cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vrchárka červenkavá
Výskyt a stav na Slovensku
Vrchárka červenkavá patrí na Slovensku k vzácnym ale pravidelným hniezdičom vo vysokých pohoriach, časť migruje a jedna časť populácie pravidelne zimuje, bolo dokázané alebo pravdepodobné hniezdenie v 6,10 % a zimovanie v 4,90 % mapovacích kvadrátoch. Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 300 - 400, zimujúcich jedincov 50 - 100. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 R - vzácny. V roku 1998 LR:nt, LR - menej ohrozený druh, nt - takmer ohrozený taxón. V roku 2001 LR - menej ohrozený. V roku 2014 VU D1 - zraniteľný. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Areines
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Artins
Artins je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Autainville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
World Naked Bike Ride
Okrem zábavy má zhromaždenie politický akcent. Organizátori ním vyjadrujú presvedčenie, že cyklistika má byť atraktívnym dopravným prostriedkom v mestách a má byť podporovaná. Tiež prízvukujú, že verejná nahota by mala byť tolerovaná vo väčšinovej spoločnosti. Dôraz sa pritom kladie na osobnú slobodu a voľbu.
Podujatie je otvorené aj pre korčuliarov či chodcov. Podmienkou je však nahota, prinajmenšom „hore bez“. Účastníci často využívajú bodypainting v spojení s rôznymi maskami, šatkami a pod.
Autainville
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ladzianska železnica
Ladzianska železnica bola úzkorozchodná lesná železnica, ktorá viedla z Hontianskych Tesár do lokality Záholík pod Sitnom.
História
Začiatkom 20. storočia zaznamenali prudký rozvoj lesné železnice, ako lacný dopravný prostriedok na dopravu dreva nezávislý od počasia. Z ich ďalších funkcií je možno spomenúť sprístupňovanie ťažko dosiahnuteľných lesných komplexov, celoročnú prevádzku a úlohu zohrávali aj pri likvidácií lesných požiarov a kalamít.
Ladzianska lesná železnica, rozchodu 760 mm, vznikla pred prvou svetovou vojnou. Dal ju postaviť majiteľ ladzianskeho veľkostatku gróf Alfréd Westfied, ktorý kúpil panstvo od Coburgovcov. Najprv premávala medzi Ladzanami a Hontianskymi Tesárami a ťahali ju kone. Mala dĺžku 8 km. Počas prvej svetovej vojny postavili trať z Ladzian do Sokola v dĺžke 4 km a zo Sokola do Klastavy v dĺžke 5 km a zaviedli na nej parnú trakciu. Na stavbe trate pracovali prevažne ruskí, srbskí a talianski zajatci. Po prvej svetovej vojne predĺžili trať z  Klastavy cez Dobrú vodu až po Záholík pod Sitnom. Celkove aj so slepými koľajami lesná železnica merala 36 km. Ešte stav lesných železníc v roku 1955 uvádza lesnú železnicu Hontianske Tesáre – Záholík bez koľajovej, stavebnej a prevádzkovej dĺžky. Miesto toho je tu údaj o približnej dĺžke 22 - 23 km.
Využitie
Vozila drevo a guľatinu zo Štiavnických vrchov na železničnú stanicu Hontianske Tesáre, kde na nakladalo do vagónov normálnorozchodnej železnice. Lesná železnice odviezla priemerne ročne 18 tisíc metrov kubických dreva, čo predstavovalo približne 50 metrov kubických dreva a guľatiny denne. Na trati bolo niekoľko drevoskladov, ktoré boli zároveň zástavkami lesnej železnice. Prvý drevosklad bol expedičný drevosklad v Hontianskych Tesároch. Ďalej boli sklady v Ladzanoch, lokalite Dva mosty, Klastave, Turečke a Záholíku pod Sitnom. Okrem dreva vozila lesná železnica aj štrk a lomový kameň z Klastavy, kde bola vybudovaná výhybka smerujúca do lomu. Tu sa štrk a lomový kameň priamo z násypníka nakladal do vagónov lesnej železnice a potom sa odvážal na stanicu Hontianske Tesáre, kde sa nakladal do vagónov.
Terén
Trať lesnej železnice viedla členitým terénom, ktorý si vyžiadal náročné inžinierske stavby. Bolo potrebné vybudovať veľa mostov a priepustov. V obci Šipice boli tri mosty cez potok Klastávsku, medzi Ladzanami a Klastavou dva mosty, jedným išla trať a druhý viedol do drevoskladu. Najväčší most bol cez potok Štiavnička pri Hontianskych Tesároch. Najvýraznejšie stúpanie dosiahla trať medzi obcami Šipice a Báčovce. Lesná železnica viedla nádhernou krajinou, kde sa vyskytujú vzácne druhy drevín, rastlinstva a živočíšstva. V súčasnosti je vyhlásená ako Chránená krajinná oblasť Štiavnické vrchy.
Technika
Podľa dochovaných prameňov premávala na tejto trati lokomotíva Orenstein – Koppel, ktorú neskôr predisponovali na Čiernovážsku lesnú železnicu do Liptovského Hrádku. Parnú lokomotívu vystriedala dieselhydraulická lokomotíva Rába, ktorú po likvidácii Ladzianskej lesnej železnice v roku 1952 previezli do Vígľaša.
Majstrovstvá Európy v hokejbale do 18 a 16 rokov 2004
Majstrovstvá Európy v hokejbale do 18 a 16 rokov 2004 boli v poradí 3. majstrovstvá Európy v hokejbale, ktoré organizuje Medzinárodná hokejbalová federácia (ISBHF). Konali sa v dňoch od 21.23. mája 2004 v Kaufbeurene, v Nemecku, za účasti 4 mužských tímov. Víťazom v kategórii U18 a v kategórii U16 sa stali hokejbalisti Česka.
Ladzianska železnica
Vlastnícke vzťahy
Ladzianska lesná železnica bola železnica súkromná, ktorá viackrát zmenila svojho majiteľa (Alfréd Westfied, bratia Lukáčovci, Hypotečná banka Praha). Jej posledným súkromným majiteľom bola Bratislavská komanditná spoločnosť Peter Maxon a spol., spolumajiteľ, Karol Bazika, ktorá vlastnila lesnú železnicu až do roku 1948, keď bola zoštátnená.
Majstrovstvá Európy v hokejbale do 18 a 16 rokov 2004
Konečné poradie
U18
Ladzianska železnica
Železnica v období SNP a oslobodzovaví bojov
Železnica zohrala významnú úlohu v období národnooslobodzovacieho zápasu. Počas Slovenského národného povstania ju povstalecké jednotky intenzívne využívali na prepravu osôb a vojenskej výzbroje. Po prechode frontu bola železnica využívaná na dopravu materiálu ktorý používali na opravy zničenej infraštruktúry. O tomto svedčí aj záznam v denníku syna Evanielického farára z obce Baďan:"Rusi vozia drevo. Množstvo vozov a koní chodí z Klastavy pod Počúvadlianske jazero a naspäť idú s plnými nákladmi. Vozia ho na Klastavskú mašinku a potom po železničke do Maďarska na mosty. ― denník Dušana Lúčanského 23. marca 1945"
Ukončenie prevádzky
Železnica bola znefunkčnená a postupne rozobratá v 50-tich rokoch 20. storočia. Dnes je už v teréne vidno len pôvodné mosty, priepusty a iné stavebné prvky. V blízkosti železnice zostal aj Klastavský kameňolom ktorý je taktiež po skončení prevádzky železnice znefunkčnený.
Majstrovstvá Európy v hokejbale do 18 a 16 rokov 2004
Konečné poradie
U16
Drieňovský potok (prítok Mačacieho potoka)
Drieňovský potok je potok v Gemeri v severnej časti územia obce Petrovce v okrese Rimavská Sobota. Je to ľavostranný prítok Mačacieho potoka v povodí Rimavy; má dĺžku 3,7 km. Je vodným tokom VI. rádu. Hydrologické poradie (číslo povodia): 4-31-02-1301. Geomorfologická kategorizácia: geomorfologický celok Cerová vrchovina a geomorfologický podcelok Petrovská vrchovina.
Prameň
Vodný tok  Drieňovský potok (prítok Mačacieho potoka)  pramení v nadmorskej výške 295 m n. m. na severozápadnom úbočí vrchu Drieňové (328 m n. m.) v Petrovskej vrchovine na území obce Petrovce v okrese Rimavská Sobota v blízkosti obecnej hranice medzi obcami Petrovce a Gemerské Dechtáre v okrese Rimavská Sobota. Pramení a preteká v geomorfologickom podcelku Petrovská vrchovina.
Opis toku
Od prameňa na úbočí vrchu Drieňové (328 m n. m.) tečie severovýchodným smerom 0,4 km a stáča sa do východného smeru. Zo severnej strany obteká les Malé Drieňové a ďalej les Drieňový tieň, kde sa veľkým oblúkom stáča do juhovýchodného smeru sledujúc lesnú cestu. Po výstupe z lesa podteká štátnu cestu Jestice – Petrovce, záverečných 0,3 km tečie ornou pôdou lemovaný pásom príbrežnej vegetácie a ústi do Mačacieho potoka v povodí Rimavy 0,4 km severne od ovčína Čárda. Mačací potok v mieste zaústenia Drieňovského potoka tvorí obecnú hranicu medzi Petrovcami a Jesticami. . Vodný tok Drieňovský potok (prítok Mačacieho potoka) nemá prítoky; pramení a preteká v lesnom extraviláne a iba záverečných 0,3 km vrátane zaústenia tečie  poľnohospodárskym extravilánom obce Petrovce.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Drieňovský potok (prítok Mačacieho potoka) súvisí s charakteristickým výskytom dreviny z čeľade drieňovitých drieňa obyčajného (Cornus mas) v priestore, ktorým tento vodný tok preteká. Vodný tok Drieňovský potok pramení pod vrchom Drieňové, tečie popri lese Malé Drieňové a tiež popri lese Drieňový tieň v katastrálnom území obce Petrovce v okrese Rimavská Sobota. Je zrejmé, že názov potoka Drieňovský potok, názov vrchu Drieňové, názov lesa Malé Drieňové i názov lesa Drieňový tieň vzájomne súvisia. Podľa Ľ. Sičákovej toponymum Drieňovský potok má pôvod v geografickom názve vrchu Drieňové . Z toponyma Drieňové systémovým utvorením prídavného mena formantom -ský a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojslovné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou zložený z prídavného mena a z podstatného mena) Drieňovský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1976 v podobe Drieňovský potok.
Značný počet názvov iných potokov na Slovensku obsahuje slovný základ všeobecného podstatného mena drieň: Drienický potok, Drienok, Drieňov, Drieňová (prítok Bystrého potoka), Drienovec, Drieňovec (prítok Budinského potoka), Drieňovec (prítok kanála Veľké Revištia-Bežovce), Drienovka, Drienovský potok, Drieňovský potok (prítok Východného Turca), Drieňovský potok (prítok Slatiny), Drieňovský potok (prítok Kútočného potoka), Drieňovský potok (prítok Štiavnice), Drieňový potok (prítok Žitavy), Drieňový potok (prítok Bukového potoka) i kanálov: Drieňový kanál, Drieňovský kanál, Drieňovec. Názvy týchto vodných tokov majú podobnú motiváciu: buď v svojom pomenovacom procese prebrali s prípadnou modifikáciou do svojho názvu časť názvu sídelného objektu (obce, časti obce) respektíve nesídelného objektu (vrchu, lesa) alebo v pomenovacom procese primárne využili slovný základ apelatíva drieň.
Bodypainting
náhľad|Dielo amerického umelca Paula Roustana. Maľba na tele [[Modelka|modelky je doplnená helmou v štýle heliem používaných sovietskymi kozmonautmi počas vesmírnych pretekov.]] Bodypainting (iné názvy: body painting, maľovanie na telo ) je forma body art (tzn. telového umenia), pri ktorej sa používa nahé alebo polonahé ľudské telo ako východiskový materiál pre maliarsku tvorbu, ktorá je prípadne doplnená inými vizuálnymi prvkami (napr. pokrývkou hlavy). Narozdiel od tetovania, ktoré je tiež jednou z foriem body art, je maľba nanášaná na telo len dočasná (spravidla trvá len niekoľko hodín). Maľba, ktorá sa obmedzuje na oblasť tváre, sa označuje ako face painting.
Arville (Loir-et-Cher)
Arville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Olga Walló
Olga Walló (* 10. september 1948, Praha) je česká dabingová režisérka, prekladateľka, spisovateľka a psychologička, dcéra režiséra K. M. Walló.
Ako dabingová režisérka pracovala zhruba na stovke celovečerných filmov. V súčasnosti prednáša dabing na filmovej akadémii v Písku a venuje sa svojej pôvodnej profesii psychoterapeutky. Naďalej prekladá z piatich jazykov, literárne diela predovšetkým z angličtiny a nemčiny (napr. poviedky Lenky Reinerovej Bez adresy), venuje sa aj svojej vlastnej literárnej tvorbe.
V roku získala Cenu Františka Filipovského za mimoriadne dabingové spracovanie hodnotného audiovizuálneho dielafilm Spartakus.
TIPOS Slovenská hokejová liga 2021/2022
TIPOS Slovenská hokejová liga 2021/2022 je 29. sezónou 1. hokejovej ligy. Tímy na 1. – 6. mieste po základnej časti postúpia do play-off. Kluby na 7. – 10. mieste budú hrať predkolo alebo kvalifikáciu o Play-off. Klub na 11. mieste sa sezóna po základnej časti skončí a tím na 12. mieste bude hrať baráž o 2. hokejovú ligu.
Kontajnerová loď
Kontajnerová loď je nákladná loď určená na prepravu kontajnerov ISO metódou zvanou kontajnerizácia. Je bežným prostriedkom komerčného intermodáleho prepravného systému. Kontajnery sa do lode umiestňujú pomocou portálových kontajnerových žeriavov do priestorových vodiacich mreží, nad úrovňou paluby sa vrstvia v asi šiestich radoch. V rohoch sa k sebe vzájomne upevňujú. V súčasnosti je najväčšou kontajnerovou loďou Emma Mærsk s kapacitou 14 500 TEU.
TIPOS Slovenská hokejová liga 2021/2022
Predkolo (Kvalifikácia o Play-off)
Predkolo hrali tímy nasledovne: 7.miesto - 10.miesto a 8.miesto - 9.miesto.
Predkolo sa hrá na 3 víťazstvá.
Kontajnerová loď
Najväčšie kontajnerové lode
right|thumb|Najväčšia kontajnerová loď operátora CMA CGM [[CMA CGM Christophe Colomb|Christophe Colomb s kapacitou 13 344 TEU]]
TIPOS Slovenská hokejová liga 2021/2022
Štvrťfinále
Štvrťfinále sa hrá na 4 víťazstvá.
Semifinále
Semifinále sa hrá na 4 víťazstvá.
Baráž o Tipos extraligu
Baráž sa hrá na 4 víťazstvá.
Baráž o udržanie sa v TSHL
Baráž sa hrá na 4 víťazstvá.
HK Britterm Veselí nad Moravou
HK Britterm Veselí nad Moravou je český ženský hádzanársky klub z mesta Veselí nad Moravou. Vznikol v roku 1984. Ženská zložka klubu funguje od roku 1993. Od sezóny 1993/94 pôsobí v najvyššej českej súťaži. Je 3-násobný víťaz Česka a 2-násobný víťaz Českého pohára. Momentálne hrá najvyššiu domácu súťaž, interligu WHIL.
Úspechy
Česká extraliga (19932003):
Majstrovstvá Česka (2003súčasnosť):
Český pohár:
WHIL:
Európske súťaže
Liga majstrov EHF:
Pohár víťazov pohárov EHF:
Pohár EHF:
Vyzývací pohár EHF:
Authon (Loir-et-Cher)
Authon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Avaray
Avaray je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Caoimhín Kelleher
Caoimhín Odhran Kelleher (* 23. november 1998, Cork, Írsko) je írsky profesionálny futbalový brankár, ktorý chytá za anglický klub Liverpool FC a za írsky národný tím.
Klubová kariéra
V auguste 2018 podpísal s klubom nový kontrakt. Dňa 1. júna 2019 vyhral s klubom Ligu majstrov, keď Liverpool porazil vo finále Tottenham Hotspur. Kelleher bol v zápase na lavičke náhradníkov. Stal sa tak 12. írskym futbalistom, ktorému sa to podarilo.
Na lavičke bol aj o dva mesiace neskôr, keď sa Liverpool radoval z víťazstva v Superpohári UEFA, v ktorom porazil londýnsku Chelsea. V drese Liverpoolu debutoval 25. septembra 2019, a to v treťom kole EFL Cupu proti Milton Keynes Dons pri výhre 2:0.
1. decembra 2020 odchytal svoj prvý zápas v Lige majstrov pri výhre 1:0 proti holandskému Ajaxu si udržal čisté konto. O päť dní neskôr sa objavil aj v základnej zostave ligového zápasu proti Wolverhamptonu Wanderers.
Reprezentačná kariéra
Kelleher debutoval v reprezentačnom drese 8. júna 2021, keď odohral druhý polčas bezgólovej remízy proti Maďarsku.
Klubové
''K 28. máju 2023''
Reprezentačné
''K 22. marec 2023''
Turystyczna (ulica v Lubline)
Ulica Turystyczna je ulica v meste Lublin vo východnom Poľsku. Začína sa na križovatke ulíc Mełgiewskej a Emmanuela Grafa (na rozhraní štvrtí Kalinowszczyzna, Tatary a Hajdów-Zadębie) a vedie k hranici mesta do obce Wólka. Je dlhá 3 km a vedie pozdĺž rieky Bystrzyca, najväčšej rieky v Lubline. Nadväzuje na cestu prvej triedy č. 82 vedúcu do mesta Włodawa a križuje ju železničná trať Łuków–Lublin, na ktorej bola v roku 2013 vybudovaná železničná zastávka Lublin Zadębie priamo pri železničnom priecestí.
Ulica Turystyczna slúži predovšetkým ako dopravná tepna a obchodná zóna, nachádza sa tu historický hostinec Budzyń, hypermarket E.Leclerc, autorizovaná predajňa automobilov Ford alebo sídlo Správy ciest Lublinského vojvodstva.
Mestská doprava
Po ulici Turystyczna premávajú nasledujúce autobusové linky lublinskej MHD:
Fazetový palác
náhľad|Fazetový palác; pohľad z juhovýchodu náhľad|Poloha paláca v [[Moskovský kremeľ|Moskovskom kremli]]
Fazetový palác (, Granovitaja palata) — je jednou z najvýznamnejších a najstarších svetských stavieb v Moskve. Nachádza sa na Chrámovom námestí v moskovskom Kremli. Palác bol postavený v rokoch 1487 - 1491. Názov má pôvod v špecifickej úprave hlavnej, východnej steny budovy. Bosáž na fasáde je tvorená bielymi kameňmi opracovanými do štyroch hrán, čím pripomína fazety na brúsených kameňoch.
Palác má štvorcový pôdorys, pričom väčšinu zaberá jediná slávnostná sieň projektovaná ako trónna sála. Vďaka svojej rozlohe 495 m² to bola po dve storočia najväčšia ruská sála. Hlavný vchod do paláca je na východnej strane, oproti nemu, na západnej strane za trónnou sálou sa nachádzajú tzv. „Sväté siene“. Cez ne je budova stavebne prepojená s Veľkým Kremeľským palácom a Teremným palácom. Na južnej strane Fazetového paláca sa nachádza slávnostné, tzv. „Červené schodište“ využívané predovšetkým pri korunováciách cárov a iných významných príležitostiach.
Palác v súčasnosti nie je prístupný verejnosti, využíva ho úrad prezidenta Ruskej federácie na reprezentačné účely.
Dejiny
Na príkaz cára Ivana III. bola v roku 1487 talianskym architektom Marcom Ruffom započatá na mieste bývalej jedálne výstavba veľkolepej siene. Stavbu dokončil v roku 1491 ďalší Talian, Pietro Antonio Solari. Spočiatku stavbu nazývali Veľká sieň. Bola hlavnou prijímacou sálou moskovských veľkokniežat a cárov a slúžila aj ako slávnostná trónna sála. Usporadúvali sa v nej zasadnutia Bojarskej dumy a Zemského snemu, okázalé hostiny i slávnosti na počesť významných víťazstiev (napr. pri príležitosti porážky Kazane v r. 1552, víťazstva pri Poltave v r. 1709, uzatvorenia Nystadského mieru so Švédskom v roku 1721).
Za touto sálou sa nachádzajú tzv. „Sväté siene“, v ktorých vítali hostí pred audienciou u cára. Taktiež tu vítali predstavitelia cirkvi čerstvo korunovaných cárov a rovnako im tu dávali najsvätejší muži požehnanie pred dôležitými vystúpeniami. Názov priestorov sa odvodzuje od pôvodnej výzdoby stien s motívmi zo Svätého písma.
Nad Svätými sieňami presne oproti cárskemu trónu bola vybudovaná tajná izba pre cárovu manželku a deti. Cez tajnú mriežku zakrytú záclonou bolo možné sledovať v pohodlí a bezpečí dianie v oficiálnych priestoroch. náhľad|vľavo|100px|Fazetový palác - detail vonkajšej výzdoby náhľad|Pôvodná podoba Fazetového paláca s valbovou strechou na obraze A. Vasnecova V roku 1684 bol Fazetový palác prestavaný architektom Osipom Starcevom. Pôvodné úzke dvojité gotické okná boli rozšírené a okrášlené vznešeným barokovým orámovaním a stĺpikmi z bieleho kameňa.
Ďalšou veľkou zmenou vo výzore stavby je prestavba strechy Fazetového paláca v 19. storočí. Podľa dochovaných záznamov a vyobrazení mal palác pôvodne vysokú štvorbokú valbovú strechu s pozláteným pokrytím. Predstavu o podobe budovy možno získať napríklad z akvarelu Apollinarija Vasnecova „V Moskovskom kremli“. Od 19. storočia bola strecha zmenená na nízku trojbokú tak, ako ju poznáme dodnes.
Pri výstavbe Veľkého Kremeľského paláca v rokoch 1838 - 1849 bol Fazetový palác stavebne integrovaný do komplexu tvoreného s Teremným palácom a Veľkým Kremeľským palácom. Cez tzv. „Svätú sieň“ sa palác prepojil s „Vladimírskou sálou“ Veľkého Kremeľského paláca. Naposledy bol Fazetový palác využitý na svoj pôvodný účel 14. mája 1896, kedy sa v ňom uskutočnilo veľké cárske prijatie pri príležitosti korunovácie imperátora Mikuláša II.
Na južnej strane Fazetového paláca sa nachádza slávnostné schodište označované od čias cára Fiodora I. ako „Zlaté“, neskôr „Veľké“ či „Červené schodište“. Po tomto schodišti pokrytom červeným kobercom kráčali ruskí cári a imperátori pri korunovácii do Uspenského chrámu. Naposledy sa tak stalo pri korunovácii Mikuláša II. v roku 1896. Schodište bolo pôvodne postavené z bieleho kameňa a pozostávalo z 32 schodov, pričom každý schod bol pokrytý železnými dlaždicami. Na schodišti boli vytvorené tri oddychové medzistupne. Na každej z takto vzniknutých plošín stála kamenná pozlátená socha leva. Na ľavej strane schodišťa bolo umiestnené zábradlie. Schodište bolo zakryté medenou strechou v tvare stanov, na vrchole ktorých sedeli orly. Počas požiaru v roku 1696 však strecha schodišťa zhorela a už nikdy nebola obnovená. Navrchu schodište končilo pri vchode do Svätých siení, dole sa na schodište z námestia vstupuje cez tzv. „Červenú verandu“ (. Vstup cez Červenú verandu bol uzatvorený pozlátenou železnou mrežou a tá sa otvárala iba pri slávnostných príležitostiach. Bežne sa toto schodište nevyužívalo. V roku 1930 bolo schodište na príkaz samotného Stalina zbúrané, obnovili ho až v roku 1994.
Súčasnosť
V súčasnosti patrí Fazetový palác medzi reprezentačné priestory rezidencie prezidenta Ruskej federácie a pre verejnosť je uzatvorený. Tieto unikátne priestory sú vyhradené na slávnostné obedy prezidenta Ruskej federácie s oficiálnymi hosťami - prezidentmi iných krajín.
Iné projekty
Großer Kremlpalast
Averdon
Averdon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Panna zázračnica
Panna zázračnica sa po prvýkrát objavila v roku 1944 ako novela jedného z najvýznamnejších spisovateľov Slovenska, Dominika Tatarku. O skoro 20 rokov neskôr vznikol podľa tejto novely rovnomenný film, ktorý režíroval Štefan Uher, tvorca filmov ako Slnko v sieti, alebo Organ.
Načrtnutie zápletky
Hrdinovia Uherovho filmu (na scenári, ktorého sa podieľal sám Dominik Tatarka) sú umelci a bohémovia, ktorí sa túlajú do vinární, prepíjajú svoje myšlienky, aby sa na druhý deň mohli znova ponoriť do svojich denných snov a vytvoriť niečo veľkolepé a nadčasové. Najväčším talentom z tejto nesúrodej skupinky básnikov, maliarov a profesorov je mladý Tristan (Ladislav Mrkvička). Príbeh začína jeho putovaním po prepitej noci nočným mestom. Toto putovanie zakončuje v staničnej hale vlakovej stanice, ktorá pôsobí monumentálne, ale predsa sa tam ľudia tlačia k sebe, alebo sú schúlení ďaleko od ostatných, čím vytvárajú dojem osamelosti a neustáleho čakania. Práve toto veľké a osamelé miesto vypľuje do Tristanovej reality a aj do Tristanových myšlienok osobu, ideu a stelesnenú krásu Anabellu (Jolanta Umecká). Stačí jediný letmý pohľad a Tristan Anabelle prepadne. Zrodí sa v ňom veľká túžba, ktorú potrebuje naplniť, nedbajúc, či zo seba urobí blázna alebo nie. Ale skôr ako stihne niečo spraviť, ozve sa siréna a všetci ľudia utekajú do krytov v podzemí. Na tomto mieste, Tristan Anabellu stráca.
Prvky surrealizmu
Film neustále prekračuje pomyselnú hranicu toho, čo je skutočné a toho, čo skutočné nie je. Všetko je to zásluha vizuálnej stránky filmu, ktorá umne narába s odkazmi na surrealizmus a surrealistických umelcov. Tieto odkazy na diela dokážeme vo filme preciťovať ako niečo lyrické alebo metaforické. V tomto zvláštnom svete umeleckých obrazov a básní sa odohráva príbeh túžby a posadnutosti, ktorá nemá tragické následky, ale ktorá poháňa dvojicu hlavných hrdinov( Tristana a Havrana ) do smutných chvíľ, uvedomujúc si svoju obyčajnosť a neschopnosť dotknúť sa niečoho neobyčajného čo pre nich (v tomto prípade) predstavuje Anabella.
Anabella
Pôsobí na iných skôr ako ideál a niečo neobyčajné. Vo svojich očiach je však úplne všedná, poznačená bolesťami vojny a uvedomujúca si, že nikam nepatrí. Jej návrat na Slovensko a snaha zadovážiť si štátne občianstvo je neúspešná, pretože sama nie je presvedčená či sa jej podarí objaviť svoje šťastie. Neustále odetá v čiernom, poznačená smutným úsmevom a tichým prejavom v spoločnosti hravých a energických umelcov, ustupuje do pozadia aj keď jej odraz a tých pár slov, ktoré prednesie rezonujú celým filmom. Všade sa o nej rozpráva, každý kto ju stretne po nej zatúži. Jediný kto sa jej snaží pomôcť a pochopiť ju, je osamelý lapiduch a sochár Havran v podaní Otakara Jandu. Jeho smutné oči a túžba vyliečiť Anabellu zo žiaľu, z neho robia romantického hrdinu, ktorý na konci filmu uspeje, ale nie na úkor vlastného šťastia. On a Tristan sú tí jediný, ktorý už od začiatku chápu, že nikdy nebude ich, ale aj napriek tomu sa snažia poháňaní malým kúskom nádeje, o dosiahnutie dokonalosti, ktoré pre nich Anabella predstavuje. Uvedomujú si, že ich svety sú priveľmi rozdielne na to, aby sa mohli spojiť na dlhší čas.
Havran
Havranov svet je bezútešný, prázdny, je znakom krutej reality. Chodí medzi mŕtvolami mladých dievčat, robí im odliatky tvárí a následne tie odliatky posiela smútiacim rodinám. Jeho bolesti a samote sa neustále vysmieva pohrebná kozmetička v podaní Marty Kmuníckovej a ona jediná je tou osobou, ktorá ho svojimi posmeškami dokáže vytiahnuť z jeho snov do krutej reality. Havran sa zmieta medzi osamelosťou a prácou – ktorá ho ale vôbec neteší. Pracuje na stavbe sochy, veľkého vodcu, ktorý má pôsobiť vodcovsky a nie kazateľsky a sám si uvedomuje, že práca na niečom takomto mu berie aj tie posledné zvyšky jeho tvorivých síl. Vďaka Anabelle ale začne pracovať na pomníku krajiny, ich spoločnej krajiny, možno aj trocha vysnívanej, lebo by tam mohli byť navždy spolu a šťastný. Týmto Anabella ako správna múza zachráni Havrana od trápenia, v ktorom sa zmietal veľmi dlhý čas. Vlastne od vtedy ako sa vrátil z blázinca. A on jej tú vďaku oplatí, bez toho, že si Anabella uvedomuje ako veľmi mu, už len samotným faktom, že existuje pomáha, tým že vytvorí jej posmrtnú masku z pamäti a daruje jej slobodu. Daruje je voľnosť a čas na to aby zistila, čo naozaj potrebuje. Ich vzťah je citlivo rozohraný a má väčší dôraz na realitu ako je to v prípade Tristana, ktorý ju vníma ako svoj stelesnený sen.
Tristan
Anabella mu neúmyselne dáva podnety na všakovaké bláznovstvá a vyvoláva v ňom túžbu spraviť niečo veľkolepé. Niečo vďaka čomu by si ho všimla, niečo vďaka čomu by na neho myslela rovnako intenzívne ako myslí on na ňu. Vidno to v scéne pri Dunaji. Tristan skáče do vody, snažiac sa utopiť, lebo je to ľahšie ako pomyslenie na nedosiahnuteľnú krásu pričom sa s ním na brehu lúčia všetci priatelia, rodina a profesori. Namiesto smutných viet majú ale pre neho len ďalšie a ďalšie otázky, a tak Tristan radšej znova padá do Dunaja, k morskej panne, do snov. Tristan bývajúci pokope z ďalšími umelcami na mieste, kde sa umenie a sny spoja vo veľkoleposti a výraznej obrazotvornosti, sa tiež cíti osamelý, ale prítomnosť všetkého nevšedného mu umožňuje premeniť sa občas na leva, občas na neviditeľného človeka, alebo aj na niekoho, kto dokáže prechádzať zrkadlom do minulosti, bez toho aby si nejako ublížil. Neustále si vypomáha tým, že si vymýšľa svet, situácie aj spôsob akým má tvoriť. Samozrejme, od vtedy ako do jeho života vstúpi Anabella, žiadne jeho dielo sa mu nevidí dosť dobré. Uzatvára sa pred ostatnými do svojich predstáv a jeho kamaráti si to samozrejme všimnú. V snahe pochopiť, prečo sa Tristan spáva tak čudne pátrajú v jeho slovách po hlavnej príčine jeho stavu a objavia ju v slove Anabella. To, že sa s ňou neskôr všetci zoznámia len celej veci uškodí, pretože tam, kde podľahli Tristan s Havranom, podľahnú aj ostatní. Snažia sa ju dobyť, zaujať, prinútiť ju, aby sa do nich zamilovala. Všetko je to ale márne a zo všetkých umelcov je to práve Tristan, ktorý si uvedomuje, že je to boj z veternými mlynmi. Pre všetkých.
Produkcia
Panna Zázračnica ako film je diametrálne odlišná ako novela, aj keď úplný odklon to nie je. Film vďaka Uherovej réžii, v ktorej kladie vyvážený dôraz aj na prostredie, v ktorom sa hrdinovia nachádzajú a aj na samotných hrdinov, umožňuje divákovi nájsť si presne tú líniu, ktorá sa mu vidí bližšia, a ktorú by mohol ľahšie sledovať. Nikdy počas príbehu nedovolí, aby boli tieto dve roviny nevyvážené a tak z nich robí niečo symbiotické. A to do takej miery, že si Panna zázračnica vyslúžila prívlastky ako poetická, surrealistická alebo fantastická. Veľký podiel na kráse tohto filmu má aj dvorný Uherov kameraman Stanislav Szomolányi, ktorého kamera pláva príbehom ako čln na pokojnej hladine oceána. Sem tam sa ponorí hlbšie pod hladinu a dovolí nám nazrieť „pod povrch“ hrdinov, ktorý vďaka tomu dostávajú emocionálnejší rozmer. Jeho spôsob komponovania záberu je rovnako pôsobivý aký je postup komponovania hudby u Iľja Zeljenku, ktorá odzrkadľuje náladu postáv v daných prostrediach – tanec zverokruhu je nepríjemný, stiesnený a uvedomujeme si, že vďaka zvoleniu tejto hudby vnímame Anabellin pocit. Naopak úvodná melódia nám dovoľuje nazrieť do roztancovanej, bohémskej duše umelcov.
Zhrnutie
Polohy príbehu sa neustále menia v rámci toho, ktorú postavu momentálne sledujeme. Všetky zložky od výroby, kostýmov, kamery, strihu a samotnej réžie tomu dopomáhajú do takej roviny, že sledujeme nový nereálny svet, ktorý pôsobí skutočnejšie ako sama skutočnosť. Panna Zázračnica je štúdiou mladého človeka, umelecky založeného v kontraste s človekom, ktorý vo svete neuspel a je to vzájomný boj o hodnoty, o sny a čo je najhlavnejšie o miesto v živote, do ktorého by patril, a v ktorom by sa cítil isto v neistej dobe, kedy bol film nakrútený, alebo vo vojnových časoch, v ktorých sa film odohráva. Ľahká plynulosť deja a sila toho vypovedaného aj nevypovedaného robia z tohto filmu dielo, ktoré rozhodne stojí za to vidieť a spraviť si na neho vlastný názor.
Ocenenie
1966 – IGRIC:
Azé (Loir-et-Cher)
Azé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Panserraikos F.C.
História klubu
Klub vznikol v roku 1964 po zlúčení dvoch mestských klubov Apollon a Iraklis. Panserraikos začal v druhej gréckej lige a hneď v prvej sezóne ju vyhral a postúpil Grécka superligy. V gréckej superlige bol Panserraikos do roku 1992 pravidelným účastníkom. Neskôr sa klub pohyboval v druhej a párkrát zostúpil aj do tretej gréckej ligy. Do prvej gréckej ligy sa vrátili až v sezóne 2008/09. V sezóne 2018/19 Panserraikos zostúpil až do štvrtej gréckej ligy.
V sezóne 2022/23 vyhral Panserraikos hneď na prvý pokus druhú grécku ligu a po dvanástich rokoch sa klub vrátil do gréckej superligy.
Káder mužstva
Súčasná zostava:
Externé odkazy
https://panserraikosfc.gr/
HK Bardejov
HK Bardejov je slovenský hokejový klub.
História ľadového hokeja v Bardejove
Až do roku 1946 siahajú prvé záznamy o založení oddielu ľadového hokeja v Bardejove. Prvý hokejový klub sa volal Sokol Bardejov a neskôr to bol Slavoj Bardejov. V tejto dobre sa len zúčastňoval na rôznych turnajoch. Začiatky organizovaného ľadového hokeja v Bardejove sa datujú na rok 1963, keď mužstvo premenovalo na Partizán Bardejov. Vtedy štartovalo v krajskej súťaži a každý rok sa organizoval turnaj o pohár oslobodenia mesta Bardejov na prírodnom ľade. Pamätnou sezónu je sezóna 1972/73, keď Partizán Bardejov vyhral krajskú súťaž a postúpil na krajské majstrovstvá.
Osemdesiate roky minulého storočia začali odovzdaním umelej ľadovej plochy do užívania. V sezóne 1985/86 sa hokejový klub premenoval na Stavstroj TaSR Bardejov. V hokejovej sezóne 1987/88/89 bojovali Bardejovskí hokejisti o postup do I. SNHL. Po nežnej revolúcii nastal v Bardejove hokej upadol. V roku 1992 hokejový klub zmenil názov na HC-46 Bardejov. Časom sa hokejisti Bardejova stali stálicou v popredných umiestneniach v II. SNHL. V roku 2004 sa začalo so stavebnými prácami a zimný štadión v Bardejove dostal nový vzhľad. Bardejovčania vyhrali skupinu východ a postúpili do I. SNHL. V sezóne 2009/2010 sa tím stal farmou extraligového klubu HC Košice. Sezóna 2011/2012 bola pre bardejovský hokej vrcholom úspechu. Bemaco HC 46 získal zlaté medaily a neprekonateľné prvé miesto v 1.SNHL.
Aj keď HC 46 Bardejov v následujúcich sezónach viackrát bojoval o postupu do Extraligy, tento cieľ však vedenie klubu nikdy nedosiahlo. Po sezóne 2015/16 sa klub Bemaco HC 46 Bardejov rozpadol.
Slovensko
2. hokejová liga (Slovensko) (skupina východ) – 4 ročníky
Agasias
Agasias môže byť:
Zoznam obcí departementu Loiret
Kompletný zoznam 334 obcí departementu Loiret.
Pod Starým hradem
Pod Starým hradem je prírodná pamiatka ev. č. 562 v lokalite juhovýchodne od obce Klabava v okrese Rokycany v Plzenskom kraji. Lokalita s rozlohou 0,9247 ha sa nachádza na katastrálnom území obcí Ejpovice, Klabava a Rokycany a je v správe regionálneho pracoviska AOPK v Plzni.
Predmet ochrany
Pamiatka má dve časti oddelené železničným koridorom. Dôvodom ochrany je klasické paleontologické nálezisko na odkryvoch hornín v eróznej ryhe.
Geológia
Vo východnej stene eróznej ryhy vystupujú šedozelené, ílovité bridlice klabavského súvrstvia (ordovik). Pokiaľ ide o nálezy fosílnej fauny v tejto lokalite, jedná sa o graptolitov Tetragraptus reclinatus abbreviatus a Azygograptus sp., fragmenty trilobita Euloma bohemicum, zvyšky bruchonožcov a schránky Lingulella sp.
V západnej stene eróznej ryhy vystupujú polohy železných rúd, ktoré patria šáreckému súvrstviu (ordovik). V minulosti boli tieto rudy ťažené štôlňou Kristiania. Ústie bývalej štôlne sa nachádza asi 50 metrov západne od ústia eróznej ryhy. Tesne nad ústím štôlne sa vo svahu nachádza výrazná depresia. V stenách tejto prepadliny vystupujú jemné, laminárne zvrstvené tufy, ktoré miestami obsahujú úlomky schránok ramenonožcov Nocturnellia nocturna.
Prístup
Lokalita sa nachádza po oboch stranách železničnej trate č. 170 zhruba 350 metrov na východ od zastávky Klabava. Od trasy diaľnice D5 je vzdialená vzdušnou čiarou 500 metrov. Blízkosti prírodnej pamiatky vedie úsek diaľkovej cyklotrasy č. 3 (Praha) - Rokycany - Plzeň - Domažlice - Folmava.
Apache OpenOffice
Apache OpenOffice (AOO) je open source kancelársky softvérový balík. Je to jeden z následníckych projektov OpenOffice.org, rovnako ako LibreOffice a NeoOffice. Obsahuje textový procesor (Writer), tabuľkový procesor (Calc), prezentačnú aplikáciu (Impress), kresliacu aplikáciu (Draw), editor vzorcov (Math) a aplikáciu na správu databázy (Base). Je vyvinutý pre Linux, macOS a Windows a je distribuovaný pod licenciou Apache-2.0.
Predvolený formát súboru Apache OpenOffice je formát OpenDocument. Dokáže tiež čítať a zapisovať širokú škálu iných formátov súborov, pričom osobitná pozornosť sa venuje tým z balíka Microsoft Office – hoci na rozdiel od LibreOffice nemôže ukladať dokumenty vo formátoch Office Open XML od Microsoftu po roku 2007, ale iba ich importovať.
Prétorianizmus
náhľad|Členovia [[Prétoriánska garda|prétoriánskej gardy proklamujú Claudia cisárom po tom, čo zavraždili cisára Caligulu (olejomaľba Lawrenca Almu-Tadema z roku 1867)]] Prétorianizmus sa často chápe ako vojenská vláda, ale môže znamenať aj nadmerný vplyv vojakov na politické dianie. Tento termín pochádza od rímskej prétorianskej gardy čo bola vojenská jednotka určená na ochranu politického vedenia štátu. Časom sa garda stávala autonómnejšou a mocnejšou, niekoľkých cisárov zavraždila a iných vyniesla k moci. V súčasnom kontexte tento pojem naznačuje situáciu, keď ozbrojené sily vstupujú do politiky, zohrávajú rolu politických arbitrov a občas si uzurpujú plnú kontrolu nad politickým systémom a priamo vykonávajú moc. Býva to vtedy, keď si vojenskí hodnostári povedia, že sú schopní vyriešiť vojenské i politické problémy lepšie než civilná vláda. Tento jav býva jasným signálom nedostatočnej oddanosti elít krajiny demokratickému spôsobu vlády, svedectvom o krehkosti politických inštitúcii, o ideologickej polarizácii, o previazanosti politickej elity s vojenskou špičkou a o všeobecnej prijateľnosti vojakov ako legitímnych držiteľov moci. Armáda si postupne upevňuje svoju dominanciu a stáva sa centrálnym politickým faktorom a to najmä v časoch politických alebo ekonomických kríz.
Prétoriánske tendencie sú najväčšmi viditeľné v rozvojovom svete, najčastejšie sa spomínajú v takých regiónoch ako je Latinská Amerika, južná Ázia a subsaharská Afrika. V mnohých krajinách bola armáda v čase vyhlásenia nezávislosti najvýkonnejšou politickou inštitúciou, a preto vojaci aj po desaťročiach vystupujú ako sprostredkovatelia v civilných politických konfliktoch.
Baigneaux (Loir-et-Cher)
Baigneaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2. hokejová liga (Slovensko) 2021/2022
2. hokejová liga (Slovensko) 2021/2022 je dvadsiata deviata sezóna v histórii 2. hokejovej ligy. Hrá v nej 16 tímov rozdelených do dvoch skupín. Úspešnejší bude bojovať v baráži o TIPOS Slovenskú hokejovú ligu. Víťaz 2. ligy bude hrať baráž.
Hrací model
2. hokejová liga 2021/2022 sa hrá hracím spôsobom tak že v prvej časti sú dve skupiny Skupina A tímy zo západu Slovenska a Skupina B tímy zo východu Slovenska. Prvé tímy z oboch skupín postupujú do Play-off. Štvrťfinále sa hrá na 3 víťazné zápasy. Tím ktorý postúpi do finále a následne aj zvíťazí postupuje priamo do TIPOS Slovenskej hokejovej ligy 2022/2023.
Štvrťfinále
Štvrťfinále sa hrá na 3 víťazstvá.
Semifinále
Semifinále sa hrá na 3 víťazstvá.
Finále
Finále sa hrá na 3 víťazstvá.
Baráž o postup do TSHL 2022/2023
Baráž sa hrá na 4 víťazstvá.
Baillou
Baillou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Varúj...!
Varúj...! je slovenský film režisérov Martina Friča a Paľa Bielika z roku 1946.
Pozadie filmovej výroby
Film Varúj...! predstavuje v dejinách slovenskej kinematografie zásadný medzník. Práve jemu je pripisované prvenstvo v oblasti slovenskej dlhometrážnej filmovej produkcie vôbec. Je totiž nutné podotknúť, že Jánošík, rovnako ako aj ďalšie filmy z obdobia 30-tych rokov, sú viac československými ako slovensko-českými filmami, čo bolo pre mnohých angažujúcich sa Slovákov predmetom nespokojnosti.
Výberu vhodnej „sfilmovateľnej“ látky predchádzali mnohé diskusie. V roku 1945 Slovenská filmová spoločnosť Slofis organizuje filmový seminár Ako písať pre film. Cieľom je rozpracovať čo najvhodnejší materiál, ktorý by bol hodný titulu prvého slovenského filmu. A hoci sa veľa diskutovalo aj o Stodolovej veselohre Marína Havranová, výber nakoniec padol na Bačovu ženu, psychologickú drámu od toho istého autora. Nemalou mierou k tomu prispel Paľo Bielik, ktorému sa podarilo získať autorské práva a bol ochotný pustiť sa do scenáristického spracovania. „Bačova žena bola po mnohých stránkach lákavá, najmä tým, že dýchala slovenskou zemou, že dávala možnosť naširoko rozohrať scénické krásy Slovenska aj s bohatým svojrázom, že tvorila uzavretý dramatický celok (aj keď nedoriešený) a že aj herecky dávala nádej pre také výkony, pre ktoré pravdepodobne najľahšie by sa bol našiel v prvom období hľadania káder súcich predstaviteľov,“ píše v roku 1947 pre zborník Umenie Ján Kalina.
Vlado Bahna, ktorý sa angažuje aj pri prípravách nakrúcania, vo svojom článku Filmárske trampoty z roku 1946 spomína na entuziazmus, ktorý scenár vyvolal, trošku „polopatistickejšie“: „Zadržte! Dosť. To je ten pravý. Má všetky náležitosti. Je to dráma, sú v ňom vrchy, doliny, láska, Amerika, bane, bačovia, medvede a – optimistický koniec.“
Knižná predloha vs. filmová adaptácia
Dej Bačovej ženy zachytáva život obyvateľov malej podhorskej dediny pred prvou svetovou vojnou. Bača Ondrej Muranica po ostrom konflikte s maďarským pánom vystúpi zo služby a spolu s priateľom Mišom odchádza zarobiť peniaze do Ameriky. Doma pritom necháva ženu Evu a malého syna. Ondrejovi s Mišom sa podarí zamestnať v bani, kde však krátko na to dôjde k nešťastiu. Ondrej zostáva zavalený pod hŕbou kamenia, neskôr je dokonca vyhlásený za mŕtveho. Nešťastný Mišo odchádza domov sám, snaží sa Eve pomáhať v ťažkej situácii a tesne pred nástupom na front ju požiada o ruku. Eva súhlasí. Netuší však, že Ondrej, ktorý nehodu ako zázrakom prežil, sa vracia domov.
V porovnaní s knižnou predlohou prešiel scenár niekoľkými razantnými úpravami. Zatiaľ, čo literárne dielo sa primárne koncentruje na psychologické stvárnenie Evy, vo filme je Eva skôr vedľajšou postavou, stojacou v tieni svojho (prvého) manžela. Už tento výrazný odklon od intímnej ženskej drámy z filmu robí iný príbeh. Ironicky sa o tom vyjadruje aj sám Ivan Stodola, keď prehlási, že „film sa mal skôr volať Bačovej ženy muž.“ Nevyhovujúcim pre film sa zdal aj záver knihy, kde Eva v zúfalstve spácha samovraždu. Filmoví tvorcovia zvolili podľa vzoru amerického happyendu radšej optimistický a otvorený záver. Ondrej Mišovi s Evou odpúšťa a svoju lásku a nádej vkladá do, teraz už dospelého, syna Ondrejka.
Reakcie dobovej kritiky
Po formálnej stránke film odkazuje na viaceré vplyvné obdobia svetovej kinematografie. Niekoľkominútová „klaustrofobická“ scéna Ondrejovho predierania sa na slobodu je inšpirovaná ruskou filmovou školou. Pri gradácii deja naopak tvorcovia zvolili nenáročný postup, charakteristický pre americký spôsob narácie. Využívané sú dvojexpozície, rozostrené zábery a dynamický strih, ktorý ešte zvýrazňuje adekvátne skomponovaná hudba. Práve tú, ako jednu z mála zložiek, vyzdvihuje aj česká kritika: „Všecko je to jenom popis a jenom lyrika, v žádném případě však pohyb dynamisovaný dramatickým ruchem. A tak tě nakonec uspokojí kromě hudební složky a šťastného úvodu jenom dvě scény: vrcholný výjev, zachycující strašlivý únik Muranicu dúlním kanálem ze zasypané štoly, a pak scéna po Muranicově návratu do rodné vsi, v níž posléze bača, poznav, co se stalo, ustoupí do přístěnku a nepoznán nechá svou ženu odejít.“
Osobitú zložku vo filme tvorí česká filmová tradícia, ktorú do filmu vnášajú viacerí tvorcovia, počnúc režisérom Martinom Fričom a kameramanom Václavom Hanušom. Práve zobrazenie slovenskej problematiky českými tvorcami bolo neskôr filmu vyčítané. Prílišnú štylizovanosť a výrazné prvky folklóru hodnotí Rudolf Mrlian pre zborník Umenie skôr negatívne: „Slovensko, to predsa nie sú len krpce, salaše, kroj atď., ale aj moderné architektonické stavby, ihriská, kúpalištia, továrne,...“
Varuj...! bol uvedený do distribúcie v roku 1947, paralelne v Bratislave, ako aj v Prahe. Nadšenie zo strany slovenskej kritiky je očividné z viacerých článkov. V periodiku Práca autor píše: „Pri písaní referátu o premiére filmu sa nevdojak vtláčajú do pera radostné slová, diktované povzbudzujúcou skutočnosťou, že konečne aj vo filmovej oblasti sa začína plne uplatňovať fond slovenskej kultúrnej tvorivosti.“
„Zatiaľ, čo divácky záujem o film na Slovensku je – z hľadiska vyťaženosti počas prvých týždňov premietania – celkom slušný, približne 80%, české kiná sú vyťažené len na asi 35%.“ Tento fakt slovenských kritikov značne rozčaroval. Dá sa povedať, že Varuj...! teda z finančného i morálneho hľadiska u našich susedov prepadol. Rozpočet naňho bol podľa výročnej správy z roku 1947 vyčíslený na 10,93 miliónov korún.
Bauzy
Bauzy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loir-et-Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ejpovické útesy
Ejpovické útesy sú prírodná pamiatka ev. č. 1660, ktorá sa nachádza v katastrálnych územiach Dýšina v okrese Plzeň-mesto a Ejpovice v okrese Rokycany, približne 1 km severne od Ejpovíc. Lokalitu spravuje regionálne pracovisko AOPK v Plzni.
Predmet ochrany
Predmetom ochrany je svetovo najstaršia lokalita autochtónneho výskytu spodnoordovickej fauny v zatopenom lome vodnej nádrže Ejpovice.
1. FC Lokomotive Leipzig (1966)
1. FC Lokomotive Leipzig alebo celým menom '''1. Fußballclub Lokomotive Leipzig''' bol futbalový klub z nemeckého mesta Lipsko. Bol založený 20. januára 1966, zanikol v roku 2004. Počas svojej existencie v rámci Nemeckej demokratickej republiky vyhral klub štyrikrát národný pohár. Pomerne úspešný bol v európskych pohároch, keď sa dostal až do finále Pohára víťazov pohárov a semifinále Pohára UEFA.
História
V roku 1893 vznikol v Lipsku klub Sportbrüder Leipzig. Sídlil v mestskej časti Probstheida. V roku 1898 sa klub spojil s klubom VfB Leipzig a vznikol tak klub VfB Sportbrüder 1893 Leipzig. V roku 1900 bol klub premenovaný na VfB Leipzig. VfB Leipzig počas svojej existencie vyhral tri krát nemecký titul a to v sezónach 1902/03, 1905/06 a 1912/13. K tomu pridal jeden triumf v nemeckom pohári v roku 1936. Po druhej svetovej vojne klub vzhľadom na rušenie všetkých športových klubov v Nemecku zanikol.