cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marin Goleminov
Marin Goleminov (1908 – 2000) patril k najvýznamnejším bulharským hudobným skladateľom. Je autor výnimočných diel rozličných hudobných žánrov, v ktorých sa inšpiroval bulharskou ľudovou hudbou.
Laundry Service
Album s rovnakými skladbami, ale v inom poradí vyšiel v španielčine pod názvom Servicio de Lavandería.
Alessio Di Mauro
Alessio Di Mauro (* 9. august 1977, Syrakúzy, Taliansko) je súčasný taliansky profesionálny tenista.
Horné Strháre
Horné Strháre sú obec na Slovensku v okrese Veľký Krtíš.
Vauville (Calvados)
Vauville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Toulouse Business School
Toulouse Business School je európska biznis škola nachádzajúca sa v Paríži, Londýne, Casablancae, Barcelone a Toulouse. Bola založená v roku 1903.
Charakteristika
Toulouse Business School je pridružená k University of Toulouse, prestížnej francúzskej škole, ktorá má 1 % obchodných škôl s "trojitou korunou" medzinárodných akreditácií: AMBA, EQUIS a AACSB. Škola má cca 30 000 absolventov v 75 krajinách sveta, reprezentujúcich vyše 150 národností. Významnými absolventmi sú Nicolas Todt (CEO ART Grand Prix). Škola je známa pre svoje tituly v letectve (v spolupráci s École nationale de l’aviation civile).
Študijné programy
TBS má svoj Master in Management program, niekoľko Masters programov v rôznych oblastiach ako napríklad marketing, financie, mmédiá, ľudské zdroje. V portfóliu sú tak isto Executive MBA, ktoré je podobné dennému štúdiu MBA. TBS udeľuje aj PhD titul.
Klearchos
Klearchos (Klearchos) môže byť:
Skály (prírodná rezervácia)
Skály  sú prírodná rezervácia ev.č. 1200 ktorá sa nachádza neďaleko obcí Protivanov a Buková v okrese Prostějov. Prírodná rezervácia je pomenovaná podľa vrcholu, ktorý má nadmorskú výšku 724 metrov.
Ochrana
Predmetom ochrany sú pôvodné lesné porasty s prevažujúcim bukom a s ojedinelou prímesou smreka obyčajného a javora korského a s typickým bylinným podrastom.
Chovevej Cion
Chovevej Cion (, doslova „Milovníci Sionu“) bola skupina osôb považovaná za predchodcov a zakladateľov moderného sionistického hnutia.
V roku 1882 založila skupinka nadšencov z Chovevej Cion prvé židovské osídlenie v Erec Jisrael − mesto Rišon le-Cion. Neskôr ich posilnili pionieri Bilu, ktorí mesto zväčšili. Mnoho rokov spájali učebnice založenie Rišon le-Cionu práve so skupinou Bilu, avšak v posledných desaťročiach je táto dezinformácia uvádzaná na pravú mieru.
V roku 1884 sa zišlo 36 delegátov v nemeckom meste Kattowitz (dnes Katovice, Poľsko). Delegáti zvolili do vedenia strany rabbiho Samuela Mohilevera, za prezidenta Chovevej Cion a Leona Pinskera, ako jej predsedu. Skupina sa pokúšala zaistiť finančnú pomoc pre židovské osady a organizáciu vzdelávacích kurzov od baróna Edmonda Jamesa de Rothschilda a ďalších filantropov.
Vlna protižidovských pogromov v Ruskom impériu v rokoch 1881-1884 (často podporovaných štátom) a Májové zákony, ktoré zaviedol cár Alexander III. v roku 1882 značne postihli židovské komunity. Objavili sa početné neformálne skupiny, ktoré sa líšili vo svojich víziách, politike a náboženskej denominácii, veľkosti a aktivite. Varšavskú skupinu založil L. L. Zamenhof, ktorý bol autorom prvej gramatiky jidiš.
Aby získala uznanie oficiálnych úradov, musela ruská vetva Chovevej Cion požiadať o registráciu ako charita. Začiatkom roku 1890 založenie tejto vetvy schválila ruská vláda ako „Spoločnosť na podporu židovských farmárov a remeselníkov v Sýrii a Erec Jisrael,“ ktorá bola ale skôr známa pod názvom Odeská komisia. Bola oddaná praktickým aspektom zakladania poľnohospodárskych osád, vrátane pomoci pri zakladaní Rechovotu a Chadery a modernizácie Mišmar ha-Jarden.
Pred Prvým sionistickým kongresom v roku 1897 mala Odeská komisia vyše 4 tisíc členov. Keď kongres založil Svetovú sionistickú organizáciu, väčšina z Chovevej Cion sa k nej pridala.
Kostol Panny Márie Snežnej (Praha)
thumb|Kostol Panny Márie Snežnej Kostol Panny Márie Snežnej je kostol na Jungmannovom námestí v Novom Meste pražskom fakticky v tesnom susedstve Václavského námestia. Založil ho cisár Karolom IV. Z monumentálneho projektu bolo postavené len presbytérium a ambit.
Dejiny
Z pôvodného projektu, ktorý bol zamýšľaný ako 100 metrov dlhá stavba a výška lode mala dosahovať 40 metrov, bolo dokončené len presbytérium (vysvätené v roku 1379) a kláštor, teda len zlomok plánovanej stavby chrámu, ktorý mal zatieniť aj svätovítsku katedrálu. náhľad|vľavo|Ranobarokový oltár Stavba veže a lode bola začatá začiatkom 15. storočia, ale prerušili ju husitské vojny. V tej dobe tu pôsobil husitský kazateľ Jan Želivský. Počas husitských vojen bol objekt poničený (okrem iného aj zostrelený zvon z veže) a ďalej pustol a chátral. Časom sa zrútila gotická klenba kostola.
Po roku 1606 sa nedokončený a spustnutý komplex dočkal opráv od svojich nových majiteľov – bosých františkánov. Zrútená gotická klenba bola nahradená renesančnou konštrukciou (sieťová renesančná klenba s maľbami hviezdnej oblohy, Panny Márie, Najsvätejšej Trojice a svätých) a bola vybudovaná vstupná prístavba s kruchtou. Presbytérium pôvodne zamýšľanej stavby dnes slúži ako kostol. So svojou výškou 31,5 metrov je jednou z najvyšších cirkevných stavieb v Prahe. Kláštor bol obnovený v barokovom duchu a zvyšky gotického muriva postranných lodí zostali zachované v barokových kaplnkách zasvätených Panne Márii a Jánovi Nepomuckému.
V interiéri kostola sa nachádza jedna z najmohutnejších oltárnych architektúr v Prahe (výška 29 metrov): ranobarokový stĺpový oltár s monumentálnym sedemmetrovým krížom a sochami svätého Jána a Panny Márie na vrchole. Vybudovaný bol v rokoch 1649 – 1651 neznámym autorom.
Na ľavom bočnom oltári sa nachádza barokový obraz Václava Vavřince Reinera: „Zvestovanie Panny Márie“. Na hlavnom oltári sa nachádza obraz pripomínajúci legendu o vzniku nezvyčajného prívlastku Panny Márie: „snežná“.
Nad renesančným vstupným portálom sa nachádza mozaikový obraz Panny Márie Snežnej od Viktora Foerstera (1900) a vyššie, v západnom priečelí nad vstupnou prístavbou, je rozetové okno. Štýlové obdobie založenia chrámu pripomína gotická krstiteľnica.
Bouhans-lès-Montbozon
Bouhans-lès-Montbozon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1974
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1974 boli v poradí 15. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBAQUET). Konali sa v La Paz, v Bolívii v dňoch od 16.27. októbra 1974, za účasti 7 tímov. Bolívia organizovala juhoamerický šampionát žien prvýkrát. Šiesty titul v rade a ôsmy celkovo získala 🇧🇷, ktorá sa v jedinej hranej skupine umiestnila pred 🇦🇷 a domácou 🇧🇴. Bronzová Bolívia získala svoju prvú medailu.
Xenodamos
Xenodamos (Xenodamos) môže byť:
Sün-c’ (filozof)
Sün-c’ (, ; * asi 313/310 pred Kr.† 238 pred Kr.) bol čínsky filozof, ktorý žil v Období bojujúcich štátov. Kvôli komplexnému a systematickému charakteru jeho filosofických záujmov je […] niekedy prirovnávaný k Aristotelovi.
Učenie
Využíval mnohé filozofické školy a smery starej Číny. Nebo je podľa neho súhrnom všetkých javov; vznik a zmena všetkých vecí a javov prebieha v kruhu a objasňuje sa vzájomným pôsobením jangu a jinu.
Proces poznávania začína na základe údajov zmyslových orgánov. V dôsledku uvažovania nad údajmi zmyslovej skúsenosti, môže človek získať správnu a všeobecnú predstavu. Výchova je zdrojom všetkého dobrého; ľudskú povahu tvoria vrodené zlé vlastnosti.
Herméville-en-Woëvre
Herméville-en-Woëvre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Teodosij Spasov
Teodosij Spasov (* 4. marec 1961, Isperich, Bulharsko) je bulharský džezový flautista a skladateľ filmovej hudby.
Hru na kavale (druh píšťaly) študoval na Hudobnej škole v meste Kotel, tento odbor absolvoval aj na Akadémii hudobného a tanečného umenia v Plovdive. Rozpracúva svoj osobitý štýl a hru na kavale, ktorý patrí k typickým bulharským ľudovým dychovým nástrojom. Jeho vystúpenia sú neobyčajným spojením tradičného folklóru, džezu a vážnej hudby. V posledných rokoch píše hudbu pre kaval a symfonický orchester.
Kleón z Epidaurosu
Kleón (Kleón) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 608 pred Kr.
Bořetín (okres Pelhřimov)
Bořetín je obec v Česku v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 113 obyvateľov, z toho 58 mužov a 55 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,5 roka (muži 36,8 roka, ženy 42,3 roka).
Kleón z Epidaurosu
Kleón z Epidaurosu bol na 43. olympijských hrách v roku 608 pred Kr. korunovaný olivovým vencom zo stromu rastúceho v posvätnom okrsku boha Dia za víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na jedno stadion bol najstaršou a aj hlavnou olympijskou súťažnou disciplínou, menom víťaza tohto preteku sa označovala celá olympiáda. Meno olympionika Kleóna uvádza Eusebios z Kaisareie v zozname olympijských víťazov v dejepisnom diele Kronika (gr. Χρονογραφία - Chronographia). Hlavným zdrojom týchto jeho informácií boli písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Kostol Panny Márie Víťaznej (Praha)
náhľad|Kostol Panny Márie Víťaznej náhľad|Oltár Pražského Jezuliatka
Kostol Panny Márie Víťaznej na Malej Strane sa nachádza v Karmelitskej ulici. Je známy najmä tým, že je v ňom uložená soška Pražského Jezuliatka, vďaka čomu je kostol často nazývaný U Pražského Jezuliatka.
Dejiny
Na mieste dnešného kostola stál v 17. storočí luteránsky kostol Najsvätejšej Trojice. V rámci rekatolizácie Prahy však bolo rozhodnuté o vybudovaní nového kostola. Pôvodný chrám bol skonfiškovaný, získal ho rád bosých karmelitánov, ktorý ho úplne prestaval a zasvätil Panne Márii Víťaznej, pretože podľa ich názoru pomohla katolíckej strane zvíťaziť v bitke na Bielej hore. Dodnes je tu kópia zázračného mariánskeho obrazu, ktorý mal víťazstvo zaistiť.
Okrem sošky Jezuliatka sú tu uložené i iné vzácne predmety, okrem iných aj kópia sošky Panny Márie z brazílskeho pútnického mesta Aparecida.
Adam
Adam môže byť:
Kysucké Beskydy
Kysucké Beskydy je geomorfologický celok Stredných Beskýd. Ležia v slovensko-poľskom pohraničí a ich veľká časť patrí do Chránenej krajinnej oblasti Kysuce. Najvyšším vrchom je Veľká Rača a väčšinu územia pokrývajú lesy s množstvom chránených druhov rastlín, niektorých kriticky ohrozených.
Vaux-sur-Aure
Vaux-sur-Aure je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Kysucké Beskydy
Vymedzenie
Pohorie nadväzuje na Oravské Beskydy, ktoré sa tiahnu pohraničím východným smerom. Severne pokračuje Beskid Żywiecki a Jablunkovské medzihorie, západne susedí Turzovská vrchovina a Kysucká vrchovina, ktorá pokračuje južným smerom Bystrickou dolinou až po sedlo Demänová.
Vaux-sur-Aure
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Slovenská esperantská federácia
Slovenská esperantská federácia,, skratka SKEF je slovenské občianske združenie so zameraním na podporu medzinárodného pomocného plánového jazyka esperanto. Je uznaná za krajinskú organizáciu Svetového esperantského zväzu (UEA) pre Slovensko.
Vaux-sur-Aure
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 322 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Slovenská esperantská federácia
Cieľ
Cieľom federácie je rozširovať a prakticky používať jazyk Esperanto, propagovať a používať ho v komunikácii, združovať ľudí s cieľom odstraňovať jazykovú diskrimináciu a propagovať Slovensko v zahraničí. Za týmto účelom federácia organizuje podujatia podporujúce používanie esperanta a vzdelávanie v tomto jazyku.
Činnosť
Slovenská esperantská federácia je najvyšším reprezentantom esperantského hnutia na Slovensku, je krajinskou organizáciou Svetového esperantského zväzu. SKEF zastrešuje viaceré miestne kluby, organizácie a jednotlivcov na Slovensku.
náhľad|vľavo|Organizačný výbor [[Svetový kongres esperanta 2016|101. svetového kongresu esperanta, ktorý Slovenská esperantská federácia organizovala v roku 2016 v Nitre]] SKEF kandidovala na organizovanie 101. svetového kongresu esperanta (rok 2016) v Nitre. V auguste 2014, počas 99. svetového kongresu esperanta v Buenos Aires, vyhlásilo predsedníctvo UEA, že spomedzi 4 kandidátskych miest bola vybraná práve Nitra. Bol to tak prvý Svetový kongres esperanta na území Slovenska. Nad kongresom prebral záštitu prezident Andrej Kiska a bola vydaná špeciálna poštová známka s tematikou kongresu.
Levita
Levita môže byť:
Slovenská esperantská federácia
Ocenenia
V roku 2015 bola SKEF spomedzi krajinských esperantských organizácií Európskej únie vyhodnotená ako najúspešnejšia v informovaní o esperante a bola ocenená cenou Nadácie Cigno.
Dejiny
náhľad|[[Peter Baláž (esperantista)|Peter Baláž, predseda od apríla 2016]] Po Nežnej revolúcii bolo esperantské hnutie na Slovensku oslabené. Po krátkom odmlčaní sa však esperantisti na Slovensku opäť združili a začali aktívne pracovať. Výsledkom bolo zvolanie Zakladajúceho kongresu Slovenskej esperantskej federácie (SKEF), ktorý sa uskutočnil v dňoch 31.5-1.6. 1997 v Pribyline. Za predsedu bol zvolený Juraj Gondžúr zo Žiliny.
náhľad|vľavo|[[Ján Vajs bol predsedom v rokoch 1998 - 2001]] Prvý kongres SKEF-u sa uskutočnil 29. - 31. mája 1998 v Košiciach. Za predsedu bol zvolený Ján Vajs z Liptovského Mikuláša. Ján Vajs počas svojho funkčného obdobia využíval svoje organizačné schopnosti, vytvoril dobrý priestor, ukázal smer a metódy, ako využiť súčasné možnosti, ktoré môžu byť priaznivé pre esperantské hnutie.
Druhý kongres SKEF-u sa uskutočnil 2. júna 2001 v Ružomberku. Počas kongresu bol zvolený za predsedu Milan Zvara z Popradu, dlhoročný aktívny esperantista a funkcionár. Jeho meno bolo známe tiež v zahraničí. Mnohých sprevádzal Európou počas expedícií, navštevoval Svetové kongresy a rozličné podujatia.
Začiatkom roku 2002 Zvara zomrel a bolo treba zvolať Mimoriadny kongres, ktorý sa uskutočnil 19. mája 2002. Do konca funkčného obdobia bola zvolená na funkciu predsedu Mária Tomašovičová z Nového Mesta nad Váhom.
Tretí kongrese SKEF-u sa konal od 28. do 30. mája 2004 v Brezovej pod Bradlom. Za predsedu bol zvolený Juraj Gondžúr.
Na štvrtom kongrese, ktorý sa konal 24. - 27. mája 2007 v Martine, si slovenskí esperantisti pripomenuli sto rokov esperanta na Slovensku. Za nového predsedu bol zvolený Rastislav Šarišský.
Piaty kongres sa konal v roku 2010, šiesty v 2013, siedmy v apríli 2016.
Ľubomir Pipkov
V rokoch 1932 – 1934 písal operu Deväť Janiných bratov (po bulharsky: Янините девет братя), prvú bulharskú národnú hudobnú drámu, inšpirovanú starou legendou z obdobia osmanskej nadvlády, v ktorej dramaticky opisuje osud bulharského národa.
Novohradské hory (Česko)
Novohradské hory (zriedkavo Novohradské vrchy) alebo Gratzener Bergland alebo Freiwald sú pohorie na pomedzí južných Čiech a Rakúska. Predstavuje geomorfologický celok Šumavskej hornatiny.
Najvyšším vrchom pohoria je Viehberg, na území Čiech je to Kamenec. Na území Čiech nachádza 162 km², čo predstavuje približne 1/3 z celkovej rozlohy pohoria. Na Novohradské vrchy na rakúskom území nadväzujú pohoria Freiwald a Weinsberger Wald, ktoré pokračujú až po údolie Dunaja. Z dôvodu obmedzenia pohybu turistov v pohraničnom pásme je príroda pohoria zachovalá a zásahy človeka sú len minimálne. Preto tu bol v roku 2000 vyhlásený Přírodní park Novohradské hory.
V pohorí pramenia významné pravostranné prítoky Vltavy, rieky Lužnice a Malše.
Chromium
Chromium je webový prehliadač typu open source, projekt, z ktorého si Google Chrome prevzal svoj zdrojový kód. Napísaný bol v programovacích jazykoch C++ a jazyku symbolických inštrukcií.
Predkompilované verzie je možné nainštalovať pre Windows, Linux a Mac,, ale je tiež možné stiahnuť si zdrojový kód tohto prehliadača a prepracovať ho tak, aby bežal aj pod inými platformami. Časť programu je uverejnená pod BSD licenciou,, iné časti pod ďalšími open-source licenciami, vrátane MIT licencie, LGPL, Ms-PL a MPL/GPL/LGPL trojnej-licencie.
Pifflova ulica
Vznikla v rámci výstavby panelákového sídliska v polovici 80. rokov 20. storočia pod názvom Pollitova ulica. Bola nepresne pomenovaná podľa Harryho Pollitta (1890 – 1960), generálneho tajomníka britskej Komunistickej strany. Od 1. apríla 1991 má súčasný názov, podľa Alfréda Piffla (1907 – 1972), českého architekta, ktorý sa zaslúžil o záchranu Bratislavského hradu.
Zoznam chemických článkov/S
s-
S-Adenozylmetionínamín
sa
Sabir Junusovič Junusov · Sadra · Sadrovec · Sacharid · Sacharidový alkohol · Sacharopín · Sacharóza · Salmiak · Salvestrol · Samárium · Saponín · Saprofytizmus · Sarín · Saudi Aramco
sc
Scavenger · Scintilačný počítač · Scintilátor
se
Seaborgium · Sedimentácia (roztok) · Sedoheptulóza · Sedoheptulóza-7-fosfát · Seebeckov jav · Seiligerov cyklus · Sekundárna štruktúra bielkovín · Sekundárny biogénny prvok · Sekundárny elektrochemický článok · Sekundárny metabolit · Selán · Selenocysteín · Selenokarboxylová kyselina · Selenometionín · Selén · Selman Waksman · Semtex · Separačná metóda · Serín · Severo Ochoa · Severské zlato
sé
Sépiolit · Séria (periodická tabuľka) · Sérotonín
sf
Sfalerit
sch
Schönigerova oxidácia
si
Sial · Siderit · Sidney Altman · Sigma väzba · Sildenafil · Silikónový olej · Sima (geológia) · Simulačné metódy · Sinigrín
sí
Síra · Síra (nerast) · Síran · Síran amónny · Síran bárnatý · Síran cínatý · Síran draselno-hlinitý · Síran draselný · Síran meďnatý · Síran sodný · Síran strieborný · Síran vápenatý · Síran zinočnatý · Síran železnatý
sk
Skandium · Skladanie bielkovín · Skleníkový efekt · Skleníkový plyn · Sklotextit · Skolecit · Skoryl · Skraupova syntéza · Skupenské teplo · Skupenské teplo kondenzácie · Skupenské teplo sublimácie · Skupenské teplo topenia · Skupenské teplo tuhnutia · Skupenské teplo varu · Skupenstvo · Skupina (periodická tabuľka) · Skvapalnený ropný plyn · Skvapalnený zemný plyn · Skvapalňovanie
sl
Slnečná architektúra · Slovenská chemická spoločnosť pri Slovenskej akadémii vied · Slovnaft
sm
Smäd · Smernica 67/548/EHS · Smithsonit
so
Sodík · Solvatácia · Solvatochromizmus · Soľ (chémia) · Soľanka (chémia) · Somatotropín · Sonoluminiscencia · Sorban draselný · Sorbát · Sorbit · Sorbitol · Sorbóza
sp
Spájka · Spektrálna analýza · Spektrálna čiara · Spektrofotometria · Spektrograf · Spektroskopia · Spinel · Spiropyrán
st
Stanén · Stanford Moore · Stanislao Cannizzaro · Stanley B. Prusiner · Stanley Cohen · STAT2 · Staurolit · Stavba Zeme · Stavová rovnica · Stavová rovnica ideálneho plynu · Stavová veličina · Stefan Hell · Stephanit · Sterán · Stereogénne centrum · Stereochémia · Stereoizoméria · Steroid · Stévia cukrová · Stibán · Stlačený zemný plyn · Stopový prvok (biochémia) · Striebrenie · Striebro · Striebro (minerál) · Stroncium · Strontianit · Strychnín · Stupeň polymerizácie · Styrén
su
Suberín · Sublimácia (pevná látka) · Substituent · Substitúcia na alfa-uhlíku · Substrát (biochémia) · Suchý ľad · Sukcinylkoenzým A · Sukralóza · Sulfán · Sulfid · Sulfid antimoničný · Sulfid antimonitý · Sulfid arzenitý · Sulfid germaničitý · Sulfid kademnatý · Sulfid vápenatý · Sulfitreduktáza · Sulfonácia · Sulfónamid (chémia) · Super Charge Ion Battery · Superaktinoid · Superfosfát · Superkyselina · Superzliatina · Supratekutá látka · Surové železo · Suspenzia (chémia)
sú
Súčiniteľ teplotnej vodivosti · Súmernosť · Sústava (termodynamika)
sv
Svante August Arrhenius · Svietiplyn
sy
Sylvanit · Synergetika · Systematický názov chemického prvku · Systém renín-angiotenzín-aldosterón
sý
Sýta kvapalina
Július Bencúr
Július Bencúr de Jeszenova (* 28. január 1844, Nyíregyháza - † 16. júl 1920, Doľany) bol uhorský maliar a pedagóg, ktorého rod pochádzal z Jasenovej.
Životopis
Jeho otec bol Viliam Bencúr de Jeszenova (1811-1873), matka Paulína Laszgallnerová (1815-1885). Ako dvojročný sa s rodičmi presťahoval do Košíc, kde získal aj základy maliarstva v kresliarskej škole bratov Františka a Vojtecha Klimkovičovcov.
Od roku 1861 študoval na Mníchovskejakadémi pod vedením Anschütza a Johanna Georga Hiltenspergera. Od roku 1865 do roku 1869 študoval u Carla Theodora von Pilotyho, ktorému pomáhal aj s freskami v Maximilianeu a na radnici v Mníchove. Ilustroval tiež knihy nemeckého spisovateľa Friedricha Schillera. Bavorský kráľ Ľudovít II. si ho vybral pre namaľovanie rokokových motívov. Neskôr mu bolo ponúknutých mnoho medzinárodných učiteľských miest, vrátane Prahy a Weimaru, no on prijal miesto na svojej alma mater v Mníchove, kde pôsobil v rokoch 1876 - 1883. Jedným z jeho najvýznamnejších žiakov bol americký maliar Adolfo Müller-Ury. V roku 1883 sa stal riaditeľom novozaloženej majstrovskej umeleckej školy v Budapešti.
Bol obľúbený u maďarskej vyššej vrstvy, maľoval početné portréty kráľov a šľachticov a mnohé mytologické výjavy. Počas svojho života získal viaceré ocenenia. V roku 1878 získal zlatú medailu na parížskej Svetovej výstave s obrazom Pokrstenie Vajka (Vajk megkeresztelése). Jeho autoportrét je v zbierkach galérie Uffizi vo Florencii. Je po ňom pomenovaná ulica v Košiciach a Budapešti. Obec Doľany pri meste Szécsény bola na jeho počesť v roku 1927 premenovaná na Beczúrfalva, od roku 1962 je súčasťou mesta Szécsény. Je po ňom pomenovaná Bencúrova ulica v Košiciach.
František Votruba
František Votruba, pseudonymy Andrej Klas, Andrej Benka, Andrej Križan, Aurel Horník, Beta, ''Č. Bratec, Digamma, Dr. Trnobranský, Dunajský, Fr. Jezumín, Ján Borina, Ján Borovec, Janko Cigáň, Ján Martán, Ján Petriš, Július Benko, Pavel Sivera, Peter Križan, Samo Jurecký, Strýčko Ivan, Sursum, Viera Hroncová, Viera Votrubová, V. Martin, V. Pútnik'' a iné (* 13. apríl 1880, Chýšky– † 18. november 1953, Bratislava) bol slovenský  novinár, literárny kritik a básnik literárnej moderny.
Životopis
Narodil sa v roľníckej rodine, v desiatich rokoch osirel a odvtedy vyrastal v statkárskej rodine matkinej sestry. Vzdelanie získaval v Chyškách, Tábore, no po skončení šiestej triedy sa musel z finančných dôvodov zamestnať. Pracoval u kníhkupca a nakladateľa Václava Krausa, krátko aj v advokátskej kancelárii, odkiaľ odišiel do Ružomberka. V rokoch 1902 – 1903 pracoval u vplyvného vydavateľa slovenskej literatúry a aktivistu Karola Salvu, v roku 1903 odišiel do Budapešti, kde bol administrátor a s politikom a budúcim česko-slovenským premiérom Milanom Hodžom aj redaktor jeho novín Slovenský denník a neskôr nového v Budapešti vydávaného periodika Slovenský týždenník. Bol aj redaktor pražského časopisu Čas. Po vypuknutí 1. svetovej vojny sa vyhol vojenskej službe odchodom do Českého kráľovstva. Po skončení vojny bol poslanec Revolučného národného zhromaždenia, väčšinu medzivojnového demokratického obdobia, v rokoch 1923 – 1938, bol redaktor a šéfredaktor najčítanejších novín Slovenská politika naklonených Hodžovej konzervatívnej Agrárnej strane (Republikánska strana zemedelského a maloroľníckeho ľudu), v roku 1923 redigoval literárny časopis Prúdy, v rokoch 1922 – 1925 redigoval a vydával časopis Slovenský svet, v rokoch 1923 – 1927 Slovenský týždenník a v roku 1929 Slovenské dielo. S manželkou Štefániou Amáliou Votrubovou v rokoch 1918 – 1929 redigoval a vydával detský časopis Oriešky a spolupracoval na časopise Vlasť a svet, no jeho meno sa tam neuvádzalo. V roku 1950 mu bol udelený titul Dr. h.c. Univerzity Komenského a od roku 1951 pracoval v Ústave slovenskej literatúry SAV, od roku 1953 bol akademik SAV. Prekladal z viacerých jazykov (nemčina, poľština, ruština, ukrajinčina, lužická srbčina a i.)
Tvorba
V predprevratovom období uverejnil len niečo vyše desiatky básní (najčastejšie pod pseudonymom Andrej Klas). Už jeho prvé básne prinášali osobité a nové umelecké kvality, na prvý pohľad to boli prírodné impresie, ale neboli to len opisy, ale predovšetkým evokácie spomienok, túžby, nostalgie, citového naladenia. Príroda v jeho básniach bola spôsobom náznakového, symbolizovaného vyslovovania vnútorných citových osudov a drám. Jeho špecifikom bola slovanská orientácia. Okrem vlastnej tvorby sa venoval tiež prekladom z nemčiny a slovanských jazykov.
Votruba sa intenzívne venoval literárnej kritike najmä po r. 1908. Stal sa generačným kritikom.
Giorgione
Giorgione, vl. menom Giorgio Barbarelli da Castelfranco (* okolo 1477/1478, Castelfranco Veneto – † 1510, Benátky) bol taliansky renesančný maliar. Je považovaný za zakladateľa benátskeho maliarstva 16. storočia.
V dejinách umenia patrí Giorgioneho dielo k najproblematickejším. Vzniklo v rozpätí iba desiatich rokov (1500 – 1510), v čase veľkých zmien v benátskom maliarstve, kedy intenzívnel prílev nových maliarskych námetov a techník.
Život a dielo
O jeho živote je veľmi málo poznatkov. Nie je bezpečne dokázaný dátum jeho narodenia ani pôvod. Do povedomia svetovej verejnosti sa dostal najmä vďaka svojim dielam. Spomína sa iba v dvoch dobových dokumentoch z rokov 1507 – 1508. Prvý potvrdzuje, že namaľoval obraz pre Dóžov palác v Benátkach (ten však pri požiari paláca v roku 1577 zhorel) a v druhom sa uvádza, že namaľoval fresky na fasádu sídla nemeckých obchodníkov v Benátkach (tie sú okrem nepatrných zvyškov rovnako zničené).
Jeho spolupracovníkom na spomínaných freskách bol jeho súčasník Tizian, s ktorým sa spolu učili pravdepodobne v dielni Giovanniho Belliniho. Veľký význam pre jeho ďalší rast malo dielo Leonarda da Vinci, do kontaktu s ktorým prišiel v roku 1500 pri Leonardovom pobyte v Benátkach.
I keď s Giorgioneho menom je spojené autorstvo iba niečo vyše dvadsiatich obrazov (z nich iba pri šiestich je jeho autorstvo bezpečne doložené), jeho výtvarný prejav bol taký silný, že i tento malý počet diel reprezentuje nástup obdobia vrcholnej renesancie v maliarstve nielen v Benátkach ale v celom Taliansku.
Presný dátum jeho smrti nie je známy. Zomrel predčasne na následky morovej nákazy. Od polovice 16. storočia už o Giorgionem chýbajú akékoľvek autentické záznamy.
Výber z tvorby
right|180px|thumb|Chlapec so šípom, okolo 1505, olej na dreve, [[Umeleckohistorické múzeum (Viedeň)|Umeleckohistorické múzeum, Viedeň]]
Externé odkazy
Giorgione na Web Gallery of Art
James Dasaolu
James Dasaolu (* 5. september 1987, Londýn, Spojené kráľovstvo) je britský atlét, ktorý sa venuje behu na 100 metrov.
Osobné rekordy
Osobný rekord v behu na 60 metrov si zabehol v Bratislave 5. februára 2009 na mítingu "ELÁN Míting 2009" v hale Elán. V I. sérii behu dosiahol čas 6,71 s, čo bol osobný rekord, ale v II. sérii si tento čas vylepšil na 6,70 s.
Výkonnostný rast
2007 - 6,75 s (Londýn, Spojené kráľovstvo; 20. január)
2009 - 6,70 s (Bratislava, Slovensko; 5. február)
2007 - 10,33 s (Bedford, Spojené kráľovstvo; 23. jún) 2008 - 10,26 s (Luzern, Švajčiarsko; 16. júl) 2009 - 10,09 s (Ženeva, Švajčiarsko; 6. jún)
Kysucká brána
Pravú stranu brány tvorí vrchol Rochovica a ľavú kopec Brodnianka. Tieto boli tiež vyhlásené za prírodné rezervácie. Prechádza ňou Európska cesta 75 a železničná trať Žilina – Čadca.
Veľvyslanectvo Spojených štátov na Slovensku
Veľvyslanectvo Spojených štátov v Bratislave v Slovenskej republike je zastupiteľský úrad Spojených štátov so sídlom na Hviezdoslavovom námestí 5 v Bratislave. Súčasným mimoriadnym a splnomocneným veľvyslancom Spojených štátov na Slovensku je Gautam A. Rana, ktorý svoje poverovacie listiny odovzdal prezidentke Zuzane Čaputovej 28. septembra 2022.
História
Prvým zastupiteľským úradom Spojených štátov v Bratislave bol generálny konzulát otvorený 1. marca 1948, krátko po februárovom prevrate, kedy získala monopolné mocenské postavenie v Československu Komunistická strana Československa a Komunistická strana Slovenska. Pre túto transformáciu politického usporiadania zotrval vicekonzul Claiborne Pell v Bratislave len šesť mesiacov a následne bol generálny konzulát zatvorený 27. mája 1950.
Konzulát v Bratislave bol znovuotvorený 27. mája 1991. Už po vzniku samostatnej Slovenskej republiky došlo okolo 4. januára 1993 k premene konzulátu na veľvyslanectvo. Prvým americkým veľvyslancom na Slovensku sa stal Theodore E. Russell, vymenovaný 22. novembra 1993, ktorý odovzdal svoje poverovacie listiny 16. decembra 1993.
Petko Stajnov
Petko Stajnov (* 19. november 1896, Kazanlak, Bulharsko – † 25. jún 1977, Sofia) bol bulharský skladateľ.
Komponoval predovšetkým symfonické a vokálne diela. Skladateľ v oboch žánroch abstrahoval niektoré tendencie bulharskej hudby a určoval tak novú etapu v jej rozvoji. Európsku hudobnú tradíciu prispôsobil bulharskému svetonázoru, respektíve bulharskému životnému štýlu a filozofii, ako aj možnostiam interpretov a poslucháčov a taktiež prirodzenému rozvoju národnej (ľudovej) hudby.
Subjektivita
Subjektivita je skrátene právna subjektivita.
Medzinárodná asociácia pre výskum mieru
Medzinárodná asociácia pre výskum mieru ( - IPRA) je organizácia na výskum mieru založená v roku 1964. Má konzultatívny status s Ekonomickou a sociálnou radou OSN (ECOSOC).
Asociácia je člen Medzinárodnej sociálnej vedeckej rady (International Social Science Council - ISSC).
Regionálne asociácie
IPRA má 5 regionálnych asociácií:
Bystrá (okres Pelhřimov)
Bystrá je obec v Česku v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 120 obyvateľov, z toho 58 mužov a 62 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,5 roka (muži 35,3 roka, ženy 45,4 roka).
Stolička
náhľad|Stolička Stolička je súčasť bytového zariadenia, kus nábytku rozličným spôsobom upravený na sedenie pre jedného človeka.
Typická stolička sa skladá z operadla, sedadla a nosnej časti (väčšinou ide o 4 nohy, ale výnimkou niesu viac či menejnohé varianty). Doplnkom stoličky je opierka (operadlo na ruky), s ktorou sa už zaraďuje do skupiny nábytku slúžiaceho predovšetkým k odpočinku, ako kreslo. Stolička môže a nemusí byť čalúnená; kreslo je čalúnené vždy.
Stolička je určená pre jednu osobu a neslúži len k relaxačným účelom, ale napríklad aj pri stolovaní alebo pri rôznej práci. Pohovka, lavička, gauč atď. sú určené pre viac osôb a využitie nachádzajú hlavne v odpočinkovej činnosti. Stolička je vyrobená takmer z ľubovoľného pevného materiálu, ale medzi najčastejšie patria stoličky vyrobené z dreva (napr. ratan), plastu, kovu, pleteného prútia atď.
Správne rozmery stoličky
Výška sedadla by mala byť v rozmedzí 40 až 50 cm tak, aby sediaci človek mal nohy v kolenách ohnuté v tupom uhle. Uhol operadla by mal byť taký, aby bola osoba pri opretí v miernom záklone (5°). Výška operadla by mala byť približne taká, aby dosahovala pod lopatky alebo k ramenám tela. Kancelárska stolička poskytuje sediacemu vyšší komfort, má prvky aktívneho sedenia a ide o typ ergonomickej stoličky pre dlhodobé sedenie.
Mŕtve more
thumb|Východ slnka nad Mŕtvym morom, pohľad z vrcholku pevnosti [[Masada]] náhľad|Voda s vysokým obsahom soli umožňuje aj takéto pohodlné čítanie thumb|Vysychanie Mŕtveho mora v rokoch 1989-2001
Mŕtve more je slané bezodtokové jazero, ktoré leží na hraniciach Jordánska a Izraela.
Vaux-sur-Seulles
Vaux-sur-Seulles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Mŕtve more
Prírodné pomery
Jeho rozloha je a je vôbec najnižšie položenou vodnou plochou na zemskom povrchu. Povrch jazera leží 392 metrov pod hladinou mora a jeho dno ďalších 398 metrov pod hladinou svetového oceánu. Nie je však len najnižšie položeným jazerom na Zemi, ale je aj najslanšie. Obyčajná morská voda obsahuje asi 35 promile soli (teda 3,5%), no Mŕtve more jej obsahuje takmer 10 x toľko. Mŕtve more vzniklo v časti Veľkej priekopovej prepadliny El Ghor a tvorí obrovskú nádrž, v ktorej prúdi voda. Je zásobované najmä riekou Jordán, ktorá mu dodáva asi 80% vody ale aj niekoľkými sladkovodnými prameňmi. Teplota vody je však tak vysoká, že takmer všetka voda, ktorá doň vteká z Jordánu (4-6,5 miliardy litrov denne), sa vyparí, čím sa more ďalej presáľa. Vody s vysokým obsahom solí a minerálov sa vlievajú do Mŕtveho mora z horských minerálnych prameňov. Následkom suchého púštneho ovzdušia je neustále odparovanie vody a koncentrácia solí a minerálov sa tak zvyšuje. Voda je sýtobelasá, veľmi pokojná a až taká nasýtená soľou, že sa v nej nedá plávať ani ponoriť. Ak sa chcete namočiť, musíte sa pomaličky zosúvať dozadu, kým neležíte celkom rovno. Na niektorých miestach na pobreží vytvorila morská voda nánosy bahna, ktoré má blahodarné účinky na ľudský organizmus. Čierne morské bahno je veľmi zvláštny produkt Mŕtveho mora. Obrovské množstvo jódu a brómu v bahne, vode a vzduchu pôsobí priaznivo na celý nervový systém. Síra a horčík pomáhajú liečiť kožné choroby a draslík pôsobí priaznivo na artritídu a reumu.
Vaux-sur-Seulles
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Edmond Debeaumarché
Edmond Debeaumarché (* 15. december 1906, Dijon, Francúzsko – † 28. marec 1959, Suresnes) bol francúzsky odbojár.
Vaux-sur-Seulles
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 293 obyvateľov (2009).
Edmond Debeaumarché
Narodil sa v Dijone. Chcel byť pilotom, ale kvôli zlému zraku sa zamestnal na pošte.
Mŕtve more
Vysychanie
Mŕtve more pomerne rýchlo vysychá. V roku 1965 bola hladina mŕtveho mora 395 metrov pod hladinou mora. Teraz je hladina už 413 metrov, a v strede sa objavil suchý pás pevniny, ktorý delí more na dve časti. Jedným nápravným opatrením, ktoré je v súčasnosti predmetom diskusií, je výstavba 190 kilometrového kanála, ktorým by sa privádzala voda z Červeného mora. Voda by sa musela vytlačiť do výšky 120 metrov a potom by stekala do hĺbky 530 metrov až do Mŕtveho mora.
Vaux-sur-Seulles
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mŕtve more
Zaujímavosti
Podľa Biblie tu ležia zrúcaniny Sodomy a Gomory. Podľa nej tieto dve mestá spálil Boh, aby potrestal ich hriešnych obyvateľov. Iba Lót s rodinou smel opustiť mesto, no Lótova žena neposlúchla božie príkazy, obzrela sa dozadu a premenila sa na soľný stĺp.
Edmond Debeaumarché
Na začiatku druhej svetovej vojny v septembri 1939 bol mobilizovaný a slúžil u letectva. V júni 1940 sa zapojil do protifašistického odboja. Bol jednou z vedúcich postáv v hnutí Résistance.
Bouligney
Bouligney je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Razmyšlenija o Božestvennoj Liturgii
Razmyšlenija o Božestvennoj Liturgii je dielo Nikolaja Vasilieviča Gogoľa napísané v roku 1845 počas jeho pobytu v Paríži. Autorovým cieľom bolo prístupnou formou prezentovať svoje vedomosti a svoje prežitie liturgie. Autor postupne komentuje liturgiu sv. Jána Zlatoústeho od príchodu kňaza a diakonov cez samotnú liturgiu až po ich odchod z chrámu. Prvýkrát toto dielo vyšlo v roku 1857.
Vydavateľstvo Refugium o nej napísalo: ''Málo známe dielo veľkého ruského klasika vzniklo počas jeho pobytu v Paríži v roku 1845. Autor osobitou formou sprístupňuje mystérium východnej liturgie.''
Pri práci na ňom v Paríži v rokoch 1842-1843 používal cirkevnoslovanský a latinský text liturgie.
== Vydania v bývalom Česko-Slovensku ==
Združené pomenovanie
Typológia
Pri určovaní vzťahu združených pomenovaní k frazeológii sa rozlišujú:
Nefrazeologické združené pomenovania vznikajú presnou a cieľavedomou pomenovacou činnosťou ľudí, pričom sa príslušný výraz hľadá, alebo umelo vytvára pre konkrétnu potrebu (napr. kyselina sírová, rovnoramenný trojuholník, materská škola, osobný vlak, písací stroj, zubná kefka, cesta prvej triedy, káblová televízia, kupónová privatizácia). Nefrazeologické združené pomenovania sa často menia na jednoslovné pomenovania, univerbizujú sa (napr. obývacia izba → obývačka, panelový dom → panelák, táborový oheň → táborák, osobný vlak → osobák, kupónová privatizácia → kupónka).
Obrazné združené pomenovania vznikajú bez zámerného vyhľadávania terminologického označenia. Nepodliehajú univerbizácii. Na základe obraznej podobnosti a častým používaním sa ich význam prehodnotil a ustálil v novom výraze (napr. lúčavka kráľovská, pávie oko, lišaj smrtihlav, zlatý dážď, medvedia služba, gordický uzol, labutia pieseň, babie leto, posledný mohykán, ľahké futro, trójsky kôň, kameň úrazu).
Majstrovstvá Ázie v pozemnom hokeji žien 1993
Turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia na Interkontinentálny pohár 1993 (kvalifikačný turnaj na MS 1994). Kvalifikovali sa naň 2 družstvá mimo Kórejskej republiky a Číny, ktoré si účasť na MS 1994 vybojovali už umiestnením na MS 1990.
Heudicourt-sous-les-Côtes
Heudicourt-sous-les-Côtes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Victor Hănescu
Victor Hănescu (* 21. júl 1981, Bukurešť, Rumunsko) je bývalý rumunský profesionálny tenista.
Jules Barbey d’Aurevilly
Jules Amédée Barbey d’Aurevilly, obvykle len Jules Barbey d′Aurevilly (* 2. november 1808, Saint-Sauveur-le-Vicomte, Francúzsko - † 23. apríl 1889, Paríž) bol francúzsky spisovateľ, kritik, esejista a novinár. V jeho tvorbe možno zistiť známky realizmu, naturalizmu, romantizmu, mystiky, dandyzmu a symbolizmu. V určitých dielach sa priklonil k dekadentnému symbolizmu.
Život
Rodina Barbey dostala šľachtický prídomok v roku 1756, keď advokát na okresnom súde vo Valognes prijal hodnosť. Jeho matka Ernestine Ango pochádzala z buržoáznej rodiny z Caen s koreňmi v 16. storočí a bola dcérou posledného sudcu v Saint-Sauveur-le-Vicomte.
V 1818, po ukončení kolégia vo Valognes, odišiel bývať ku strýkovi. Doktor Pontas-Duméril mal naňho vplyv ako osobnosť liberálna, ktorá mladého Julesa povzbudila k intelektuálnej a morálnej emancipácii. V diele „Diaboliques“ vykreslil Barbey strýka v osobe doktora Tortyho. Strýko mu sprístupnil galériu osudov mestskej smotánky aj z odvrátenej stránky a jeho bratanec Edelestand du Méril, filozof a básnik, mu sprostredkoval svoj obdiv Waltera Scotta, Lorda Byrona, Roberta Burnsa a zmysel pre históriu a metafyziku.
V 1823, Barbey zložil svoju prvotinu, elégiu Aux héros des Thermopyles, venovanú básnikovi Casimirovi Delavignovi a publikoval ju rok potom. V roku 1825 mal už celú zbierku veršov, ktorú spálil. V 1827 vstúpil do triedy rétoriky na Kolégiu Stanislas v Paríži. Stretol tam Maurica de Guérina, s ktorým uzavrel priateľstvo. Po maturite v 1829 sa vrátil do Saint-Sauveur-le-Vicomte s hlavou plnou nových politických a náboženských názorov. Súhlasil, že bude študovať právo v Caen. Po smrti svojho strýka Jean-Françoisa Barbey d’Aurevillyho odmietol kvôli svojmu republikánskemu presvedčeniu prevziať jeho šľachtický prídomok.
Romantické začiatky tvorby
Okolo 1830, Barbey stretol Guillaume-Stanislas Trébutiena, knihovníka v Caen a zaľúbil sa do manželky jeho bratanca Louise du Méril. Ich vzťah bol neurčitý a podľa Barbeyho to bolo najnešťastnejšie obdobie jeho života. Bol tiež veľmi ovplyvnený dobovým moderným romantizmom. V 1831 napísal prvú novelu „Le Cachet d’Onyxnote“ (nezverejnená do 1919, znovu použitá v „Un dîner d’athées“), po nej „Léanote“ v 1832, publikovaná v krátkodobej revui „Revue de Caen“, ktorú založil s Trébutienom a Edelestandom du Méril.
V júli 1833 sa ubytoval v Paríži, kde sa stretol znovu so spolužiakom Mauricom de Guérin. V 1834 založil Revue critique de la philosophie, des sciences et de la littérature s Trebutienom a du Mérilom, kde publikoval niekoľko mesiacov literárne kritiky. V decembri sa vrátil do Caen kvôli svojej láske Louise a napísal tam jednej noci „La Bague d’Annibalnote“, báseň v próze s byronovskou inšpiráciou, ktorú uverejnil až v 1842. V 1835 zložil inú poému v próze „Amaïdée“ (1889) a román „Germaine ou La Pitié“ (z ktorej sa stala „Ce qui ne meurt pas“ (1883). V 1836 redigoval dve prvé „Memoranda“ na podnet de Guérina a rozišiel sa so svojou rodinou.
Dandyzmus
Po návrate do Paríža žil Barbey z dedičstva svojho strýka a sníval o kariére v politike čítajúc množstvo historických diel. Spolupracoval s politickým žurnálom „Nouvelliste“. V tejto dobe sa stretol s Eugénie de Guérin, najobľúbenejšou sestrou Mauricea de Guérin.
Jeho spoločenské ambície ho doviedli ku sebaštylizovaniu do podoby dandyho. Dokonalá toaleta, chladné vystupovanie, návštevy u Rogera de Beauvoirnote a kaviarne „Tortoni“, kultivovaná irónia, umenie epigramu a tajomna. Viedol mondénny život. Oslavy a zábavy, večierky s alkoholom a početné ľúbostné dobrodružstvá. Užíval laudanum kvôli spánku a jeho priatelia ho prezývali „Roi des ribauds“ (Kráľ zhýralcov) alebo „Sardanapale d’Aurevilly“. V atmosfére Júlovej monarchie sa zo začiatku priklonil na stranu Ľudovíta Filipa a druhýkrát už neodmietol šľachtický titul po strýkovi.
Duchovné kauzérie a vyššie spomenuté činnosti mu otvárali dvere salónov. Často sa objavoval u markízy Armance deVallon, ktorú zvádzal. Táto bitka ho každodenne vyťažovala počas niekoľkých mesiacov, no bez úspechu: z nej sa stával väčší dandy ako bol on. Inšpirovala ho k napísaniu dlhšej novely L’amour impossible, tragédie de boudoir (1841), ktorá zostala bez odozvy.
Chodil aj do salónu katolíčky a legitimistky baronesy Amaury de Maistre, vyženenej netere Josepha de Maistre a v 1842 spolupracoval s „Globe“, politickým žurnálom, v ktorom publikoval svoju prepracovanú „Bague d’Annibal“. Potom sa premiestnil do Dieppe, kde pomáhal robiť majiteľovi časopisu Levasseurovi kampaň. V roku 1843 publikoval v Moniteur de la Mode pod pseudonymom Maximilienne de Syrène a začal svoju esej o Georgovi Brummelovi. Udržiaval vzťah aj s mysterióznou Vellini, budúcou hrdinkou diela „Une vieille maîtresse“.
„Du dandysme et de George Brummell“ vyšla v 1845 v 30 exemplároch. Dielo malo salónny úspech. Začal písať ďalšie dielo o dandyzme, „Traité de la princesse“, manuál k výchove vo forme aforizmov, inšpirovaný Machiavelliho Vladárom.
Návrat ku konzervativizmu
Roky 1945-46 strávil písaním „Vieille maîtresse“ a nevýnosným písaním pre „Revue des deux Mondes“ a „Journal des débats“. V roku 1846 cestoval do centrálneho Francúzska v službách „Société catholique“. Jeden mesiac strávil v kraji Forèz v Bourg-Argental, mieste, ktoré sa ocitlo v jeho novele „Histoire sans nom“, publikovanej na konci roka. Doteraz nerobil čítania svojich diel, no stretnutie s Eugénie de Guérin a bratom Léonom Barbey d’Aurevilly ho priviedli ku zmene názorov. Čítanie románu „Docteurs du jour“ (1844) pred rodinou Raymonda Bruckera, v  ktorom autor rozpráva o vlastnom návrate ku katolicizmu, tiež zohralo dôležitú úlohu. Táto názorová premena mu obnovila inšpiráciu. Tridsaťosemročný spisovateľ sa vrátil k detstvu a jeho zážitkom. V druhej časti románu použil reálie a miesto deja v regióne Normandia, v Barneville-Carteret.
V roku 1847 viedol revue Revue du Monde catholique, kde bol zároveň aj redaktorom. Svoj román dokončil koncom roku, ale nebol publikovaný. Prerušili ho udalosti revolúcie v 1848. Prispôsobil sa momentu v histórii a začal viesť klub robotníkov počas niekoľkých týždňov. Jeho revue prestala vychádzať a on sa stiahol do samoty, aby dopísal svoje začaté veci. Zrevidoval „Une vieille maîtresse“ a písal esej o Jakubovi II. Stuartovi a filozoficko-politickú esej „Les prophètes du passé“ o  Josephovi de Maistre, Louisovi de Bonald, François-René de Chateaubriand, Félicité de Lamennais a Antoine Blanc de Saint-Bonnet.
V roku 1850 napísal prvý diel série Le dessous de cartes d’une partie de whist, obsiahnutú neskôr v Les Diaboliques. thumb|Rukopis novely Ženská pomsta, súčasť zbierky Diabolské novely.
Maršal literatúry
V roku 1874 vydal konečne román „Diaboliques“. Exempláre diela boli však cenzúrou zabavené a autor prenasledovaný za „urážku verejnej morálky a dobrých mravov a spoluvinu“. Aféru rozvírili v časopise „Charivari“ recenziou, ktorá obsahovala malomeštiacko-konzervatívne výčitky bez postihnutia hlbšieho myšlienkového významu diela. Barbey sa dovolával u Arsène Houssaye a Gambettu - republikána, aby sa vyhol súdnemu procesu. Súhlasil, že stiahne dielo z predaja a vyšetrujúci sudca ho vylúčil z konania. V 1883 bolo dielo prepísané a pridaný predhovor. Počas nasledujúcich rokov sa k nemu prihlásila nastupujúca generácia autorov: Bloy, Vallès, Daudet, Bourget, Rollinat, Jean Lorrain, Richepin, Péladan, Huysmans, Coppée, Hello, Uzanne, Octave Mirbeau... takisto spisovatelia dovtedy neuznávaní: Banville, Hérédia, Taine. Edmond de Goncourt zapísal Barbeyho na jeden z prvých zoznamov „Akadémie Desiatich“.
V 1878 publikoval „Les Bas-bleus“, piatu časť „Œuvres et les hommes“, venovanú ženám, ktoré píšu, „''pretože ženy, ktoré píšu nie sú viac ženami. Sú to muži - prinajmenšom chceli by byť - a chybní''.“
Barbey mal početné ale temer vždy nešťastné ľúbostné dobrodružstvá, čo mu však dopomohlo k témam pre jeho novely.
Napísal tiež tretie a štvrté „Memorandum“. V 1884 publikoval poéziu „Les Rythmes oubliés“ a svoje posledné kritické články, v ktorých privítal hlavne „A rebours“ - román-manifest dekadencie od Huysmansa.
Napriek svojej chorobe pečene pokračoval v návšteve salónu barónky de Poilly, Daudeta a Hayema, kde si vylepšoval svoje kauzérie. Podporil začiatky mladej herečky Marthe Brandès. V 1888 uverejnil novelu „Léa“, potom „Amaïdée“ (1889) predtým ako vážne ochorel. Skonal 23. apríla 1889.
Louise Read sa stala podľa závetu univerzálnou dedičkou, čo spôsobilo rôzne agresívne útoky. V máji 1891 prebehol proces medzi žurnálom „La France“ zastúpenom Sâr Joséphin Peladan a Léonom Bloyom a Léon Deschampsom, šéfredaktormi revue „La Plume“, v kauze vydavateľských práv. Kvázi-totalita tlače privítala odsúdenie Sâr v októbri 1891.