroya, Bohemunda a vojvodu Róberta z Normandie k ceste na juh, ktorá sa uskutočnila koncom februára. V prístave Latakia sa spojili s vojskom grófa Roberta Flanderského. Cestou dobyli antické mesto Byblos (za križiackej vlády Gibelet) a potom dorazili pred Arku, ktorú zatiaľ obliehala prvá časť výpravy vedená Raimondom. Tu prepukli ďalšie hádky medzi normanskými a provensálskymi križiakmi. Normani nesúhlasili s Raimondovým štýlom obliehaní a kritizovali ho za to, že verí v pravosť relikvie Svätej kopije, ktorá bola objavená v Antiochii. Na Veľký piatok preto prostý pútnik a nálezca kopije Petr Bartolomej podstúpil ordálie ohňom, ktoré mali dokázať pravosť relikvie. Peter zomrel, ale jeho smrť na pútnikov i kniežatá tak zapôsobila, že zanechali hádok aj obliehania Arky. Vďaka svojmu morálnemu kreditu sa vodcom výpravy stal Godefroy z Bouillonu, pod ktorého vedením križiaci 7. júna 1099 po prvýkrát uvideli Jeruzalem.
Dobytie Jeruzalema
thumb|Gustave Doré: Križiacke obliehacie stroje Keď križiaci pod Godefroyovým vedením dorazili kJeruzalemu, každý zveliteľov sa utáboril na inej strane mesta. Godefroy zBouillonu rozbil ležanie na severovýchode Jeruzalema, kde strážil úsek od Herodesovej brány až po údolie Jozafát a Kidrone. Po odrazení prvého útoku začali križiaci 19. júna stavať dve pohyblivé obliehacie veže, jednu pre Godefroya a Roberta Flanderského na severe mesta staval Gaston de Béarn a druhú pre Raimonda zToulouse na juhu staval Guilelmo RICO zvaný Opilec. Križiaci si napriek odrazenie prvého útoku a veľkými problémami so zásobovaním vodou vo vojsku s významnou pomocou duchovných udržiavali vysokú morálku.
Navečer 9. júla sa rozhodlo, že obe veže budú pripravené na generálny útok. Obrovské veže bolo dobre vidieť zhradieb a obrancovia mesta v ich blízkosti tak mohli pripravovať obrannej pasce a prekážky, ktoré mali zabrániť vežiam, aby sa dostali až ksamotným hradbám. Lotrinský vojvoda prikázal, aby vojaci za noci celú vežu rozobrali a zase zložili na inom mieste. Akcia sa skutočne podarila a druhý deň ráno stála znovu zostavená veža istromi obliehacími praky proti Herodesovom bráne.
Skupina turmalínu
náhľad|vpravo|Elbait z brazílskej provincie Minas Gerais Turmalíny sú skupina trigonálnych minerálov všeobecného vzorca AD3G6(BO3)3 [ T6O18 ] Y3Z, kde:
Godefroy z Bouillonu
Dobytie Jeruzalema
Väzí v ceste k hradbám stáli predovšetkým priekopy, ktoré sa Godefroya aj Raimond zToulouse podarilo zasypať za tri dni. Godefroyova trojposchodová obliehacie veža, s krížom a postavou ukrižovaného Ježiša na vrchole, sa potom pozvoľna dala do pohybu. V najvyššom poschodí bol Godefroy sbratom Eustatius, aby na hradby vpadli medzi prvými.
Skupina turmalínu
Charakteristika
Minerály tohto radu vytvárajú hranolovité kryštály, často pozdĺžne ryhované, ktoré môžu mať na priereze zaoblený trojuholníkový tvar. Vyskytujú sa však aj v podobe celistvých a kompaktných agregátov. Turmalínový rad tvoria nasledovné minerály:
Godefroy z Bouillonu
Dobytie Jeruzalema
Obrancovia mesta márne ostreľovali približujúce sa veže z lukov, balisty a katapultov. V boji zblízka sa medzi obrancami začala šíriť panika a mnohí sa dali na útek. Križiakom sa podarilo dostať sa do mesta a otvoriť Herodesovho bránu. Nastalo celodenné vraždenie a kynoženie. Nie je isté, či sa masakru zúčastnil Godefroy a jeho vojaci. Jeden z židovských obyvateľov, ktorý prežil, neskôr povedal:
Skupina turmalínu
Vznik
Tvoria sa v granitoch, pegmatitoch a niektorých premenených horninách. Vyskytujú sa tu spolu s mnohými ďalšími minerálmi, napr. s berylom, zirkónom, kremeňom a živcom.
Godefroy z Bouillonu
Dobytie Jeruzalema
Je možné, že "tými prekliatými Nemcami" mal na mysli Lotrinčanov. Podľa Alberta z Aix Godefroya trápilo svedomie, že vraždeniu nedokázal zabrániť a činil za to pokánie. Z obyvateľov mesta prežilo len niekoľko málo civilných osôb a miestodržiteľ Iftíkar ad-Daula so svojou gardou, ktorá sa zabarikádovala v Dávidovom veži. Tá sa nakoniec vzdala Raimond zToulouse, ktorý miestodržiteľa aj jeho sprievod nechal eskortovať do Aškalóna, ktorý držali Egypťania.
Skupina turmalínu
Iné projekty
.
Godefroy z Bouillonu
Ochranca Svätého Hrobu
thumb|Idealizovaný renesančný obraz Godefroya z Bouillonu ako ochranca Božieho hrobu od Giacoma Jaqueria, 1420 (Majster z Mantaského hradu, nástenná maľba, hrad Manta, okolo 1420) Po dobytí Jeruzalema sa rozhorel spor o to, kto bude mestu vládnuť. Zástupcovia cirkvi požadovali, aby mesto bolo riadené teokraticky, čo šľachta odmietla a rozhodla sa zvoliť si medzi sebou kandidáta na jeruzalemský trón. Vhodnými osobami boli iba Godefroy z Bouillonu a Raimond z Toulouse. Hoci Raimond nebol u šľachticov, pútnikov ani vojakov príliš obľúbený, bola koruna ponúknutá najprv jemu. Raimond však korunu odmietol a dúfal, že tak znemožnil, aby ju prijal Godefroy. Veľmoži na Raimonda nenaliehali a ponúkli vládu lotrinskému vojvodovi, ktorý bol medzi križiakmi síce obľúbenejší, ale ako štátnik nebol príliš schopný, čo však počas krížovej výpravy nemal príležitosť prejaviť. Godefroy
Križiacke armády sa stretli v Ramlehu, kde Godefroya Tankred a Eustatius oznámili, že egyptská armáda neočakáva stret skôr ako v Jeruzaleme. Godefroy chcel využiť moment prekvapenia a nariadil vytiahnuť moslimom ústrety. V sobotu postupujúcou križiaci ukoristili stáda dobytka určená pre egyptskú armádu. V nedeľu 12. augusta dorazilo križiacke vojsko na dohľad protivníka. Za svitania sa križiaci zoskupili do troch šíkov a na nepripravených Egypťanov okamžite zaútočili. Chabý odpor bol rýchlo premožený a moslimovia sa dali na zbesilý útek do Aškalóna. Križiaci začali drancovať opustené ležanie. Ochranca Svätého hrobu sa oboril na svoje rabující pešiakmi:
Odplávala aj kotviaca egyptská flotila. Mesto Aškalón sa chcelo križiakom vzdať, ale pretože kapituláciu ponúklo Raimondovi de Saint-Gilles a nie Godefroyovi, vypukol medzi oboma vojvodcami opäť ostrý spor. Godefroy sa obával, že by sa po kapitulácii Raimond mohol Aškalóna zmocniť. Raimond teda aj so svojimi vojakmi obliehanie zanechal. Svojim úzkoprsým konaním Godefroy pobúril aj ostatních a tí ho opustili. S takto preriedenou armádou bol útok na mesto nemysliteľný a Godefroy obliehanie vzdal. thumb|Gustav Doré: Gérard deAvesnes priviazaný na hradbách Arsuf
Po návrate do Aškalóna sa Godefroy sústredil na získanie dôležitých prístavov. V Arsufe vypuklo povstanie, obyvatelia mesta pobili nepočetnú križiacku posádku a zajali veliteľa, rytiera Gérarda z Avesnes. Ochranca Svätého hrobu vytiahol s vojskom vzburu potlačiť. Obyvatelia ponúkali prepustenie Gérarda priviazaného na hradbách výmenou za svoju slobodu. Godefroy Gerardovi nechal údajne odkázať:
Sedem týždňov križiaci mesto neúspešne obliehali, až sa nakoniec v decembri 1099 vrátili späť do Jeruzalema. Potom do Jeruzalema dorazil nový pápežský legát Daimbert z Pisy sprevádzaný Bohumundem z Antiochie. O niekoľko dní neskôr dorazil Balduin z Boulogne, aby splnil svoj sľub navštíviť Boží hrob. Daimbert zosadil jeruzalemského patriarchu Arnoula deChocques a ihneď sa uvoľneného úradu zmocnil sám. Potom začal požadovať, aby mu Godefroy zložil lénnu prísahu. To síce Godefroy odmietol, ale vedel, že musí uznať patriarchu za svojho lenného pána, pretože nemá kráľovský titul.
Bohemunda a Balduin sa dlho nezdržali, prenechali ale Godefroya časť svojich vojakov, vďaka ktorým Godefroy začal uvažovať o dobytie niektorého ďalšieho palestínskeho prístavu. Nezmieriteľní Egypťania vyslali malú expedíciu na posilnenie vzbouřeného mesta Arsuf. Križiaci ale egyptský oddiel odrazili a arsufští predáci sa nakoniec rozhodli vzdať sa Godefroya. Ten nekládol príliš kruté podmienky kapitulácie a okolité drobné arabské emiráty, výmenou za toleranciu viery a voľný obchod, ponúkli platenie tribútu a dávok, čo Godefroy prijal.
thumb|left|Smrť Godefroya z Bouillonu (Salles des Croisades, Versailles (1839 – 1842))
Záver vlády
Na jar roku 1100 sa križiaci vydali na výpravu proti arabským emirátom vo vnútrozemí, ktoré boli podporované z Damašku. Tankred, novopečený knieža z Galileje, sa vydal na výpravu do Zajordánska a s Godefroyovou pomocí odrazil vojsko emira Dukaka z Damašku. Zajordánsko bolo nútené podrobiť sa Tankredovi. Po návrate do Jeruzalema Godefroy ťažko ochorel. Patriarcha Daimbert proti nemu neustále brojil a snažil sa získať moc. Godefroy v obave pred Pisáncami, o ktorých sa patriarcha opieral, proti Daimbertovi nezasahoval. Po priplutí veľkej benátskej flotily sa vydal do Jaffy, kde chcel získať Benátčanov pre spoluprácu. Vo vyjednávaní mu tiež pomohli Tankred s Daimbertom. Potom sa väčšina jeruzalemskej armády spolu s Benátčananmi a Daimbertom vydala proti pobrežnému mestu Haifa.
Nemocný Godefroy sa potom vrátil späť do Jeruzaléea, kde 18. júla 1100 svojej chorobe podľahol. Veliteľ jeruzalemskej posádky Garniel de Grez dal ihneď informovať Godefroyovho brata Balduina z Boulogne. Zatiaľ dal posilniť mestskú posádku a smrť Ochrancu Svätého hrobu držal ešte nejaký čas v tajnosti. 23. júla 1100 bol Godefroy z Bouillonu v Bazilike Svätého hrobu pochovaný. Jeho nástupcom sa stal brat Balduin, už ako korunovaný jeruzalemský kráľ Balduin I.
Odkaz a odraz v umení
thumb|Friedrich Overbeck: Archanjel Gabriel Godefroyovi nariadďuje oslobodiť Jeruzalem Godefroyova postava sa stala vďačným modelom ideálního rytiera. Už Geoffrey Chaucer ho vo svojich Canterburských poviedkach popisuje ako „skutočne dokonalého urodzeného rytiera“. Godefroy sa stal vzorom pre celú nasledujúcu generáciu rytierov. V súdobých kronikách bola zdôrazňovaná najmä jeho zbožnosť a cnosti.
Godefroyova úloha bola popísaná v kronike Gesta Francorum, ktorú počas križiackej výpravy spísal anonymný rytier (latinizované Anonymus) slúžiaci vo vojsku Bohemunda z Tarentu, ďalej v kronike Alberta z Aix a či Raimonda z Aguilers. Viliam z Tyru spracoval príbeh Godefroya z Bouillonu neskôr v 12. storočí. Medzi potomkami pôvodných križiakov usadených v Palestíne už bol Godefroy v tej dobe legendou.
Neskôr sa Godefroy stal hrdinom mnohých trubadúrskych básní (chanson de geste). Jeho postava sa objavuje v renesančnej básni Torquata Tassa Oslobodený Jeruzalem. Godefroyova duša sa spolu s dušami ďalších „bojovníkov za vieru“ objavuje v nebi Božskej komédie Dante Alighieriho. Godefroy tiež pod menom Goffredo vystupuje v opere Georga Friedricha Händela Rinaldo z roku 1711, prvej taliansky spievanej opere uvedenej v Londýne.
V súčasnosti Ochranca Svätého hrobu vystupuje v knihách ako sú Svätá krv a Svätý grál a Da Vinciho kód Dana Browna, Železná kopija Stephena R. Lawheada, alebo Godfrey de Bouillon, Obranca Svätého hrobu Toma Tozera.
Svetový esperantský zväz
Svetový esperantský zväz (Universala Esperanto-Asocio, skratka UEA) je najvyššia organizácia esperantského hnutia, sídlo má v Rotterdame. Má členov v 117 krajinách (podľa Ročenky z roku 2007) a má oficiálne vzťahy s OSN a UNESCO. K približne 6 000 individuálnym členom je prihlásených aj 67 národných esperantských zväzov s približne 12 000 členmi. Terajším predsedom UEA je Mark Fettes, zvolený na UK 2013 v Reykjavíku.
Svetový esperantský zväz bol založený v roku 1908 Hectorom Hodlerom a odvtedy tvorí esperantskú centrálu, ktorá riadi celosvetové hnutie, usporadúva svetové kongresy esperanta, odborné konferencie, patrí medzi organizácie UNESCO do kategórie B, kde sú najvýznamnejšie svetové organizácie.
Štruktúra
UEA má individuálnych členov, ktorí sú registrovaní v centre v Rotterdame a pridružených členov, ktorí sú členmi pridružených národných asociácií.
Najvyšší rozhodujúci orgán je Výbor UEA, ktorý volí Vedenie. Do Výboru je možné sa dostať tromi rôznymi spôsobmi:
Úrady
UEA má Ústrednú kanceláriu v Rotterdame, Holandsku. Tam sídli aj TEJO, mládežnícka sekcia. Okrem toho existujú aj mnohé iné organizácie, napr. úrad v New Yorku v sídle OSN (od roku 1977) a Africké Centrum (od roku 2001). Dnes sú už len históriou centrá v Ženeve a Budapešti.
Mládežnícka sekcia
Mládežníckou sekciou UEA je Celosvetová esperantská mládežnícka organizácia (Tutmonda Esperantista Junulara Organizo, skratka TEJO). TEJO má vlastnú štruktúru a vlastný Výbor a Vedenie, ale závisí od „materskej“ organizácie UEA.
Podobne ako UEA organizuje Svetový kongres esperanta (UK) aj TEJO organizuje svoj kongres, Medzinárodný mládežnícky kongres (Internacia Junulara Kongreso, skratka IJK) každoročne na inom mieste. Tento kongres je jednotýždňová udalosť plná koncertov, prezentácií, výletov a zábavy, všetko čo priťahuje mladých z celého sveta.
Aktivity
UEA má za cieľ, podľa Štatútu z roku 1980, rozširovať používanie esperanta, pracovať na riešení jazykového problému v medzinárodných vzťahoch, uľahčiť všetky duchovné a materiálne vzťahy medzi ľuďmi a „nechať vyrásť medzi svojimi členmi silný pocit solidarity a rozvinúť v nich pochopenie a úctu k ostatným národom“.
Vzťahy
Okrem OSN a UNESCO, má UEA poradné vzťahy aj s UNICEF a Radou Európy a všeobecné vzťahy s Organizáciou Amerických Štátov. UEA oficiálne spolupracuje s Medzinárodnou organizáciu pre normalizáciu (ISO). Asociácia je aktívna v informovaní v Európskej únií a v iných medzištátnych a medzinárodných organizáciách a konferenciách. UEA je členom v Európskej jazykovej rade, spoločnom fóre univerzít a jazykových združení pre rozvoj poznania jazykov a kultúr v a mimo Európskej únie.
História
Po druhej svetovej vojne UEA nazývala dovtedajších členov „Individuálni členovia“. Boli prijaté Krajinské organizácie a ich členovia boli nazvaní „Pridružení členovia“ (cez Krajinské organizácie). Počas rokov 1949-1955 a neskoršie, bolo najskôr zakázané a potom len ťažko organizovať esperantské organizácie vo väčšine krajín východnej Európy; postupne východoeurópske organizácie nakoniec získali právo prihlásiť sa do UEA (sovietska 1989). V sedemdesiatych rokoch sa mohli prihlásiť mnohé juhoamerické organizácie, v osemdesiatych a deväťdesiatych začali prichádzať africké organizácie.
Počet individuálnych členov počas storočnej histórie kolísal medzi 50 000 až 80 000 členov, s vrcholom na konci dvadsiatych rokov minulého storočia a minimom po oboch svetových vojnách. V šesťdesiatych a osemdesiatych rokoch UEA mala veľa členov z východnej Európy; počet týchto členov rýchle klesol po roku 1989.
Eastman Kodak
Eastman Kodak Co. alebo Kodak je americká technologická spoločnosť zameraná na riešenia v oblasti digitálneho zobrazovania, fotografického a filmového priemyslu a služieb v súvisiacom odvetví. Sídlo spoločnosti je v Rochesteri, New York. Bola založená Georgeom Eastmanom v roku 1888. Kodak poskytuje balenie, funkčnú tlač, grafickú komunikáciu a profesionálne služby pre firmy po celom svete. Jej hlavnými obchodnými segmentami je digitálna tlač a grafika pre firmy, zábavný a filmový priemysel.
Kodak je dlhodobo známy najmä pre výrobky v oblasti filmového priemyslu, najmä filmu pre fotografovanie a film. Počas väčšiny 20. storočia bol dominantným producentom a dodávateľom fotografického a dlhometrážneho filmu, pričom v roku 1976 dosiahol takmer 90% trhový podiel v Spojených Štátoch. Popularitu dosvedčuje aj fakt, že reklamný slogan z kampane Kodak moment - "Vy stlačíte spúšť, my urobíme zvyšok" sa pretransformoval do výrazu momentka a je bežne zaužívaný aj dnes.
Kvôli úpadku používania klasického fotografického filmu a pomalému prechodu na digitálnu techniku na konci 90-tych rokov utrpel veľké finančné straty, aj keď jeho vynálezy sú základom pre používanie aj v dnešnej digitálnej fotografii. Pod hrozbou bankrotu bol napokon nútený zmeniť stratégiu a začať sa orientovať na oblasť digitálnej tlače, pričom časťou stratégie bola aj agresívna politika v oblasti využívania jeho patentov.
V januári 2012 bol vďaka pretrvávajúcim problémom v manažmente na pokraji bankrotu a požiadal o bankovú ochranu pred úpadkom. Vo februári toho istého roku jeho správna rada prehodnotila celkovú situáciu a oznámila odklon od doterajšej firemnej politiky, opustenie od výroby digitálnych fotoaparátov, vreckových digitálnych kamier a digitálnych rámčekov a sústredenie sa na trh digitálneho zobrazovania pre podniky a korporácie. V auguste 2012 oznámil predaj divízie fotografického filmu (s výnimkou filmu pre filmový priemysel), skenerov a prevádzku fotokioskov ako prevenciu pred bankrotom. V januári 2013 bolo financovanie spoločnosti (ešte stále pod dohľadom) odobrené na pol roka súdom. Kodak následne predal veľkú časť zo svojho patentového portfólia za viac ako pol miliardy dolárov rôznym spoločnostiam (vrátane Apple, Google, Facebook, Amazon, Microsoft, Samsung, Adobe Systems a HTC).
3 septembra 2013 napokon spoločnosť unikla hrozbe bankrotu vďaka uzavretým záväzkom a zmluvám do budúcnosti pre korporácie a zbavení sa niekoľkých menších aktivít. Doterajšia sféra oblasti podnikania, zameraná na menších a domácich užívateľov bola presunutá na Kodak Alaris ako samostatnú spoločnosť vlastnenú dcérskou spoločnosťou Kodak Pension Plan so sídlom v Spojenom Kráľovstve.
Názov
thumb|right|Reklama na skladací Kodak z roku 1900Písmeno k bolo Eastmanovým obľúbeným; často hovoril: "vyzerá to ako silný, prenikavý druh písmena." Spolu s matkou vymysleli názov Kodak ako anagram. Eastman hovoril, že pre vznik názvu boli použité tri hlavné kritériá: malo byť krátke, ľahko vysloviteľné a nesmelo sa podobať na žiadne iné meno, alebo asociovať čokoľvek iné. Podľa neskorších informácií bol vybratý NODAK ako anagram z NOrth DAKota (štát Severná Dakota), v ktorom neskôr zmenili prvé písmeno N na K a vznikol finálny KODAK.
1900 až 1999
thumb|right|Fotoaparát Brownie č.2 thumbnail|right|Fotografické centrum Kodak, Tennessee, cca. 1930-1945
Produkty a služby
Kodak poskytuje balenie, funkčnú tlač, grafickú komunikáciu a profesionálne služby pre firmy na celom svete. Hlavným segmentom podnikania je Digitálna tlač a grafika pre závody, zábavný a filmový priemysel (Digital Printing & Enterprise and Graphics, Entertainment & Commercial Films).
Digitálna tlač a služby pre podniky
Riešenia digitálnej tlače firmou Kodak zahŕňajú vysokorýchlostnú a veľkoobjemovú atramentovú tlač pre podniky, zariadenia pre farebnú aj čiernobielu elektrofotografickú tlač a spotrebný materiál a služby s tým súvisiace. Bolo predaných a nainštalovaných viac ako 5 tisíc jednotiek.
Spotrebný tovar a služby
Kodak dodnes poskytuje podporu a vyrába spotrebný materiál pre produkty, ktorých vývoj alebo výroba ďalších generácií bola ukončená. Týka sa to najmä digitálnych fotoaparátov, atramentových náplní do tlačiarní, tlačových médií a pod. Pre produkty poskytuje okrem štandardnej telefonickej podpory aj servisné služby priamo na mieste.
Filmový priemysel a televízna produkcia
Kodak si stále udržuje dôležitú pozíciu pri inovovaní a vývoji vo filmovom priemysle. Veľa filmových a televíznych produkcií (filmy, seriály, dokumenty atď.) sú filmované na materiál od Kodaku.
Kodak pomohol presadiť 35mm filmový štandard, známy ako "kinofilm" a 16mm formát pre domáce a nízkonákladové amatérske produkcie. Rovnako aj 8mm formát orientovaný na domáce použitie bol vyvinutý Kodakom. Po prechode na digitálnu technológiu bol vplyv Kodaku slabnúci, ale niektoré produkty boli ešte dlho a bežne zaužívané v televíznych štúdiách pod značkou Eastman Professional Video Tape Products.
Digitálne fotoaparáty a videokamery
Viacero z digitálnych fotoaparátov Kodaku bolo navrhnutých a vyrábaných japonskou spoločnosťou Chinon Industries. V roku 2004 Kodak zakúpil Chinon a došlo k zlúčeniu japonskej pobočky Kodaku s Chinonom. Kodak tým získal najmä inžinierov a dizajnérov Chinonu, ktorí prešli pod Kodak Japan.
Fotografický film a papier
Kodak stále pokračuje vo výrobe špeciálnych filmov a emulzií pre nové a populárnejšie spotrebiteľské formáty, aj keď už ukončil výrobu starších alebo menej populárnych filmov.
Je naďalej dominantným výrobcom halogénov striebra, používaných pri výrobe fotopapierov a fotomateriálu. V roku 2005 však ukončil výrobu fotopapiera prie čierno-bielu fotografiu.
Environmentálne dopady
Kodak je zoširoka kritizovaný ekológmi a výskumnými pracovníkmi ako jeden z najhorších znečisťovateľov v Spojených štátoch. Podľa scorecard.org, internetového portálu, ktorý zhromažďuje informácie o znečistení firmami, Kodak je najhorší znečisťovateľ v štáte New York po tom, čo vypustil 4,4 milióna libier (~2 milióny kg) chemických látok do životného prostredia.
Kodak vďaka reštrukturalizácii a obmedzeniu používania klasickej (chemickej) fotografie v prospech digitálnej výrazne znižuje nepriaznivý vplyv svojej chemickej výroby na životné prostredie, zdravie a bezpečnosť. Pravidelne zverejňuje detailné správy z tejto oblasti.
Vedecký poznatok
Vedecký poznatok je poznatok generovaný vedou.
Avril
Avril je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Job
Job môže byť:
Stomios z Élidy
Stomios (Stomios) bol olympijský víťaz v päťboji v roku 376 pred Kr.
Stomios z Élidy zvíťazil v pentathlone na 101. olympijských hrách v roku 376 pred Kr. a v tejto disciplíne dosiahol aj tri víťazstvá na nemejských hrách. Pentathlon sa v Olympii zaviedol na 18. hrách v roku 708 pred Kr. a jeho prvým víťazom bol Lampis zo Sparty. Pentathlon pozostával zo skoku do diaľky, z behu na jedno stadion, hodu diskom, hodu oštepom a zo zápasenia. V starovekom Grécku bol pentathlon veľmi obľúbený. Staroveký autor Pausanias zaznamenal, že Stomios mal v olympijskej Altide sochu. Ako to hlásal nápis na podstavci, Stomios si zo súťaží v penthatlone odniesol jeden víťazný veniec z Olympie a tri z Nemeie. Pausanias ďalej uvádza: „''Nápis hovorí ešte to, že Stomios ako veliteľ élidskej jazdy postavil víťazné znamenia a usmrtil nepriateľského náčelníka, po výzve na súboj. Éliďania vyhlasujú, že pochádzal zo Sikyónu, a že bol náčelníkom Sikyónčanov, a oni sami tiahli proti Sikyónu z priateľstva k Tébanom, spolu s vojskom z Boiótie. Zdá sa, že k výprave Éliďanov a Tébanov došlo po porážke Lakedaimončanov v bitke pri Leuktre."'' Sikyón bol Tébanmi dobytý v roku 369 pred Kr., t. j. niekoľko rokov po olympijskom víťazstve Stomia.
Hospital de la Santa Creu i Sant Pau
Hospital de la Santa Creu i Sant Pau (doslova "Nemocnica Svätého kríža a Svätého Pavla") alebo skrátene Hospital de Sant Pau sa nachádza v Barcelone. Tento komplex budov bol postavený v rokoch 1901 – 1930 v štýle katalánskej secesie modernisme. Budovu navrhol katalánsky architekt Lluís Domènech i Montaner. Sochy na priečelí vytvoril Pablo Gargallo.
Hoci súčasná podoba nemocnice pochádza zo začiatku 20. storočia, jej založenie spadá do roku 1401, keď sa zlúčilo šesť malých stredovekých nemocníc. Budova bola v prevádzke až do júna 2009, keď sa začali práce na rekonštrukcii po ktorej bude slúžiť ako múzeum a kultúrne centrum.
Spoločne s koncertnou sálou Palau de la Música Catalana bola v roku 1997 zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Wilhelm Johannsen
Wilhelm Ludwig Johannsen (* 3. február 1857, Kodaň, Dánsko – † 11. november 1927, Kodaň) bol dánsky biológ a botanik, priekopník experimentálnej genetiky rastlín, zakladateľ modernej genetickej terminológie. Ako prvý použil pojem gén.
Rosice
Rosice môže byť:
Altenach
Altenach je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Promot
Promot (angl. promote) je oznámenie počítača požadujúce ďalšie príkazy alebo údaje od používateľa.
Zaječice (okres Chrudim)
Zaječice súobec v Česku v okrese Chrudim v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 065 obyvateľov, z toho 546 mužov a 519 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,4 roka (muži 40,0 roka, ženy 42,9 roka).
Prepadnutie Slanca
Prepadnutie Slanca bol ozbrojený vojenský prepad obce Slanec (a prechodne aj obcí Kalša, Slivník a Kuzmice) zo strany regulárnej maďarskej armády, ktorý sa uskutočnil dňa 19. decembra 1938. Výsledkom bolo krátkodobé obsadenie štyroch obcí maďarskými jednotkami, materiálne škody, dve obete a dvoch zranených na česko-slovenskej strane. Po stretnutí s česko-slovenským styčným dôstojníkom podvečer toho istého dňa sa Maďari na rozkaz z Budapešti stiahli z územia Česko-Slovenska.
Predchádzajúce udalosti
Na základe viedenského rozhodnutia Nemecka a Talianska o novej hranici Česko-Slovenska a Maďarska zo dňa 2. novembra 1938 bola obec Slanec ponechaná ČSR. Susedný Rákoš pripadol Maďarsku, ktoré ho obsadilo dňa 10. novembra 1938.
V priebehu novembra sa v Slanci vyskytla masívna agitácia v prospech pripojenia obce k Maďarsku, ktorú organizoval predseda Zjednotenej maďarskej strany v Slanci János Kmec. Ten skoncipoval žiadosť o pričlenenie Slanca k Maďarsku a následne ju odovzdal v Budapešti Pálovi Telekimu a v Bratislave centrále Zjednotenej maďarskej strany.
3. decembra 1938 boli obyvatelia Slanca vychádzajúci z miestneho kostola dopytovaní, či chcú byť pripojení k Maďarsku. Väčšina mala odpovedať kladne. O dva dni neskôr zorganizovali obyvatelia maďarskej národnosti demonštráciu. Uskutočnil sa sprievod s maďarskými vlajkami, počas ktorého sa spievali maďarské národné piesne i hymna. Domy boli vyzdobené maďarskými zástavami.
Demonštrácie pokračovali aj v dňoch 12., 13., 14. a 15. decembra. Vtedy sa za obcou v blízkosti demarkačnej línie zišlo asi 80 až 100 miestnych žien, ktoré prevolávali promaďarské heslá „Éljen Magyarország“ a „Éljen Horthy“ (Nech žije Maďarsko. Nech žije Horthy). Všetky demonštrácie boli potlačené četníctvom.
Následné vyšetrovanie ukázalo, že obyvatelia žiadali pripojenie Slanca k Maďarsku aj z hospodárskych dôvodov. Poškodilo ich najmä odčlenenie slaneckých lesov od obce, ako aj pričlenenie Košíc a Michalian k Maďarsku.