cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pavlovov dom
Symbol vytrvalosti
Generál Čujkov, veliteľ obrany Stalingradu vo svojich memoároch ironicky poznamenal, že Nemci stratili viac mužov, pri snahe obsadiť Pavlov dom, ako pri obsadzovaní Paríža.
Gnóma
Gnóma je stručne vyjadrená múdrosť, myšlienka, ktorá má všeobecnú (nadčasovú) platnosť.
V ľudovej slovesnosti sú gnómami príslovia, v ktorých sa v podobe sentencií vyslovuje životná skúsenosť ľudu. Nazývajú sa aj gnómické príslovia.
Archives Vol. 2 – Original Recordings of Frank Zappa
Archives Vol. 2 - Original Recordings of Frank Zappa je v poradí tretie CD z The Secret Jewel Boxu gitaristu Steve Vaia. Tento disk sa zameriava na trojročné pôsobenie Steve Vaia v skupine Franka Zappu. Booklet obsahuje originálny notový zápis každej skladby, spolu s komentárom Steve Vaia ku každej skladbe.
Charlotta Cordayová
Charlotta Cordayová (* 27. júl 1768, Saint-Saturnin-des-Ligneries, Francúzsko - † 17. júl 1793, Paríž), celým menom Marie Anne Charlotte Corday d'Armont, zavraždila Jeana-Paula Marata, jedného z popredných mužov Veľkej francúzskej revolúcie.
Životopis
Charlotta Cordayová pochádzala z francúzskej šľachtickej rodiny Françoisa de Corday d’Armont a Jacqueline-Charlotte-Marie de Gontier des Autiers. Bola pravnučkou dramatika Pierra Corneille. Po matkinej smrti ju poslali do kláštora v Caen v Normandii, kde bola vychovávaná od trinástich do devätnástich rokov, do roku 1790, kedy bol kláštor zrušený. Potom ju prijala jej teta Madame de Bretteville v Caen, u ktorej žila až do svojho odchodu do Paríža.
Charlotta sa nadchla pre idey Francúzskej revolúcie, čítala Rousseauove knihy a stala sa girondistkou. Rozrušená z postupujúceho útlaku a popravou kráľa Ľudovíta XVI., rozhodla sa zabiť Marata, radikálneho jakobína, ktorý sa výraznou mierou podpísal pod vražedný politický teror vo vtedajšom Francúzsku.
9. júla 1793 odišla Charlotta z Caen do Paríža, kde prišla 11. júla. So sebou mala vydanie Plutarchovych Paralelných životopisov. Po príchode do hlavného mesta šla hľadať Marata. Keď ho nenašla v konvente, rozhodla sa ísť za ním domov. Na tržnici si kúpila za dva franky mäsiarsky nôž a ako zámienku napísala list, s ktorým sa za ním vydala, aby mu ho doručila.
Jean-Paul Marat ju prijal sediac vo vani. Mal nepríjemné kožné ochorenie (psoriázu) a na zmiernenie bolesti odpočíval v kúpeli, kde aj pracoval a prijímal návštevy. Cordayová ako dôvod svojej návštevy uviedla, že prišla udať caenských girondistov. Kým si Marat zapisoval mená, vytiahla Charlotta nôž a bodla ho do hrude. Marat stačil iba vykríknuť a zomrel. Charlottu okamžite zatkli a poslali do parížskej väznice Conciergerie. V ten večer napísala list svojmu otcovi (jeho obsah je známy, pretože sa čítal počas jej súdneho procesu).
''Odpusťte mi, môj drahý otec, že som so svojím životom nakladala bez Vášho dovolenia. Pomstila som nevinné obeti a predišla ďalším katastrofám. Ľud sa jedného dňa zaraduje, že bol zbavený tyrana. (...) Zbohom, môj drahý otec, prosím Vás, aby ste na mňa zabudli, alebo skôr sa radovali z môjho odchodu, ktorého príčina je tak krásna. Bozkávam svoju sestru a milujem ju z celého srdca, rovnako ako všetkých mojich príbuzných. Nezabudnite na ten verš z Corneilla: Zločin je potupa, nie popravisko!'' 250px|vľavo|náhľad|Poprava Charlotty Cordayovej
Nasledujúci deň bola predvedená pred Revolučný tribunál, kde bola odsúdená k sťatiu gilotínou. Cordayovej advokát sa snažil postaviť obhajobu na „pomätení mysle“, ale ona to odmietla a vyhlásila, že vedome spáchala atentát.
Na popravisko ju viezli v červenej košeli, akú museli nosiť zradcovia. Jej posledným želaním bolo, aby jeden z členov národnej gardy nakreslil jej portrét. Ako odmenu mu venovala kader svojich vlasov. Počas celého procesu preukazovala Charlotta nevšednú vyrovnanosť a pokoj. Cestu na popravisko zaznamenal vo svojich pamätiach parížsky kat Charles Henri Sanson:
Maratova vražda však revolučný teror nezastavila, práve naopak rozdúchala nový hon na nepriateľov revolúcie, podľa odborníkov zahynulo vtedy viac ľudí, ako keby ich napísal na zoznam Marat.
Zaujímavosť
Zavraždením Marata z neho Charlotta Cordayová nechtiac urobila mučeníka revolúcie a jeho busty nahradili krucifixy. Sama potom bola považovaná za obludu a špinu Francúzska. Hrdinkou sa stala až po skončení revolučného teroru a v prvých rokoch po revolúcii bola označovaná ako svetská podoba Johanky z Arku.
Peugeot 607
right|thumb|Peogeot 607 zozadu
História
Peugeot 607 sa začal vyrábať v októbri roku 1999, a mal nahradiť model 605. Používal podvozok svojho predchodcu, ale mal modernejší vonkajší dizajn. Ponuka motorov bola úplne nová. Úroveň výbavy bola vysoká, zo všetkých modelov mal ako štandard klimatizáciu, CD prehrávač, elektrické ovládanie okien, 8 airbagov, ABS systém, ukazovateľ tlaku pneumatík a centrálne zamykanie.
2004 facelift
V roku 2004 bol Peugeot 607 preštylizovaný a najpozoruhodnejšou zmenou bol nový motor 2,7 V6 HDi s výkonom 150 kW / 204 HP, ktorý si vyžiadal predĺženie prednej šasi kvôli jeho väčším rozmerom. Spojený bol s 6-stupňovou automatickou prevodovkou, ktorá je k dispozícii aj na model 3,0 V6.
Nástupca
V novembri roku 2009 oznámil Philippe Varin z koncernu PSA, že nástupca modelu 607 nebude model 608 ale 508, ktorý nahradí aj menší model 407.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Oborín
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Oborín v okrese Michalovce.
Rýdzosť
Rýdzosť je miera čistoty drahého kovu, najčastejšie zlata, striebra alebo platiny. Rýdzosť sa uvádza ako pomerný hmotnostný obsah drahého kovu v zliatine vyjadrený v tisícinách (1⁄1000), takže čistý kov má rýdzosť 1000⁄1000. Na výrobkoch z drahých kovov je rýdzosť trvalo označená vyrazenou puncovou značkou.
Zákonná rýdzosť
Podľa puncového zákona sa ustanovuje číselník zákonnej rýdzosti nasledovne:
Słupsk
Słupsk je mesto v Poľsku v Pomoranskom vojvodstve v okrese Powiat słupski v rovnomennej gmine.
Žije tu 88 835 obyvateľov (31. 12. 2021).
Zoznam planétok 74751 – 75000
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Peruánske národné futsalové družstvo mužov
Peruánske národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Peru v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Federación Peruana de Futbol  (FPF). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo už v roku 1986. V júli 2018 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 36. miesto.
Vrcholné podujatia
Na majstrovstvá sveta FIFA sa peruánskemu družstvu nepodarilo ani raz kvalifikovať. Ani zo 4 kontinentálnych šampionátov, ani z novovytvorenej juhoamerickej kvalifikácie v roku 2012, na ktorej skončilo na 7. mieste (postupovali 4 družstvá).
Vélu
Vélu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Peruánske národné futsalové družstvo mužov
Vrcholné podujatia
Na juhoamerických majstrovstvách nepostúpilo nikdy zo základnej skupiny medzi najlepšie 4 družstvá. Najlepšie umiestnenie dosiahlo na turnajoch v rokoch 2003 a 2011, keď skončilo na 6. priečke. Na Juhoamerických hrách sa zúčastnilo dvakrát, lepší výsledok dosiahlo v roku 2018, kde obsadilo 4. miesto.
Vélu
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Berizky-Čečeľnycki
Berizky-Čečeľnycki je dedina (село) na Ukrajine v Čečeľnyckom rajóne vo Vinnyckej oblasti. Žije tu 990 obyvateľov.
Gnostici
Gnostici sú prívrženci gnosticizmu. Ich meno je odvodené od gréckeho slova pre poznanie (γνῶσις, gnōsis). Túžili po vyslobodení z tohto hmotného sveta a po spáse, t. j. aby sa mohli vrátiť späť, do pôvodného domova všetkého stvorenia (k Bohu). Gnosticizmus tvorí súhrn špekulácií o pôvode sveta a hriechu, o vykúpení a obnove pôvodnej dokonalosti, na čo nestačí prostá viera, ale potrebné je nevyhnutne vyššie, kozmické poznanie.
Rocles (Lozère)
Rocles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Henády
Henády (gr. Henades) sú jednotky, napr. jeden človek, jedna stolička, jedno krásno, jedno dobro atď.
U Prokla sú to jednotky, duchovné sily, ktoré emanujú z prabytia.
Krasokorčuľovanie
right|thumb| [[Isabelle Delobel a Olivier Schoenfelder v súťaži tancov na ľade počas Majstrovstiev Európy 2007. ]]
Krasokorčuľovanie je druh zimného športu na ľade, v ktorom sa kladie dôraz na umelecké stvárnenie piruet, skokov a krokov. Krasokorčuliari sa stretávajú v súťažiach na národnej a medzinárodnej úrovni, ako sú napr. Majstrovstvá Európy a sveta, Národné majstrovstvá, Majstrovstvá štyroch kontinentov, Grand-Prix v krasokorčuľovaní. Krasokorčuľovanie je tiež jednou z oficiálnych disciplín Zimných olympijských hier.
Mnoho krasokorčuliarov pôsobí po skončení kariéry ako tréneri, alebo v rôznych ľadových revue.
Disciplíny
Krasokorčuľovanie sa delí na nasledujúce disciplíny:
História
thumb| “Ice skating Scene“ Obraz od J. Babera asi z 19. stor.
Pri výlete k prvopočiatkom krasokorčuľovania ako športového odvetvia musíme najskôr hovoriť iba o korčuľovaní, ktoré sa až neskôr rozdelilo na dve rôzne športové disciplíny, krasokorčuľovanie a rýchlokorčuľovanie.
Prvé historické zmienky o korčuľovaní pochádzajú z Dánska z roku 1134, najstaršia anglická zmienka sa datuje do roku 1174. Archeologické nálezy (korčule vyrobené z kostí) datujú vznik korčuľovania až do doby bronzovej a kamennej.
Primitívne začiatky krasokorčuľovania možno nájsť v Nizozemsku 13. a 14. stor. – drevené korčule na spodnej strane so železným plátkom – na rozbeh však bolo nutné použiť palice. Až náhoda, keď nizozemský truhlársky učeň zmenil pri zasadzovaní želiezok vodorovnú polohu za zvislú, priniesla zmenu. Korčuliari odložili palice, pohyb sa stal voľnejší, rýchlejší a ovládateľnejší. V Holandsku bolo korčuľovanie zábavou jednoduchého ľudu, ako dokazujú niektoré obrazy starých majstrov, v iných krajinách, bolo korčuľovanie výsadou šľachtických rodov. Začiatkom roku 1610 bol na dvore Rudolfa II. usporiadaný veľký karneval na ľade. Rozvoj „skutočného“ krasokorčuľovania začal až v 18. stor., keď nože dostali trocha zahnutý tvar, čo umožnilo uskutočňovať otáčky a komplikovanejšie prvky. Kolískou krasokorčuľovania je Spojené kráľovstvo, prvá krasokorčuliarska súťaž sa tu konala v roku 1814. Odtiaľ sa krasokorčuľovanie šírilo do celej Európy a Ameriky. V USA pridali ku krasokorčuľovaniu ešte hudbu a tanečné a baletné prvky.
Nekorčuľovalo sa iba v západnej Európe, ale tiež na východe, najmä v severnej časti Ruska. V roku 1838 bola v Petrohrade vydaná knižka pod názvom „Zimné zábavy a umenie jazdiť figúry na korčuliach“. Podáva svedectvo o tom, že korčuľovaniu sa venovala nielen mládež, ale aj dospelí. Na kovových korčuliach sa v Rusku jazdilo už v 17. stor. Cár Peter Veľký si dal v roku 1637 vykovať pár železných korčulí. Najskôr sa im hovorilo „skorochod“, až neskôr, keď predná časť korčulí získala ozdobu konskej hlavy dostali názov, ktorý sa používa dodnes – „koňky“.
Klziská a zimné štadióny
Prvými klziskami boli zamrznuté rybníky a rieky. Prvé umelé klzisko bolo postavené už v roku 1876 v londýnskej štvrti Chelsea. Výstavba ďalších umelých klzísk bola rozhodujúca pre nasledujúci rozvoj tohto športu.
Ľadové štadióny nájdeme nielen v Kanade, USA, Švédsku a ďalších európskych krajinách, ale tiež v slnečnom Španielsku alebo aj v Afrike, napr. v Pobreží slonoviny.
Peugeot 604
thumb|Peugeot 604 thumb|Pohľad zozadu
Peugeot 604 je automobil vyššej strednej triedy, ktoré vyrábala francúzska automobilka Peugeot v rokoch 1975 až 1985. Počas 10-ročnej produkcie sa predalo 153 252 kusov. Vyrábal sa vo Francúzsku a v Kórejskej republike.
Krasokorčuľovanie
Pravidlá a súťaže
Prvé medzinárodné krasokorčuliarske súťaže sa konali v roku 1882 vo Viedni, podľa súťažného poriadku nazývaného Regulativ. Ten bol odvodený z učebnice žiakov Jacksona Hainesa – Dr. Körpera, Wirtha a Diamantidiho „Spuren auf dem Eise“ (Stopy na ľade), vydanej v roku 1881.
Rozvíjajúce sa schopnosti krasokorčuliarov a narastajúce požiadavky na sprehľadnenie a objektívnejšie hodnotenie prinútili ISU vytvoriť nový systém hodnotenia, ktorý je platný od sezóny 2004/2005 a odsunul predchádzajúci tzv. „6kový systém“ do histórie. Základom nového systému je nový výpočet súťažných výsledkov a jednotlivých hodnôt predvedených prvkov. Zavedenie digitálneho video-systému umožňuje rozhodcom prehrať si jednotlivé prvky znovu a tak ich lepšie a objektívnejšie zhodnotiť.
Nože
Krasokorčuliarske nože, vyrobené z tvrdej ocele, sú 3 až 4 milimetre široké. Sú nepatrne zahnuté čo krasokorčuliarom umožňuje vykonávať zložité obraty a prvky. Zabrúsené sú tak, že vznikajú dve hrany (vnútorná a vonkajšia), medzi ktorými je dutina. Tieto hrany uľahčujú korčuliarovi zrýchľovať a ovládať jazdu. Špička je ozubená, používa sa pri odpichnutých skokoch a ako otáčavý bod pri piruetách.
Topánky
Topánky sú spravidla vyhotovené na mieru, silno vystužené, šnurovacie do výšky lýtok s hrubým koženým vnútrom a dodatočným vystužením oblasti členkov.
Kostýmy
Kostýmy sú ovplyvňované charakterom programu a voľbou hudobného sprievodu. Mali by výkon korunovať a nie odvádzať pozornosť alebo dokonca poburovať. Bývalým prísnym pravidlom bolo nosenie sukien pre ženy. Súčasné pravidlá umožňujú ženám vystupovať aj v nohavicovom kostýme – dokonca aj v tancoch – musí to však byť explicitne uvedené v úprave pravidiel, ktoré každoročne uverejňuje ISU. Muži musia aj naďalej nosiť dlhé nohavice – ktoré však nesmú byť trikotové (priliehavé). Iné módne doplnky, ktoré nie sú pevne prichytené na kostýme, rovnako ako rôzne iné pomôcky nie sú v súťaži povolené.
História kostýmov
Od vzniku korčuľovania ako športu v polovici 19. stor. sa mnohé zmenilo: metóda hodnotenia, pravidlá, organizácia, priebeh súťaží, technika korčuľovania, materiál a tiež kostýmy.
Ale jeden aspekt sa v priebehu času nezmenil: kostýmy stále sledujú metódy, vzory, materiály a farby jednotlivých časových epoch. Keď vzniklo krasokorčuľovanie v dnešnom modernom zmysle, kostýmy ako také neexistovali. Korčuľovalo sa v bežnom dennom oblečení: muži mali na sebe nohavice a bundu, ženy dlhé sukne až po členky. Gilbert Fuchs ako prvý zaviedol legíny, ktoré však dnes nie sú povolené. Sonja Heniová, nesporná krasokorčuliarska diva zaviedla veľkú novinku – krátku sukňu. Predviedla ju na prvých ZOH 1924.
Od tej doby ju napodobňovalo množstvo korčuliarok, ktoré začali nosiť krátke sukne a priliehavejšie kostýmy, ktoré im nebránili v pohybe a umožňovali uskutočnenie zložitejších figúr.
V nasledujúcich dekádach došlo k veľkým zmenám v technickej náročnosti: jednoduché skoky sa stali dvojitými a trojitými (a dnes už dokonca v podaní niektorých tiež štvoritými), programy začali rozprávať reálne príbehy. Tento rozvoj ovplyvnil tiež kostýmy, ktoré sa stali súčasťou súťaží, jedným z hlavných prvkov umeleckého prejavu spoločne s hudbou a zvolenou témou.
Rôzne ozdoby namiesto flitrov, dlhšie sukne, veľké výstrihy. Používanie textílie telovej farby sa skoro vytratilo. Rôzne ozdoby nosia už aj muži a ich košele sú často otvorené. Hlavnou vecou však je zachytiť a priviesť tému jazdy k životu, nielen hudbou a prejavom na ľade, ale tiež pomocou kostýmov. Korčuliari sa stávajú hlavnými hrdinami a dojem z ich vystúpenia sa tak vrýva do pamäti každého diváka.
Kostýmy sa často stávajú „nesmrteľnými“. Mnohí krasokorčuliarski nadšenci si dodnes pamätajú na kostým Oksany Griščukovej s krížom od Swarovského, keď so svojím partnerom Jevgenijom Platovom vyhrala olympijské zlato 1998, alebo na tanečný pár Jayne Torvillová a Christopher Dean a ich fialový kostým zo slávneho Bolera. Rovnako legendárnym je aj kostým mušketiera vynikajúceho francúzskeho krasokorčuliara Philippa Candelora, ktorý mal na sebe, keď vyhral svoju druhú bronzovú olympijskú medailu v Nagane 1998.
Kostýmy boli a sú v krasokorčuľovaní veľmi dôležité. Krasokorčuľovanie nie je iba šport, ale tiež istý druh umenia.
Krasokorčuliarske prvky
Ako už bolo povedané, krasokorčuľovanie je umelecké stvárnenie skokov, krokov a piruet.
K skokom patrí salchov, Toeloop, Rittberger, Flip, Lutz a Axel, ktoré sa skáču s jednou, dvoma, troma, dokonca aj štyrmi obrátkami. Ako jediný zo všetkých skokov sa Axel skáče z nájazdu dopredu. Korčuliar skáče z ľavej nohy (ak je ľavák, t. j. rotuje do ľava) a dopadá na pravú nohu. Ostatné skoky sa skáču z nájazdu dozadu. Lutz sa skáče z ľavej nohy z vonkajšej hrany, korčuliar si pomáha odrazom špičky pravej nohy, na ktorú aj dopadá. Je to takzvaný odpichnutý skok. Toeloop sa skáče z vonkajšej hrany pravej nohy, s odrazom pomocou špičky ľavej nohy, dopad je na pravú nohu. Rittberger sa skáče z pravej nohy, bez odrazu druhej nohy, a krasokorčuliar dopadá takisto na pravú nohu. Flip, podobne ako Lutz, sa skáče z ľavej nohy, ale z vnútornej hrany, s odrazom špičky pravej nohy a dopadom na pravú nohu. Salchow je neodpichnutý skok, skáče sa z ľavej nohy na pravú. Okrem nosných prvkov (skoky, kroky, piruety) sem patria rôzne spojovacie prvky ako váha, arabesky, mesiac a iné.
K prvkom typickým pre športové dvojice patria odhodené a twistované skoky, zdvíhané figúry a špirála smrti.
Demografia
Demografia (z gréčtiny demos = ľud a grafein = písať, čiže popis ľudu) alebo populačná veda alebo populacionistika je veda o reprodukcii ľudských populácií. Populácia Slovensku od roku 1848 zahŕňa Demografia Slovenska.
Definícia
Pre vyčlenenie demografie sú podstatné dva pojmy:
Demografia hraničí s viacerými vednými odbormi, ktoré tiež skúmajú populácie, ale nie z hľadiska reprodukcie:
Členenie
Jedno z možných členení demografie:
Čiastkové ukazovatele
Demografické ukazovatele sa nemusia merať len pre celú populáciu. Môžu byť špecifické pre časť populácie. Časť populácie sa obvykle vymedzuje podľa niekoľkých základných kritérií:
Čiastkové ukazovatele opisujú len časť populácie. Obvykle sú vymedzené vekom a pohlavím. Diferenčné ukazovatele sú podobné, ale charakterizujú populáciu podľa príslušnosti k skupine, napr. podľa národnosti alebo náboženstva. Prierezové (transverzálne) ukazovatele charakterizujú situáciu v určitom období, obvykle za 1 rok. Longitudinálne (kohortné) ukazovatele sa týkajú určitého ročníka obyvateľstva.
Charmes-sur-Rhône
Charmes-sur-Rhône je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Charmes-sur-Rhône má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Charmes-sur-Rhône má 2411 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Gnothi seauton.
Gnothi seauton. (gr.) znamená "Poznaj sám seba". Do latinčiny sa prekladá Nosce te ipsum.
Apollodoros z Damasku
Apollodoros z Damasku bol a grécky staviteľ, architekt, dizajnér a sochár, ktorý tvoril počas 2. storočia. Pochádzal z Damasku, ktorý bol v tom čase súčasťou rímskej provincie Sýria.
náhľad|Reliéf znázorňujúci monumentálny [[Trajánov most. Apollodoros stojí v popredí za obetujúcim cisárom .]] Bol obľúbencom cisára Trajána, ktorého sprevádzal na ťažení do Dácie. Postavil Trajánov most cez Dunaj, ktorý zabezpečoval dopravu a zásobovanie pri ťažení do Dácie v rokoch 105 – 106. Okrem menších projektov postavil aj významné Trajánovo fórum (Forum Trajanum, 106 – 112) a Trajánov stĺp (113) v Ríme. Navrhol aj víťazný Trajánov oblúk v mestách Beneventum a Ancona. Je mu pripisovaná aj stavba Panteónu v Ríme (126) a stavba mosta Alconétar v Španielsku. V roku 106 postavil alebo zrekonštruoval odeón v rímskej štvrti Campus Martius, ktorý začal budovať cisár Domicián.
Trajánov stĺp v strede fóra je prvý triumfálny monument svojho druhu. Po nástupe Hadriána k moci, Apollodoros kritizoval niektoré cisárove architektonické návrhy a bol uvrhnutý do nemilosti a krátko na to obvinený z fiktívnych zločinov a popravený. Pre Hadriána napísal aj spis o obliehacích strojoch (Πολιορκητικά).
Jenson Button
Jenson Alexander Lyons Button MBE (* 19. január 1980, Frome, Spojené kráľovstvo) je britský pilot F1, ktorý v roku 2009 vyhral svetový šampionát za tím Brawn GP. Po kariére vo Formule 1 sa stal v roku 2018 spolu-šampiónom série Super GT, v ktorej zdieľal auto Honda s Naoki Yamamotom v tíme Kunimitsu.
Peugeot 505
Peugeot 505 je automobil strednej triedy, ktorý vyrábala francúzska automobilka Peugeot v rokoch 1979 až 1992 v meste Sochaux. Vyrábal sa aj v Argentíne v rokoch 1981 až 1995, v Číne, v Indonézii a v Nigérii.
Some Great Reward
Some Great Reward je štvrtý štúdiový album anglickej synth rockovej skupiny Depeche Mode, vydaný 24. septembra 1984 Mute Records (Spojené kráľovstvo) a 29. októbra 1984 Sire Records (USA).
Toto je prvý album, na ktorom spieva Martin Gore dve piesne („It Doesn't Matter“ a „Somebody“). Na troch predchádzajúcich albumoch naspieval vždy len jednu skladbu.
Zostava
Depeche Mode:
Prytanis
Prytanis môže byť:
Clamart
Clamart je mesto v juhozápadnej časti metropolitnej oblasti Paríža vo francúzskom departemente Hauts-de-Seine a regióne Île-de-France. Má asi 49 000 obyvateľov
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Vakomyš mulgara
Vakomyš mulgara (Dasycercus cristicauda) je mäsožravý vačkovec z Austrálie. Žije v púšti a tvarom pripomína vakomyš kowari.
Opis
Horná časť tela je pieskovohnedá, spodná špinavobiela. Vakomyš je dlhá 12 – 20 cm a váži 50 – 150 g.
Potrava
Loví v noci, a živí sa malými hlodavcami, jaštericami, vtákmi a väčším hmyzom, premôže aj veľké stonožky.
Gustav Theodor Fechner
Gustav Theodor Fechner (* 19. apríl 1801, Gross Särchen pri Muskau – † 18. november 1887, Lipsko) bol nemecký experimentálny psychológ, štatistik a filozof, od roku 1834 profesor v Lipsku. Zovšeobecnením, rozšírením a vystupňovaním pohľadov na zakúšateľné dospel k panenteistickej a panpsychickej naturfilozofii. Fechner založil psychofyziku a pokúsil sa riešiť otázku vzťahu tela a duše cestou psychofyzického paralelizmu.
Proti estetike zhora postavil estetiku zdola, ktorú zakladal na skúsenosti a indukcii.
Ludwig van Beethoven
Ludwig van Beethoven (* pravdepodobne 16. december 1770, Bonn; pokrstený za katolíka 17. decembra 1770, Bonn – † 26. marec 1827, Viedeň) bol nemecký hudobný skladateľ viedenskej klasiky flámskeho pôvodu a jeden z najvýznamnejších skladateľov v dejinách hudby.
Rodina
Beethoven pochádza z chudobnej rodiny, ktorej predkovia (roľníci a remeselníci) pochádzali z flámskeho Mechelenu. Slovíčko „van“ v jeho mene nedokazuje jeho šľachtický pôvod, ale naznačuje odkiaľ pochádza jeho rodina.
Beethovenov starý otec, ktorý sa volal tiež Ludwig van Beethoven, bol zamestnaný ako hudobník u kolínskeho arcibiskupa (kniežaťa), kde mal na starosti orchester. V roku 1740 sa mu narodil syn Johann, z ktorého sa stal neskôr spevák. Dňa (pravdepodobne) 16.decembra 1770 prišiel na svet v Bonngasse 18 syn, ktorý bol pokrstený 17. decembra a dostal meno Ludwig po starom otcovi.
Otcovi Ludwiga van Beethovena imponoval mladý Wolfgang Amadeus Mozart, ktorý sa už ako šesťročný preslávil ako skladateľ. S cieľom vychovať z Beethovena Mozarta, učil otec syna hru na husliach a klavíri. Veľmi mu záležalo na tom, aby bol jeho syn dokonalý, najmä v hre na klavír. Keď sa otec opitý vrátil z krčmy domov, nútil syna cvičiť skladby na husliach či klavíri. Niekedy bol Ludwig van Beethoven nútený trénovať až do noci. Otec ho priväzoval o stoličku, aby mal istotu, že jeho syn trénoval. Tento prísny postoj otca narušoval vývoj chlapca, ktorého budili o polnoci z dôvodu cvičenia na klavíri. V škole bol často unavený a nemohol sa sústrediť.
Jeho život nebol ľahký, otec bol alkoholik, matka bola často chorá a zo šiestich súrodencov prežili len dvaja.
Veľmi skoro slúžil Ludwig van Beethoven ako druhý dvorný organista u panovníka, začo dostával pravidelný plat. Ako trinásťročný hral na čembale a viole v kniežacom orchestri a komponoval komornú hudbu.
Štúdium
náhľad|200px|vľavo|Sonáta pre kladivkový klavír Aby rozšíril svoje vzdelanie, cestuje Ludwig van Beethoven v roku 1787 do Viedne, aby sa stal žiakom Wolfganga Amadea Mozarta. Ďalší skladatelia, medzi inými Joseph Haydn, vytvorili vtedy z hlavného mesta rakúskeho arcivojvodstva hudobné centrum Európy.
Štúdium u Mozarta sa ale nerealizovalo. Jednak bol Mozart očividne zamestnaný prácou na vlastných dielach a mal aj iné starosti, kvôli čomu neprejavil záujem. Aj Beethoven sa už po dvoch týždňoch musel vrátiť domov, pretože jeho matka ťažko ochorela a krátko po návrate Beethovena do Bonnu zomrela... V roku 1789 začal Beethoven štúdium na univerzite v Bonne; rýchlo sa dostal do kontaktu s myšlienkami Francúzskej revolúcie. Jeho nadšenie pre revolučné myšlienky sa prejavilo v jeho neskorších dielach, ktorých témou sa stala sloboda a ľudskosť, zvlášť v jeho jedinej opere Fidelio.
Ludwig van Beethoven vo veku 22 rokov podnikol druhú študijnú cestu do Viedne, z ktorej sa roku 1792 už nevrátil do Bonnu. Mozart už zomrel, ale Joseph Haydn a Antonio Salieri dávali Beethovenovi hodiny kompozície.
Prvé koncertné turné mimo Viedne podniká roku 1796. Cestuje do Prahy, Bratislavy a Berlína. Skladateľskej činnosti sa venoval už v Bonne, ale svoje skladby čísloval až od troch klavírnych trií, ktoré boli vytlačené vo Viedni roku 1795.
Beethoven ako klavírny virtuóz
Beethoven sa rýchlo preslávil so svojou komornou hudbou, ktorú označovali ako úplne novú a modernú. Ďalej sa preslávil aj ako klavírny virtuóz a majster improvizácie. Raz sa mu stalo, že klavír bol ladený o jeden poltón nižšie. Keďže nebolo času na ladenie klavíra, zahral svoj Prvý klavírny koncert op. 15 C dur bez okolkov v tónine Cis dur.
Vo veku 29 rokov začal skladať Beethoven 1. symfóniu, ktorú dokončil začiatkom ďalšieho roka. Premiéra dňa 2. apríla 1799 mala veľký úspech.
Otoskleróza
Vo veku 30 rokov sa u Beethovena prejavili prvé známky otosklerózy, jeho stav sa neustále zhoršoval. Na vyrovnanie straty sluchu nechal do klavíra zabudovať až štyri struny. V roku 1819 Beethoven úplne ohluchol, nemohol vystupovať ako hráč na klavíri, ani ako dirigent orchestra.
Počas kúpeľného pobytu, z ktorého načerpal optimizmus, napísal priateľovi „Chcem osudu siahnuť do papule, celkom ma zdolať sa mu určite nepodarí“ a zložil 2. symfóniu, ktorá však nemala veľký úspech. Po zhoršení sluchovej poruchy, spojenej s trýznivým ušným šumom, napísal v zúfalom stave v roku 1802 „Heiligenstadtský testament“ (Heiligenstadt je dnes mestská časť severozápadnej Viedne), v ktorom odhaľuje svoje najvnútornejšie pocity v tomto období života.
Počas Beethovenovho života sa nevedelo prečo ohluchol. On sám požiadal, aby bola po smrti urobená pitva, ktorá by ukázala, čo bolo príčinou hluchoty. Nič však nenašli. Dnes sú na svete dôkazy prečo bol Beethoven hluchý a prečo bol taký náladový, zlostný až nepríčetný. V jeho vlasoch (prameni), ktoré mu po smrti na pamiatku odstrihol jeho priateľ, vedci dnešnej doby našli až 102 násobok optimálnej hodnoty olova, čo zapríčinilo všetky jeho problémy.
Eroica a Fidelio
V 3. symfónii našiel Beethoven svoju podobu veľkej symfónie. Pôvodne mala názov „Sinfonia grande, intitolata Bonaparte“ (Veľká symfónia, titulovaná Bonaparte) podľa Napoleona, ale keď sa dozvedel, že 18. mája 1804 sa nechal korunovať cisárskou korunou, vymazal vo veľkej zúrivosti jeho meno z titulnej strany. Nový nadpis bol „Heroická symfónia, zložená na oslavu pamiatky veľkého muža“, dnes je známa pod talianskym titulom Eroica. Premiéru mala v auguste 1804 vo viedenskom paláci kniežaťa Lobkowicza, jemu patrí aj venovanie.
V prvom desaťročí 19. storočia sa stal Beethoven jedným z najpopulárnejších hudobníkov Európy. Žil v novej rakúskej cisárskej ríši (vznik 1804), hnevalo ho, že Gioacchino Rossini so svojimi operami bol ešte populárnejší. Jeho symfónie napísané v revolučnom duchu sa stali trvalou súčasťou repertoára orchestrálnych koncertov.
Symfónie č. 5 c-mol, č. 6 F-dur a č. 7 A-dur
5. symfónia bola v minulosti nazývaná „Osudová“, symfónia vznikla v ťažkej fáze života skladateľa (k štyrom slávnym úvodným tónom Beethoven vraj povedal: „Takto búcha osud na bránu“, no medzičasom sa dokázalo, že to bol neskorší opis). Dňa 22. decembra 1808 bola premiéra spolu s 6. symfóniou (Pastorálna), so štvrtým klavírnym koncertom a časťami omše C-dur. Pastorálna symfónia nie je v pôvodnom zmysle programová hudba, ako sa často nesprávne označuje, ale podľa vyjadrenia Beethovena „Viac citové vyjadrenie ako maľba“. Tým symfónia zostáva na pôde klasiky a nie je prípravou alebo míľnikom k symfonickým básňam romantiky. Franz Liszt, ktorý zložil prvé symfonické básne, sa odvolával pri vzniku nového žánru skôr na operné predohry (ouvertúry) Beethovena, menovite Coriolan alebo Kráľ Štefan.
Dňa 8. decembra 1813 bola premiéra 7. symfónie a mala obrovský úspech. Richard Wagner ju o 30 rokov neskôr chválil ako „apoteózu tanca“.
Počas viedenského kongresu zistil Beethoven, že toto stretnutie panovníkov Európy vedie len k ďalšiemu útlaku. Vážil si humanistické a duševné hodnoty človeka. V mladosti bol nadšený Schillerom, neskôr sa viac obracal ku Goethemu, s ktorým viedol korešpondenciu. Zhudobnil viacero diel Goetheho, môžeme menovať hudbu k dráme Egmont.
Hluchota a 9. symfónia
200px|vľavo|náhľad|[[Missa solemnis, originálny rukopis]]
Po smrti brata Karla, ktorý zomrel na suchoty v roku 1815 a po súdnom rozhodnutí 8. apríla 1820 si zobral Beethoven jeho syna Karla k sebe. Skoro však vysvitlo, že vzťah Beethovena k synovcovi nie je dobrý. Beethoven vyvinul na mladého muža so svojimi vysokými a aj prehnanými morálnymi požiadavkami taký vysoký tlak, že sa Karl pokúsil 6. augusta 1826 o samovraždu. Síce sa nepodarila, ale pre skladateľa to bola veľká záťaž, veď pokus o samovraždu bol vtedy trestný.
Napriek (alebo možno práve kvôli) týmto veľkým súkromným problémom zložil Beethoven v tomto čase svoje najdôležitejšie diela, okrem iného omšu Missa solemnis (mala premiéru 7. apríla 1824 v Petrohrade), ktorá vo svojej veľkosti a kráse nič neprezrádza o dezolátnom okolí umelca.
O rok neskôr ukončil 9. symfóniu. Posledný odsek s chórovým finále na Schillerovu „Óda na radosť“ veľmi prispel k popularite tohto diela. Prvé tri odseky s ich grandióznou architektúrou, inštrumentalizáciou a spracovaním témy boli smerodajné pre symfonikov romantiky až po Gustava Mahlera. Premiéra 9. symfónie spolu s časťami omše Missa solemnis bola 8. mája 1824. Beethoven chcel, keďže nemohol viesť sám toto predstavenie, podporiť dirigenta udávaním tempa, orchester mal pokyn, aby si to nevšímal.
Beethoven zomrel v roku 1827 vo Viedni na následky chronickej otravy olovom, ktoré pochádzalo pravdepodobne z pančovaného vína. Na pohrebe sa zúčastnilo okolo dvadsaťtisíc ľudí. Armáda musela zabezpečiť poriadok. Je pochovaný na viedenskom cintoríne Zentralfriedhof.
Vzťah k Slovensku
Beethoven mal blízke vzťahy aj k Slovensku, najmä odvtedy, čo sa bližšie spriatelil v roku 1800 s rodinou grófa Brunsvika a navštevoval ho v jeho kaštieli v Dolnej Krupej. Koncertoval aj v Bratislave či Hlohovci.
Diela
200px|náhľad|Beethovenova busta v [[Hlohovec|Hlohovci]] 200px|náhľad|Beethovenov hrob na Centrálnom cintoríne ([[Zentralfriedhof) vo Viedni]]
Bartolomé Mitre
Bartolomé Mitre Martínez (* 26. jún 1821, Buenos Aires, Argentína – † 19. január 1906, Buenos Aires) bol argentínsky politik, vojak, historik, spisovateľ a novinár. V roku 1862 sa stal prvým prezidentom novovzniknutej Argentínskej republiky, ktorá nahradila Argentínsku konfederáciu. Vzhľadom na rôzne štátne zriadenia Argentíny v minulosti je považovaný za 6. prezidenta krajiny. Pred tým pôsobil ako posledný guvernér Štátu Buenos Aires.
Počiatky a pôsobenie v rôznych štátoch
Narodil sa v Buenos Aires otcovi gréckeho pôvodu s pôvodným priezviskom Mitropoulos. Jeho rodina sa do Argentíny prisťahovala na konci 18. storočia, no Mitreho otec s matkou sa neskôr usadili sa v mestečku Carmen de Patagones na juhu Provincie Buenos Aires. Do Buenos Aires sa vrátili v roku 1827. V roku 1831 sa rodina presťahovala do Montevidea, kde Mitre začal neskôr navštevovať vojenskú školu. V roku 1839 sa stal dôstojníkom s hodnosťou poručík a súčasne začal publikovať v novinách svoje básne a novinárske články. V tomto období sa stal dokonca členom uruguajskej politickej strany Colorado a podporovateľom Fructuosa Riveru. Na strane Riveru a strany Colorado sa dokonca zúčastnil aj niekoľkých bitiek v uruguajskej občianskej vojne. V tomto období sa celá Mitreho rodina presťahovala do neďalekého mesta Canelones, kde získal Mitreho otec novú prácu. V roku 1842 sa zúčastnil bitky pri Arroyo Grande, kde boli Rivera a strana Colorado drvivo porazení. Následne sa zúčastnil dlhého obliehania Montevidea na strane obrancov. V roku 1846 sa však dostal do konfliktu s Riverom a z Montevidea tak ušiel preč. Odišiel do Bolívie, kde sa podieľal na organizovaní a tvorbe delostrelectva. Aj tu sa začal politicky angažovať, no za krátko bol vyhostený. Do Bolívie sa ale znova vrátil, no bol hneď vyhostený do susedného Peru, ktoré ho zas následne deportovalo do Čile. V tamojšom hlavnom meste začal pôsobiť v miestnych novinách ako redaktor a presadzoval liberálne myšlienky. No aj v Čile sa politicky angažoval, keď podporil miestnych liberálov, za čo bol v roku 1851 vyhostený aj z Čile.
Návrat do Argentíny a vytvorenie Štátu Buenos Aires
Po bitke pri Caseros z februára 1852 bol porazený a následne zvrhnutý guvernér Provincie Buenos Aires Juan Manuel de Rosas. Mitre sa hneď pripojil v Buenos Aires k opozícii voči víťazovi bitky pri Caseros Justovi Josému de Urquizovi, ktorý presadzoval prijatie novej ústavy. Už krátko po porážke Rosasa sa stretli zástupcovia provincii v meste San Nicolás, kde 31. mája 1852 došlo k podpisu tzv. Zmluvy zo San Nicolás. Z Buenos Aires sa mal na základe tejto zmluvy vytvoriť samostatný federálny dištrikt oddelený od provincie. Proti tomuto plánu sa však postavila verejná mienka v Buenos Aires. Buenos Aires sa odmietlo deliť o výnosy zo svojho prístavu, rovnako odmietlo aj plán na rovnaké zastúpenie všetkých provincii v národnom parlamente. V roku 1852 zvrhli vodcovia Buenos Aires guvernéra Vicenteho Lópeza y Planesa dosadeného Urquizom, rovnako sa im podarilo odraziť vojenskú výpravu Urquizu smerujúcu do mesta na začiatku roka 1853. Súčasne Buenos Aires oficiálne odmietlo Zmluvu zo San Nicolás a jeho zástupcovia opustili ústavodarné zhromaždenie. Aj ústava z 1. mája 1853 nebola zo strany Buenos Aires prijatá.
V roku 1854 sa Urquiza stal prezidentom Argentinskej konfederácie, s novým hlavným mestom Concepción del Uruguay v provincii Entre Ríos, resp. neskôr v meste Paraná. Buenos Aires prerušilo všetky styky so štátom vedeným Urquizom a vyhlásilo samostatnosť ako Štát Buenos Aires. Reálne sa však ako samostatný štát chovalo už po zvrhnutí Urquizovho guvernéra z roku 1852. Odpor Buenos Aires viedli Bartolomé Mitre, José María Pirán a Valentín Alsina. Oba štáty tak fungovali niekoľko rokov vedľa seba bez vojenského stretu a akcie sa obmedzili iba na nové colné poplatky a blokády. Ozbrojené strety boli skôr výnimočné a ak sa aj udiali, boli veľmi malé, v jednom z nich však utrpel Mitre zranenie hlavy. Mitre začal pôsobiť vo vláde Štátu Buenos Aires ako minister vojny a minister zahraničných vecí. Buenos Aires však stále bohatlo, kým provincie tak ako pred tým bez hlavného mesta, stále viac chudobneli. Urquiza nedokázal prilákať zahraničných obchodníkov do vnútrozemských miest konfederácie, keďže títo zostávali v Buenos Aires. Konfederácia sa dostala do obrovských finančných problémov, bankový systém prestal prakticky existovať a Urquiza nedokázal získať žiadnu zahraničnú pôžičku. Urquiza sa tak rozhodol túto katastrofálnu situáciu vyriešiť silou a na jeseň 1859 podnikol vojenské ťaženie proti Buenos Aires. V bitke pri Cepeda z 23. októbra 1859 porazil Urquiza vojsko Buenos Aires a prinútil Buenos Aires platiť pravidelné poplatky konfederácii. Urquiza síce mal silu na obsadenie Buenos Aires, no nedokázal by ho udržať dlhodobo.
Zjednotenie Argentíny a úrad prezidenta
náhľad|vľavo|Mitre v období bitky pri Pavóne (september 1861). V roku 1860 sa na čelo Buenos Aires dostal Bartolomé Mitre, ktorý viedol jeho vojsko v neúspešnej bitke pri Cepeda. Mitre od počiatku začal hlásať myšlienky zjednotenia Argentíny, no postavené na inom princípe, ako chcel Urquiza. Mitre chcel zabezpečiť vedúce postavenie Buenos Aires a okolo neho by postupne zhromaždil zvyšné provincie. Mitre organizoval v konfederácii rôzne menšie nepokoje a vzbury. Urquiza tak odovzdal funkciu prezidenta konfederácie Santiagovi Derquiovi a znova vytiahol do vojny v roku 1861. Ale v bitke pri meste Pavón ho tento raz Mitre porazil. Urquiza sa z bojiska stiahol a následne rezignoval. Následne Mitre so svojou armádou začal postupovať na mesto Santa Fe, kde sa však nestretol so žiadnym odporom. Buenos Aires si vynútilo veľa ústupkov v ústave z roku 1853. Z nich najvýznamnejšie bolo zrušenie vnútorných ciel a podpora imigrácie z Európy. Následne rezignovali všetci federalistickí guvernéri. Prezident Derqui v novembri 1861 radšej rezignoval a ušiel do Montevidea. Dočasne ho nahradil na mesiac Juan Esteban Pedernera. Konfederácia sa prakticky zrútila a Mitre ako guvernér víťaznej strany sa de facto stal najvyšším predstaviteľom celej krajiny zodpovedným za jej zahraničnú politiku. Argentínska konfederácia tak bola nahradená Argentínskou republikou s hlavným mestom Buenos Aires dňa 12. decembra 1861, pričom Mitre sa stal súčasne úradujúcim prezidentom nového štátu. V októbri 1862 bol Mitre zvolený za prezidenta republiky a stal sa tak prezidentom v podstate nového štátu, Argentínskej republiky (República Argentina). Ústrednými postavami zjednoteného štátu sa stali Bartolomé Mitre a Domingo Faustino Sarmiento. Obaja sa sústredili na národnú jednotu, liberalizáciu a modernizáciu.
Mitre požiadal právnika Dalmacia Vélez Sarsfielda, aby vypracoval podobu nového usporiadania štátu. Tento už pred tým pracoval na ústave Buenos Aires. Súčasne sa prezident zameral na vybudovanie modernej armády, bola založená vojenská akadémia a vojsko na úrovni dôstojníkov bolo profesionalizované. Modernizácia pokračovala tiež založením celoštátnej poštovej siete, budovaním nových železničných tratí, bol tiež založený najvyšší súd a teda aj súdna hierarchia. Hlavne vďaka železničnému spojeniu mohli konečne napredovať aj mestá a provincie vo vnútrozemí, čo bolo do vtedy veľmi náročné. Prvé problémy začal spôsobovať federalista Ángel Vicente Peñaloza (známy ako Chacho). Chacho dokázal zburcovať celú provinciu La Rioja proti vláde v Buenos Aires. La Rioja však bola veľmi chudobná a zaostalá provincia a teda presvedčiť miestnych obyvateľov na boj pod prísľubom väčšieho bohatstva nebolo náročné. Peñaloza dokázal so svojou armádou dokonca obsadiť pomerné veľké územie na západe Argentíny. Prezident Mitre preto požiadal Sarmienta, guvernéra Provincie San Juan, aby Peñalozu porazil. Sarmientove vojsko skutočne slabo vycvičené oddiely Peñalozu porazilo a hlavu samotného Chacha vystavili v uliciach osady Olta v provincii La Rioja.
V roku 1865 začala vojna s Paraguajom, ktorá sa nazýva tiež vojna trojspolku. Argentína spolu so svojimi spojencami Brazíliou a Uruguajom síce Paraguaj porazili, no trvalo to až 5 rokov. V roku 1866 sa o ďalšiu vzburu pokúsil spojenec Chacha Felipe Varela. Aj jeho pokus však bol rýchlo porazený a Varela dožil v exile v Čile. V roku 1868 sa uskutočnili prezidentské voľby, kde vyhral Mitreho spojenec Domingo Faustino Sarmiento (nepochádzal však z Buenos Aires, ale provincie San Juan).
Život po odchode z funkcie prezidenta
V roku 1870 sa Mitre podieľal na založení denníka La Nación, ktorý sa stal jedným z najvýznamnejších periodik v Južnej Amerike. V roku 1874 sa uskutočnili nové prezidentské voľby, ktoré vyhral Nicolás Avellaneda z Provincie Tucumán. Ten začal presadzovať konečne federalizáciu Buenos Aires o ktorej sa hovorilo už desaťročia bez akéhokoľvek reálneho opatrenia. Proti výsledkom volieb sa ohradil bývalý prezident Mitre, ktorý ich označil za zmanipulované a vytiahol do boja. Bol však porazený Juliom Argentinom Rocom. Mitre sa tak postupne stal jedným z vodcov opozície, ktorý sa postavil proti novej dominantnej Národnej autonomistickej strane a za ňu zvoleným prezidentom. Postupne dokázal získať veľkú podporu aj vo vojsku a v júli 1890 začala revolúcia zvaná tiež revolúcia roku 90, alebo tiež revolúcia z parku. Mitre vedel, že prezidentské voľby by sám nevyhral a tak sa dohodol s Juliom Argentinom Rocom (ktorý už bol taktiež medzi tým prezidentom), že vtedajšieho prezidenta Miguela Juáreza Celmana vystrieda Carlos Pellegrini. Celman tak abdikoval a v roku 1890 sa prezidentom stal skutočne Pellegrini. Mitre sa však nestal prezidentom ani v ďalších voľbách a tak sa začal venovať už hlavne písaniu, zaoberal sa predovšetkým históriou. Zomrel v roku 1906 a pochovaný je v Buenos Aires.
Sopot
Žije tu 39 344 obyvateľov (k 30. 6. 2007). Spoločne s Gdyňou a Gdanskom tvorí konurbáciu, tzv. Trojmesto (Trójmiasto) a nachádza sa presne medzi Gdyňou a Gdanskom. Leží priamo na brehu Baltského mora a hlavne v lete je významným strediskom turistického ruchu. V centre mesta sa nachádza množstvo obchodov a reštaurácií, tiež svojský „Krzywy Domek“ a najdlhšie (až 500 m) drevené mólo v Európe. Taktiež sa tu koná aj každoročný hudobný Sopot festival a v letných mesiacoch sa na móle premietajú filmy.
Henoteizmus
Niekedy sa aj viera starého Izraela odvodzovala z henoteizmu: Jahve je boh Izraela, zatiaľ čo iné národy majú iných bohov. Biblia, pravda, existenciu iných bohov nepopiera, upiera im však oprávnenosť ich nároku na božstvo. Napríklad: Slnko, všeobecne považované za boha, nepochybne existuje. Jeho nárok na božstvo je však neoprávnený, nie je bohom. A to je niečo iné, ako henoteizmus.
Rousses
Rousses je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Vendin-le-Vieil
Vendin-le-Vieil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Hauts-de-France
Rousses
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vendin-le-Vieil
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Antiglobalizácia
right|thumb|Anti-globalizačný protest v Edinburgu počas začiatku 31. summitu G8
Antiglobalizácia je výraz, ktorý zvyčajne vyjadruje politický postoj ľudí a skupín, ktorí sú proti neoliberálnej globalizačnej politike.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Pavlovce nad Uhom
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Pavlovce nad Uhom v okrese Michalovce.
Starogard Gdański
Starogard Gdański je mesto v Poľsku v Pomoranskom vojvodstve v okrese Powiat starogardzki v rovnomennej gmine.
Žije tu 47 932 obyvateľov (30.6.2007).
Jakov Fedotovič Pavlov
Jakov Fedotovič Pavlov (* 4. október 1917 – † 28. september 1981) bol príšlušník sovietskych pozemných síl počas druhej svetovej vojny, aktívny účastník bitky o Stalingrad v radoch 13. gardovej streleckej divízie. Velil obrane Domu odborníkov, neskôr pomenovaného na jeho počesť – Pavlovov dom. Od 27. júna 1945 držiteľ titulu Hrdina Sovietskeho zväzu.
Život
Narodil sa v dedinke Krestovaja vo Valdajskom ujezde Novgorodskej gubernie v roku 1917. Po skončení základnej školy pracoval v poľnohospodárstve.
V roku 1938 povolaný do Červenej armády. Zúčastnil sa bojov sovietsko-nemeckej vojny. Bojový krst absolvoval v jednotkách juhozápadného frontu pri meste Koveľ.
Na jeseň 1942 bola jeho jednotka nasadená v rámci stalingradského frontu do Stalingradskej bitky. V hodnosti starší seržant bol veliteľom guľometného družstva v 42. gardovom streleckom pluku 13. gardovej streleckej divízie. Táto divízia bola použitá ako záloha v rozhodujúcom momente ťažkých obranných bojov v meste Stalingrad. Spolu so zvyškom jednotky prekročil v noci zo 14. na 15. septembra 1942 rieku Volgu.
23. septembra 1942 (resp. 27. septembra ) dostalo Pavlovove 4 členné družstvo za úlohu preskúmať a obsadiť trojposchodovú obytnú budovu známu ako Dom odborníkov na Námestí 9. januára. Išlo o dovtedy oboma stranami neobsadenú strategicky položenú stavbu, z ktorej bol výhľad na celé okolie. Pavlov preskúmal budovu so slobodníkom V.S. Gluškom a vojakmi N. Čornogolovom a A. Alexandrovom a spoločne s nimi ju vyše týždňa bránil, kým im neprišiel na pomoc zvyšok roty poručíka I. F. Afanasieva. Dom sa však nachádzal na otvorenom priestranstve a cez deň nebolo možné nadviazať spojenie s okolitými jednotkami. Pred početnými nemeckými útokmi ho bránili v obkľúčení až do 25. novembra 1942. Neskôr za podpory okolitých jednotiek až do februára 1943. Budova, ktorú sa Nemcom už viac nepodarilo dobyť, sa do histórie zapísal ako Pavlovov dom. Po skončení bitky bolo zistené, že Pavlovov dom Nemci zakresľovali do svojich máp ako pevnosť.
Neskôr sa zúčastnil bojov v rámci 3. ukrajinského a 2. bieloruského frontu. Od roku 1944 člen Komunistickej strany. V roku 1945 vyznamenaný zlatou hviezdou Hrdinu Sovietskeho zväzu a Leninovým radom.
Po demobilizácii po skončení vojny roku 1946 pracoval v meste Valdaj v Novgorodskej oblasti. Ako člen Komunistickej strany absolvoval vyššiu politickú školu a pôsobil v štátnych funkciách. Trikrát bol zvolený do Vrchného sovietu RSFSR. Zomrel v Novgorode v roku 1981, kde je aj pochovaný.
Dielo
Autor osobných spomienok na boje:
Vyznamenania
Pavlov bol vyznamenaný titulom Hrdina Sovietskeho zväzu (1945, medaila č. 6775), Radom Lenina, Radom októbrovej revolúcie a dvomi Radmi červenej hviezdy.
Karát (rýdzosť)
Karát (kt alebo ct) je staršie označenie miery rýdzosti zlata a platinových zliatin.
Rýdzosť jedného karátu znamená, že vzácny kov tvorí 1⁄24 hmotnosti zliatiny. Preto 24-karátové zlato je rýdze zlato obsahujúce 24⁄24 hmotnosti čistého zlata. Pretože 100% čistota je technicky nedosiahnuteľná, je pre obchodné účely povolené označovať ako 24-karátové zlato s čistotou viac ako 99,95%. Zvyčajne sa očakáva alebo býva deklarovaná (acclaimed) 99,99 % čistota pre 24-karátové čisté zlato (anglicky: fine gold, nemecky: Feingold ). 23 karátové zlato obsahuje 95,83–99,95% (acclaimed 95,83%) zlata. Pre presnejšie určenie rýdzosti sa 1 karát ešte delil na 12 grénov.