cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tula (Rusko)
Tula ako pevnostné mesto
náhľad|Trhovisko pred múrmi Tulského kremľa, [[17. storočie]] náhľad|vpravo|Plán pevnosti v Tule z roku 1849 náhľad|vpravo|Kremeľ v Tule začiatkom 20. storočia Aby bolo centrum mesta chránené pred možnými útokmi, začala sa v roku 1509 okolo mesta stavba pre pohraničné ruské mestá typického kremľa s kamennými vežami a tvrdzami. V roku 1520 bola stavba na Tulskom kremli na ľavom brehu Upy oproti ústiu Tulizy dokončená. Kremeľ so svojimi 3,2 metra hrubými múrmi a deviatimi strážnymi vežami z červených tehál, ktorý stojí dodnes, bol v svojej dobe jedným z najbezpečnejších a najprepracovanejších pevností Moskovského veľkokniežatstva. Už v roku 1552 bolo mesto schopné úspešne odraziť útok krymskotatárskej armády chána Devleta I. Geraja. V roku 1607 slúžil kremeľ 4 mesiace ako útočisko armáde sedliackych povstalcov pod vedením Ivana Isajeviča Bolotnikova počas Bolotnikovho povstania. Len pomocou umelého prehradenia Upy hrádzou z vriec s pieskom, čo viedlo k zaplaveniu kremľa, sa podarilo armáde cára Vasilija IV. pevnosť dobyť a povstalcov zlikvidovať.
Ku koncu 16. storočia sa začal v Tule vďaka bohatému výskytu železnej rudy v okolí mesta rozvíjať obchod s železnými výrobkami. V Tulskí kováči vyrábali zo železa výrobky každodennej potreby a zbrane, ktoré sa vďaka vysokej kvalite čoskoro preslávili po celej Rusi. V roku 1595 založili kováči v blízkosti mesta remeselnícku osadu, v ktorej vyrábali rôzne železné tovary a produkty, od malých vecí každodennej potreby cez poľnohospodárske nástroje až po nože a strelné zbrane. Zároveň bolo kováčom v meste Tula cárom Fjodorom I. povolené založiť si cech, čo im umožnilo daňové úľavy a nezávislosť od miestnych mocenských štruktúr. Spolu so založením remeselníckej osady sa to považuje za počiatok zbrojárskeho priemyslu v meste.
V priebehu 17. storočia sa na brehoch Tulizy vyvinulo viacero zlievarní, čo ešte zdôraznilo povesť Tuly ako centra ruského hutníctva. Jeden z najznámejších tulských kováčov svojho času bol Nikita Demidovič Demidov (1656-1725), ktorý v roku 1696 v blízkosti mesta založil veľkú zlievareň poháňanú vodou z umelo prehradenej rieky Tuliza a ktorá počas Severnej vojny cárskej armáde Petra Veľkého pomáhala výrobou pušiek a diel. Vzhľadom na to, že Peter vedel ako oceniť vysokú kvalitu Demidovových zbraní, daroval mu v roku 1702 veľké majetky na Urale pre výstavbu novej továrne na zbrane. Demidov tam potom začal vyrábať zbrane a ťažiť železo a zlato, čo z neho urobilo jedného z najbohatších priemyselníkov 18. storočia, a zároveň tak položil začiatok industrializácie Uralu.
Vývoj priemyslu od 18. storočia
náhľad|vľavo|Mapa mesta z roku 1731 Potom, čo sa Moskovské Rusko rozšírilo v 17. storočí smerom na juh, mesto Tula postupne stratilo svoj ​​význam ako hraničná pevnosť. Súčasne sa však zvyšoval jeho ekonomický význam. Okrem Demidova sa o rozvoj ruského zbrojného priemyslu zaslúžili aj ďalšie rodiny z cechu kováčov. Peter Veľký si veľký strategický význam Tuly uvedomoval najneskôr od vojny so Švédskom, a tak 15. februára 1712 vydal špeciálnu vyhlášku na výstavbu veľkého zbrojárskeho závodu v blízkosti tulskej kováčskej osady. Tento deň sa dnes považuje za dátum založenia TOZ, ktorý dodnes vyrába v bezprostrednej blízkosti kremľu a patrí medzi najznámejšie zbrojárske závody v Rusku. Novovzniknutá továreň bola vybavená v tej dobe veľmi modernými zariadeniami a v roku 1720 vyrobila zhruba 22 000 zbraní pre ruskú cársku armádu. Veľmi vysoké výrobné počty dosahoval závod za vojnových čias - okrem iného počas Rusko-tureckej vojny, vpádu Napoleona do Ruska v roku 1812, Rusko-japonskej vojny, taktiež za prvej a druhej svetovej vojny. V roku 1981 tu bola po prvý raz vyrobená opakovacia puška Mosin-Nagant.
Okrem zbrojárskeho priemyslu sa v 18. storočí v Tule veľmi rozvinul aj civilný železospracujúci priemysel. V manufaktúrach kováčskej osady boli okrem iného vyrábané vysokokvalitné výrobky pre domácnosť, poľnohospodárske náčinie a malé predmety každodennej potreby, ktoré boli vyvážané ďaleko za hranice mesta. Dobrá kvalita kováčskeho remesla bola neskôr ocenená v poviedke známeho ruského spisovateľa, Nikolaja Semionoviča Leskova, Skaz o tulskom kosom Levše i o stalnoj bloche z roku 1881.
náhľad|Piatnickaja ulica (dnes Ulica Metallistov) v historickom centre Tuly, 19. storočie V priebehu administratívnej reformy počas vlády cárovnej Kataríny Veľkej na konci 18. storočia sa Tula v roku 1777 stala hlavným mestom provincie, ktorá bola premenovaná v roku 1797 na Tulskú guberniu. Tým sa zvýšil význam mesta a urýchlilo rozšírenie svojej infraštruktúry: v Tule vzniklo prvýkrát divadlo (1777), tlačiareň (1784), škola (1786) a verejná knižnica (1830). V ďalšom priebehu 19. storočia ekonomický rozvoj mesta pokračoval; počas vojen hral zbrojársky priemysel kľúčovú úlohu v ekonomickom živote Tuly, počas mieru prosperitu mestu a regiónu zabezpečovala výroba samovarov, kovaných výrobkov a harmoník. V roku 1868 získala Tula železničné spojenie s hlavným mestom vďaka položeniu trasy Moskva - Kursk. Začiatkom 20. storočia bolo v Tule už takmer 80 škôl a 3 verejné knižnice. Počas roku 1914, začiatkom 1. svetovej vojny, dosiahol ekonomický rozvoj Tuly vrchol - len samovarov bolo vyrobených viac ako 600 000 ročne.
Od občianskej vojny dodnes
Ako veľa ruských veľkomiest, bola aj Tula začiatkom 20. storočia postihnutá vlnami robotníckych štrajkov a povstaní, ktoré neobišli ani zbrojárske závody. V roku 1901 bol v Tule založený miestny výbor sociálnodemokratickej strany Ruska, vďaka ktorému bolo mesto jedným z centier ruských revolučných hnutí. 20. decembra 1917, viac než mesiac po Októbrovej revolúcii, sa dostalo mesto pod kontrolu boľševikov a súčasťou ZSSR. Počas ruskej občianskej vojny v rokoch 1918 - 1922 hrala Tulská zbrojovka vedúcu úlohu vo vyzbrojení Červenej armády.
Po konci občianskej vojny zažila koncom 20. a v 30. rokoch 20. storočia opäť ekonomický rozvoj. V roku 1927 bola založená Konštrukčná kancelária pre výrobu nástrojov, oddelenie zbrojovky na vývoj ručných zbraní. Kancelária bola v tej dobe hlavná ruská vývojová kancelária strelných zbraní. V 30. rokoch vznikli v Tule okrem toho aj dve univerzity - Štátna univerzita v Tule a Štátna pedagogická univerzita Leva Nikolajeviča Tolstého v Tule. Po administratívnej reforme po rozpustení starých gubernii sa mesto stalo súčasťou Moskovskej oblasti. V roku 1937 vznikla Tulská oblasť, a tak sa Tula opäť stala hlavným mestom a administratívnym centrom svojho okolia.
Gmina Głuszyca
Gmina Głuszyca je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Dolnosliezskom vojvodstve.
Tula (Rusko)
Od občianskej vojny dodnes
náhľad|Pamätník raketometov [[Kaťuša (raketomet)|Kaťuša v Tule, ktoré zohrali dôležitú úlohu pri obrane mesta pred Wehrmachtom.]] Počas bitky o Moskvu za druhej svetovej vojny v októbri 1941 bola Tula cieľom útoku skupiny armád Stred pod velením maršala Fedora von Bocka. Ťažké boje o mesto zvádzali predovšetkým tankové oddiely generála Guderiana, ktoré predtým dobyli mestá Briansk a 180 kilometrov južne od Tuly vzdialený Oriol. Medzi Tulou a Oriolom sa v tom čase nachádzalo len málo sovietskych vojakov, a tak boli Nemci takmer okamžite schopní postúpiť až na južné hranice mesta, čím vážne ohrozili strategicky dôležité zbrojárske závody v meste a tiež menej než 170 kilometrov severne vzdialenú Moskvu. Až po 45 dňoch prudkých bojov s množstvom mŕtvych a ranených a veľkými škodami v meste spôsobenými silným delostreleckým a leteckým ostreľovaním sa podarilo na začiatku decembra 1941 s pomocou sovietskej 49. a 50 armády a tiež vďaka dobre organizovanej dodávke zbraní a zásob odraziť nemecké jednotky a zabrániť im ďalší postup do mesta. Tiež zabránili rýchlej evakuácii zbrojoviek, čo by nepochybne spôsobilo veľké škody Červenej armáde. Za to a za úspešnú obranu Tuly bolo mesto v roku 1976 ocenené titulom Mesto-hrdina. Na obrancov mesta v druhej svetovej vojne spomína dnes v centre mesta Ploščaď pobedy - Námestie víťazstva, pamätník s večným ohňom.
Gmina Głuszyca
Má rozlohu 61,92 km² a žije tu 9318 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 150,48 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Wałbrzych.
Tula (Rusko)
Vývoj počtu obyvateľstva a jeho zloženie
Nasledujúca tabuľka ukazuje vývoj počtu obyvateľstva Tuly v nerovnomerných časových odstupoch od roku 1811 dodnes. Zarážajúci je najmä rýchly nárast počas industrializácie koncom 19. a začiatkom 20. storočia rovnako ako v dôsledku kolektivizácie a následnému vyľudňovaniu vidieka v 30. rokoch 20. storočia. Nárast o 43 000 obyvateľov medzi rokmi 2005 a 2006 je spôsobený pričlenením okolitých satelitov Gorelki, Kosaja Gora, Mendelejevskij a Skuratovskij k mestu. Všeobecne sa však od 90. rokov 20. storočia počet obyvateľov znižuje, tak ako to vidno v mnohých ruských sídlach.
Štruktúra obyvateľstva Tulskej oblasti je etnicky veľmi homogénna. Pri Všeruskom sčítaní obyvateľstva v roku 2002 tvorili etnickí Rusi 95% obyvateľov. Medzi ďalšie národnosti patria Ukrajinci, Tatári, Arméni a Azerbajdžanci. O niečo vyšší podiel nerusov je v meste Tula, čo je spôsobené aj zahraničnými študentmi na miestnych vysokých školách. Najviac prívržencov v Tule a okolí má s odstupom Ruská pravoslávna cirkev. Iné viery sú počtom zanedbateľné, ale najväčšie sú židovská obec s asi 3000 prívržencami, 33 protestantských spolkov s asi 1000 členmi a zanedbateľné množstvo moslimov a katolíkov.
Erb
Tulský mestský erb vznikol 8. marca 1778 z dôvodu ruskej administratívnej reformy vyhláškou Kataríny Veľkej. Jeho symbolika podčiarkuje význam kováčstva a zbrojárskeho priemyslu pre Tulu: ''„Na červenom štíte položený na dvoch strieborných čepeliach, ležiacich v tvare kríža svätého Andreja koncami dole, strieborná hlaveň; povyše aj poniže po jednom zlatom kladive. Toto všetko poukazuje na cenný a užitočný zbrojársky závod, nachádzajúci sa v tomto meste.“''
Vlajka
21. marca 2001 bola tulskou mestskou Dumou prijatá aj vlajka mesta Tula. Okrem symboliky z erbu obsahuje v ľavom hornom rohu odznak Zlatej hviezdy, čo bolo najvyššie sovietske vyznamenanie za zásluhy vo vojne. Titul mesto-hrdina získala Tula za odrazenie útoku nemeckých vojsk počas bitky o Moskvu.
Hymna
21. marca 2001 bola Dumou okrem vlajky prijatá aj hymna Tuly. Hymna mesta-hrdinu Tuly je hudobné a poetické dielo vytvorené na základe piesne „Tuľská obranná“ (hudba A. Novikov, slová V. Gurjan). Plné znenie hymny je možné si vypočuť na tomto odkaze.
Administratíva
náhľad|Budova Tulskej administratívy s námestím a sochou [[Lenina pri vchode.]] Tuľská oblasť sa delí na 23 rajónov a 5 mestských okruhov - mesto Tula, mesto Donskoj, mesto Novomoskovsk, priemyselnú obec Novogurovskij a priemyselnú obec Slabnyj. Mesto Tula sa ďalej delí na 5 mestských rajónov. V Tule tak sú oblastné, mestské úrady a 4 mestskorajónové úrady (Privokzaľnyj a Sovietskij rajón majú spoločný úrad). Exekutívnu moc v meste má mestská administratíva, ktorej sú podriadené administratívy 4 rajónových úradov. Hlava mestskej administratívy je volená mestskou dumou, a je primárne zodpovedná za hospodárske záležitosti a správu rozpočtu mesta. Politický vodca mestského okruhu je primátor (oficiálne zvaný ), ktorý je zodpovedný najmä za úrad a zasadanie dumy. Je priamo volený občanmi mesta na štvorročné obdobie zároveň s voľbami do mestskej dumy a komunálnymi voľbami.
Partnerské mestá
Okrem toho je Tula v partnerskom vzťahu s mestami Albany v USA (od roku 1992) a Mahiľovom v Bielorusku (od roku 1998). Staršie partnerstvá s Kutaisi (Gruzínsko), Wałbrzych (Poľsko) a Banskou Bystricou (Slovensko) sú od pádu železnej opony neudržiavané.
Významné stavby
Napriek ničivým bojom počas Veľkej vlasteneckej vojny v blízkosti Tuly boli pamätihodnosti v centre uchránené pred zničením. V Tule sa vďaka tomu nachádza množstvo starých budov s mnohastoročným vekom v dobrom stave.
Tulský kremeľ
náhľad|Spasskaja bašňa (bašta) kremľa Najznámejšia pamätihodnosť Tuly je pevnosť Tulský kremeľ, najstaršia dodnes uchovaná stavba Tuly. Kremeľ bol postavený v rokoch 1509 až 1520 pre lepšiu ochranu mesta a Moskovského veľkokniežatstva pred nájazdníkmi z juhu, najmä Tatármi, na príkaz veľkokniežaťa Vasilija III. V priebehu storočí sa ukázalo, že pevnosť je prakticky nedobytná a to aj napriek tomu, že nie je postavená na kopci, ako väčšina pevností tohto druhu. Architektonicky Tuľský kremeľ nadväzuje na ostatné staroruské kremle, najmä na Moskovský - mal až 10 metrov vysoké tehlové hradby s cimburím pre delá, s množstvom rôznych bášt. V Tulskom kremli ich je 9, z toho 4 fungujú aj ako brány do mesta, jedna na každej svetovej strane. Bašty bez brány slúžili na iné účely, napríklad pre lepší výhľad na bojisko, ale tiež aj ako sklady munície alebo zbraní. náhľad|vľavo|Vpravo Uspenská katedrála, vľavo Katedrála zjavenia Viac než kilometer dlhý a miestami viac ako tri metre hrubý múr okolo vnútra kremľu má takmer presne pravouhlý tvar a rozkladá sa na ploche takmer 6 hektárov. Dnes je tu skanzen, ktorý obsahuje viacero historických stavieb. Avšak, nenachádzajú sa tu dnes žiadne stavby, okrem múru a bášt, ktoré by vydržali stáť od postavenia kremľa. Najstaršou stavbou na vnútri kremľa tak je Uspenská katedrála, ktorá v roku 1762 nahradila drevený Uspenskij kostol, ktorý na rovnakom mieste stál od 16. storočia. Dnes je katedrála najnápadnejšou stavbou vo vnútri kremľa. Má štvorcový pôdorys a na streche symetricky rozdelených 5 veží s cibuľovitými strechami, čo je typické pre ruské pravoslávne kostoly. Zaujímavé je aj vnútro katedrály s nástennými maľbami od 36 majstrov z Jaroslavli. Druhou najdôležitešou budovou v kremli je katedrála zjavenia, ktorý dnes už ale ako kostol neslúži. Bol postavený na 50. výročie víťazstva Ruska nad Napoleonom v roku 1862 a dnes je v ňom múzeum zbraní. Zaujímavosťou je, že na rozdiel od ostatných tulských a aj ruských pravoslávnych kostolov je postavený v klasicistickom slohu.
Sakrálne stavby mimo kremľa
Po kremli je druhou najstaršou budovou Tuly je Kostol Zvestovania Matky Božej, ktorý sa nachádza v bezprostrednej blízkosti kremľa, oproti jeho severozápadnému múru. Bol postavený v roku 1692 podľa starého ruského vzoru a podľa písomných prameňov slúžil ako náhrada za drevený kostol, ktorý na jeho mieste stál skôr, pravdepodobne od 16. storočia. Budova je postavená z bieleho kameňa a skladá sa z troch častí: samotný kostol s piatimi vežami s cibuľovitou strechou, usporiadanými podobne ako na Uspenskej katedrále, ďalej oddelená zvonica, ktorá je spojená s jednoposchodovou sálou. Veľké podzemné priestory kostola boli do 19. storočia využívané ako sklad mnohými obchodníkmi.
Tiež priamo pri kremli na dnešnom Leninovom námestí a neďaleko budovy mestskej dumy sa nachádzajú dva kostoly, ktoré tiež pripomínajú Uspenskú katedrálu. <!-- Dieses entstand nahezu zeitgleich mit dem Kreml, als parallel dazu südlich der Kremlmauern die sogenannte hölzerne Stadt errichtet wurde, von der allerdings heute kein Gebäude mehr erhalten geblieben ist. Das Kloster lag dabei genau zwischen dem Kreml im Norden und der hölzernen Stadt im Süden. Die erste Kirche dieses Klosters entstand bei seinem Bau, war aber Ende des 18. Jahrhunderts baufällig geworden und musste abgetragen werden. Auch ein Nachfolgebau aus dem Jahre 1792 überdauerte nur bis Mitte des 19. Jahrhunderts. Die heutige Uspenski-Kathedrale (auch Gottesmutter-Entschlafens-Kathedrale, Це́рковь Успе́ния Пресвято́й Богоро́дицы), ein monumentales, dunkelrotes Backsteingebäude mit schwarz verkleideten Kuppeln, stammt aus dem Jahre 1902 und hat ihre Entstehung auch dem Einsatz der damaligen Klostervorsteherin Agnia zu verdanken, die für den Bau des Gotteshauses Spendengelder gesammelt hatte. Gleich nebenan steht das zweite Kirchengebäude des ehemaligen Klosters, die Verklärungskirche (Це́рковь Спа́са Преображе́ния). Auch sie hatte einen Vorgängerbau, die im frühen 19. Jahrhundert abgebaute Nikolauskirche, an deren Stelle sie um 1845 entstand. Äußerlich unterscheidet sich die Verklärungskirche von der benachbarten Uspenski-Kirche sehr: Sie ist mit zwei Stockwerken wesentlich kleiner, hat eine gelbe Fassadenverkleidung und eine große Kuppel, die ein wenig an die St. Petersburger Dreifaltigkeitskathedrale erinnert. Die übrigen Klostergebäude sind nicht mehr erhalten, da sie in den 1930er-Jahren und im Zweiten Weltkrieg zerstört wurden. Wladimirkirche
Mit dem Namen des Tulaer Pioniers des Waffenhandwerks und Großindustriellen Nikita Demidow eng verbunden ist die Christi-Geburts- und Nikolauskirche zu Saretschje (Нико́ло-Заре́ченская це́рковь Рождества́ Христо́ва), die deswegen oft auch als Demidow-Kirche bezeichnet wird. Sie liegt genau dort, wo ab 1595 die Eisenschmiedesiedlung entstanden war. Anfangs stand an ihrer Stelle seit dem 17. Jahrhundert eine hölzerne Christi-Geburtskirche, in die auch Nikita Demidow und seine Familie beten gingen. Ein Jahrhundert später wurde sie baufällig und musste durch eine neue, steinerne Kirche ersetzt werden. Diese ließ Demidows Sohn Akinfi in unmittelbarer Nähe der Grabstätte seines einige Jahre zuvor verstorbenen Vaters in den Jahren 1730–1734 im Barockstil errichten. Bei der Fertigstellung des Gotteshauses wurde dessen oberes Stockwerk auf Christi-Geburt und das untere auf den Heiligen Nikolaus von Myra geweiht, daher hat die Kirche einen doppelten Namen. Die Konstruktion der Kirche wirkt von außen asymmetrisch, da der Glockenturm separat vom Hauptgebäude steht. Ursprünglich sollte er Bestandteil des Gebäudes sein; nachdem es aber beim Bau zu einem Einsturz des halbfertigen Turms gekommen war, durch den mehrere Bauarbeiter zu Tode kamen, beschloss man, den neuen Glockenturm abseits des Gotteshauses zu bauen. 1996 wurde gegenüber der Kirche ein Denkmal für Nikita Demidow aufgestellt.
Insgesamt gibt es in Tula heute über 40 orthodoxe Gotteshäuser[12], von denen die meisten aus den Blütezeiten der Stadt im 17.–19. Jahrhundert stammen. Zu erwähnen ist beispielsweise:
die 1776 erbaute, frühklassizistische Allerheiligen-Kirche (Це́рковь Всех Святы́х), die 1825 um einen 82 Meter hohen Glockenturm erweitert wurde und neben der zeitgleich mit ihrem Bau ein bis heute erhaltener Friedhof angelegt wurde; die ehemalige Altorthodoxe Gottesmutter-Verkündigungskirche (Старообря́дческая це́рковь Благове́щения Пресвято́й Богоро́дицы), die um 1910 von einem altgläubigen Samowar-Fabrikanten gestiftet wurde und heute als Bürogebäude dient; die 1898 eingeweihte Zwölf-Aposteln-Kirche (Це́рковь Двена́дцати апо́столов) in der Tulaer Südstadt; die drei Kirchen und eine Kapelle des Schtscheglow-Klosters der Heiligen Gottesmutter (Свя́то-Богоро́дичный Щегло́вский монасты́рь), das im Jahre 1868 zum Dank für das Misslingen eines Attentats auf den Zaren Alexander II. zwei Jahre zuvor gegründet wurde und ursprünglich auch eine Schule für arme Kinder beinhaltete. -->
Turizmus
Neďaleko Tuly sa nachádza Jasná Poľana, miesto, kde žil a bol pochovaný spisovateľ Lev Nikolajevič Tolstoj. Dedina leží len 14 km juhozápadným smerom.
Gmina Gniew
Má rozlohu 194,78 km² a žije tu 15534 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 79,75 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Tczew.
Douvres
Polohopis
Douvres má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Douvres má 948 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Majstrovstvá Európy v inline skater hockey mužov 2003
Majstrovstvá Európy v inline skater hockey mužov 2003 bol v poradí 7. turnaj majstrovstiev Európy v inline skater hockey mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia inline skater hockey (IISHF). Konal sa v októbri 2003 v Doncasteri, v Spojenom kráľovstve, za účasti 4 tímov. Spojené kráľovstvo bolo organizátorom európskeho šampionátu mužov druhýkrát, predtým hostilo toto podujatie v roku 2000, v Brightone. Spolu s mužmi sa organizoval v Doncasteri aj turnaj juniorov.
Svoj tretí titul získalo Nemecko, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad obhajcom prvenstva zo Švajčiarska.
Drom
Drom je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Drom má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Drom má 205 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Allemond
Allemond je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Gniewino
Gmina Gniewino je vidiecka gmina v Poľsku v Pomoranskom vojvodstve.
Má rozlohu 176,21 km² a žije tu 6828 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 38,75 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Wejherowo.
Gmina Gniewoszów
Gmina Gniewoszów je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Má rozlohu 84,29 km² a žije tu 4156 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 49,31 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Kozienice.
Bucatini
náhľad|Bucatini Bucatini (alebo perciatelli ) sú cestoviny typické pre taliansku kuchyňu stredného Talianska, najmä v okolí Ríma, ale aj na Sicílii. Sú podobné špagetám, ale hrubšie a s otvorom po celej dĺžke. Majú tvar pružných, dlhých (25 – 30 cm) rúrok s priemerom približne 3 mm. Vyrobené sú z tvrdej pšenice. Názov pochádza z talianskeho buco, čo znamená „diera“. Najčastejšie sa z nich pripravuje jedlo bucatini all'Amatriciana, a keď sa rozbijú, používajú sa ako prísada do polievok.
Emelie Wikströmová
Emelie Wikströmová (* 2. október 1992) je švédska lyžiarka Svetového pohára.
Wikströmová reprezentovala Švédsko na Zimných olympijských hrách 2014 v slalome kde skončila na 6. mieste.
Gmina Gniewkowo
Gmina Gniewkowo je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Kujavsko-pomoranskom vojvodstve.
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Inowrocław.
Druillat
Druillat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Druillat má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Druillat má 1130 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Miroslav Gono
Miroslav Gono (* 1. november 2000, Piešťany) je slovenský profesionálny futbalista, ktorý hráva na poste stredopoliara pôsobiaci za slovenský klub FC ViOn Zlaté Moravce.
MŠK Žilina
Gono debutoval za Žilinu pri výhre 3:0 nad ŠKF Sereď 7. marca 2020.
Svoj jediný gól strelil 5. augusta 2021 v treťom predkole Konferenčnej ligy UEFA 2021/22 pri výhre 1:0 nad Tobol Kostonaj.
Hosťovanie vo Wisła Płock
2. septembra 2022 bol Gono poslaný na ročné hosťovanie do poľského klubu Wisła Płock kde sa stretol s bývalým trénerom Pavlom Staňom. Za Płock odohral počas sezóny päť zápasov z toho štyri v Ekstraklase.
Jovenel Moïse
Jovenel Moïse (* 26. jún 1968, Trou-du-Nord – † 7. júl 2021, Port-au-Prince) bol obchodník a podnikateľ v poľnohospodárstve a od 7. februára 2017 do 7. júla 2021 45. prezident Haiti.
V prezidentských voľbách v novembri 2016 získal už v prvom kole 55,6% hlasov. Účasť u volieb však bola minimálna, iba 18,1% oprávnených voličov.
Útok
V noci dňa 7. júla 2021 bol vo svojej rezidencii v Port-au-Prince napadnutý skupinou neznámych útočníkov a zastrelený. Pri útoku bola zranená tiež Moïseho manželka.
Nasledujúci deň oznámila miestna polícia, že siedmi páchatelia boli zastrelení, ďalší šiesti boli zadržaní.
Lamantín amazonský
Lamantín amazonský alebo lamantín juhoamerický (Trichechus inunguis) je druh lamantína, ktorý žije v v povodí rieky Amazonka v Brazílii, Peru, Bolívii, Kolumbii, Ekvádore a Venezuele. Má tenkú, vráskavitú kožu, nahnedlej až sivej farby, s malými chĺpkami po celom tele a s bielou škvrnou na hrudi. Je to najmenší z troch žijúcich druhov lamantínov.
Taxonómia
Druhové meno, inunguis, v latinčine znamená „bez nechtov“. Rodové meno, Trichechus, pochádza z latinčiny a znamená „s chlpmi“, čo odkazuje na štetiny okolo úst lamantína.
Telesné vlastnosti
Lamantín amazonský je najmenší člen čeľade lamantínovitých a dá sa rozlíšiť podľa hladšej kože a chýbajúcich rudimentných nechtov na plutvách. Zaznamenaná hmotnosť a dĺžka tela sa pohybujú do 346,5 kg, a 255,5 cm pre samcov v zajatí, 379,5 kg, a 266,5 cm pre samice v zajatí, 270,0 kg a 230,0 cm pre divo žijúce lamantíny. Najväčšia zaznamenaná hmotnosť u lamantína amazonského bola 379,5 kg. Mláďatá sa rodia s hmotnosťou 10 až 15 kg a dĺžkou 85 až 105 cm. Lamantíny amazonské rastú približne 1,6 až 2 mm za deň. Dĺžka je meraná po zakrivenom obryse tela, takže absolútna dĺžka môže byť medzi jedincami rôzna. Mláďatá naberajú každý týždeň na hmotnosti priemerne 1 kg.
Lamantíny amazonské sú veľké cicavce s valcovitým tvarom tela, s prednými končatinami zmenenými na plutvy, so zvyškami zadných končatín zarastenými hlboko v tele, a s plochým, veslovitým zakončením tela. Ohybné plutvy sú používané na pohyb, škrabanie, dotýkanie a dokonca objímanie ostatných lamantínov, posúvanie potravy do úst, a ich čistenie. Horná pera lamantína je upravená na veľký, štetinatý povrch. Obe strany pier sa môžu pri jedení nezávisle na sebe pohybovať. Celkové zafarbenie je sivé, a väčšina lamantínov amazonských má zreteľnú bielu, alebo svetloružovú škvrnu na hrudi.
Lamantíny amazonské, podobne ako všetky žijúce druhy lamantínov z čeľade lamantínovité, majú polyfyodontný chrup. Ich zuby sú teda nepretržite vymieňané zo zadnej časti chrupu smerom k prednej časti počas celého života lamantína. Táto vlastnosť je medzi cicavcami jedinečná. Jedine najbližší žijúci príbuzní radu sirény, slony, vykazujú podobné znaky, s tým rozdielom, že slony majú obmedzený počet takýchto nahradení chrupu. Ako lamantínom zuby migrujú smerom dopredu, korene sú vstrebávané a tenká sklovina sa postupne opotrebúva, až pokým zub neodpadne. U lamantínov zuby nie sú rozlíšené na stoličky a črenové zuby, a lamantíny tiež nemajú rezáky a očné zuby. Podľa hodnôt rýchlosti opotrebovania zubov a množstva žutia zuby lamantína migrujú každý mesiac okolo 1 až 2 mm.
Lamantíny amazonské nemajú na plutvách nechty. čo ich odlišuje od ostatných lamantínov. Lamantíny amazonské majú veľmi malý stupeň zakrivenia prednej časti lebky (30.4°), táto hodnota sa môže použiť k zisteniu, kde vo vodnom stĺpci sa živočích živí. Malý stupeň zakrivenia znamená, že lebka s rypákom má rovnejší tvar, a nie je zahnutá takmer úplne smerom dole, ako to môže byť pozorované napr. u dugonga morského (Dugong dugon) s vychýlením 70°, ktorý je skôr bentický druh, živiaci sa na dne mora. Jedine lamantín africký (Trichechus senegalensis), má menší stupeň vychýlenia, okolo 25.8°. Je predpokladané, že toto prispieva k čo najväčšej efektívnosti konzumácie. Menší stupeň vychýlenia umožňuje lamantínom amazonským efektívnejšiu konzumáciu pri hladine vody, kde sa nachádza veľká časť ich potravy.
Správanie
Lamantín amazonský je jediný druh sirény, ktorý žije len v sladkovodnom prostredí. Termoregulácia tohto druhu závisí v zmenách v cirkulácii krvi, používaním zvieračov k odkloňovaniu krvi z oblastí, v ktorých je telo v úzkom kontakte s vodou. Tiež závisia na podkožnom tuku, ktorý im pomáha s udržaním tepla.
Lamantíny majú na rozdiel od veľrýb nozdry, nie vzduchové dierky, ktoré sa pod vodou zatvárajú a otvárajú sa nad vodou pri dýchaní. Aj keď lamantíny môžu zostať pod vodou relatívne dlhý čas, bežné je vynáranie sa na hladinu približne každých 5 minút. Najdlhšia zaznamenaná doba ponoru u lamantína amazonského v zajatí bola 14 minút.
Lamantíny amazonské spolu s lamantínmi karibskými sú jediné lamantíny, pri ktorých je známy zvukový prejav. Boli spozorované pri vokalizácii ako sami, tak aj s ostatnými lamantínmi, najmä medzi samicami a ich mláďatami.
Potrava
Lamantíny sa živia širokou škálou vodných rastlín, napr. z čeľade áronovitých (Araceae), hlavne pistiou (Pistia), prezývanou „vodný šalát“, trávami, bublinatkami, rožtekmi, leknami a obzvlášť vodnými hyacintami. Je tiež známe, že sa živia plodmi paliem spadnutými do vody. Ako bylinožravce, lamantíny majú podobný tráviaci proces ako kone. Lamantíny konzumujú každý deň potravu o hmotnosti približne 8% vlastnej telesnej váhy.
Rozmnožovanie
Dvaja jedinci žili v zajatí 12,5 roka. Vo voľnej prírode sa dožívajú okolo 30 rokov.
Rozšírenie a početnosť
V roku 1977 bola populácia lamantína amazonského odhadnutá na 10,000 jedincov. V posledných rokoch nie je veľkosť populácie známa, ale sú náznaky, že sa ich počet znižuje. Ich rozšírenie je naprieč povodím Amazonky na severe Južnej Ameriky, od ostrovov Marajó v Brazílii, po Kolumbiu, Peru a Ekvádor. Niekedy sa však nachádzajú aj pozdĺž pobrežia Brazílie, kde je výskyt lamantínov karibských.
Lamantíny amazonské sú úplne vodné živočíchy, ktoré nikdy neopúšťajú toto prostredie. Je to jediný druh lamantína, ktorý obýva len sladkovodné prostredie. Lamantíny amazonské preferuje stojaté vody, mŕtve ramená a lagúny s prepojeniami na veľké rieky, bohaté na vodné rastlinstvo. Sú to väčšinou samotári, ale niekedy sa spájajú do malých skupín o veľkosti do ôsmich jedincov. Počas obdobia dažďov sa zdržiavajú v zaplavených oblastiach, pričom v období sucha sa presúvajú do hlbokých vodných plôch.
Medzi ich prirodzených predátorov patria jaguáre, žraloky a krokodíly.
Nelegálny lov
Lamantíny amazonské sú ohrozené najmä kvôli nelegálnemu lovu. Nie sú lovené komerčne, ale len pre potreby miestnych obyvateľov. Lov viedol k veľkému poklesu populácie. Odhaduje sa, že medzi rokmi 1935 a 1954 bolo zabitých vyše 140 000 lamantínov. Aj napriek zákonom proti loveniu, lov stále pokračuje aj v chránených oblastiach. Tradičné harpúny sú najbežnejší spôsob lovu lamantínov, ale v Ekvádore sú tiež chytajné do pascí na arapaimy.
Sú lovené najmä kvôli svojmu cennému mäsu, ale ich tuk a koža sa tiež používa do varenia, ale aj na medicínu. Mäso je predávané lokálne, napr. medzi susedmi alebo na trhoch. V Brazílii a Ekvádore je tiež mäso lamantína nelegálne predávané vo forme klobás a tzv. mixira. Mixira je mäso naložené vo vlastnom tuku, ktoré býva vysoko cenené, čo poháňa lovcov.
Medzi rokmi 2011 a 2015 bolo kvôli mäsu v jedinej oblasti Brazílie zabitých 195 lamantínov. V ďalšej, chránenej oblasti bolo medzi rokmi 2004 a 2014 zabitých 460 lamantínov.
Ochrana
Červený zoznam IUCN hodnotí lamantína amazonského ako zraniteľný druh. Poklesy populácie sú spôsobené hlavne lovom, ale aj úhynom mláďat, klimatickou zmenou a stratou prirodzeného prostredia. Kvôli mútnym prostrediam, ktoré obýva, je však ťažké presne odhadnúť veľkosť populácie.
Štáty s výskytom tohto druhu lamantína, okrem Kolumbie, nemajú žiadne národne programy na jeho záchranu. Národný ústav rybárstva a akvakultúry (INPA), sa v roku 2008 staral o 34 lamantínov, zatiaľ čo v CPPMA sa starali o 31 lamantínov. V Peru je lamantín zákonom chránený od roku 1973 dekrétom 934-73-AG, ktorý zakazuje ich lov a komerčný predaj.
Ich lov zostáva najväčším problémom, ktorý je prítomný dokonca aj v chránených oblastiach. V roku 1986 sa odhadovalo, že množstvo, akým boli lovené v Ekvádore, je neudržateľné, a že v tomto štáte do 10 až 15 rokov vyhynie. Aj keď tam ich lov doteraz pokračuje, za najväčšie ohrozenie ich prežitia v Ekvádore je v súčasnosti považované riziko ropných škvŕn. Prieskum ložísk ropy tiež znamená zvýšenú frekvenciu lodnej dopravy na riekach.
Lamantíny amazonské v Peru zaznamenali úbytok z veľkej časti kvôli lovu pre mäso, tuk, kožu a iné materiály, ktoré sa dajú z lamantínov získať. Takýto lov je vykonávaný pomocou harpún, žiabrových sietí a nástražných pascí. Veľká časť tohto lovu sa deje vo vodách v blízkosti rezervácie Pacaya-Samiria v severovýchodnom Peru. Tento druh sa pohybuje pomaly, má poddajnú povahu, a často sa kŕmi pri hladine jazier a riek, ktoré obýva. Pre lamantíny predstavujú hrozbu tiež znečistenie prostredia, komerčné rybárske siete, v ktorých niekedy hynú, a degradácia vegetácie kvôli erózii pôdy spôsobenej odlesňovaním. Nebezpečenstvom sú tiež úniky ortute z ťažobných oblastí, ktoré ohrozujú celý vodný ekosystém Amazónie.
Eobaktéria
Eobaktéria (lat. Eobacterium) je (sporný) rod jedných z najstarších známych baktérií (eubaktérií) alebo baktériám podobných organizmov. Jeho jediným druhom je Eobacterium isolatum.
Na rovnakom mieste (teda Fig Tree, 3,13,2 miliárd rokov) našli Barghoorn a Schopf organizmy podobné riasam, tzv. acheosféroidy, t. j. organizmy z rodu Archaeosphaeroides (=Archaeosphaera).
Gmina Gniezno
Gmina Gniezno je vidiecka gmina v Poľsku v Veľkopoľskom vojvodstve.
Má rozlohu 177,99 km² a žije tu 8343 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 46,87 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Gniezno.
9K35 Strela-10
9K35 Strela-10 (v kóde NATO: SA-13 Gopher) je sovietsky samohybný protilietadlový raketový komplet. Je určený na ochranu pozemného vojska a hlavne tankových a mechanizovaných jednotiek pred nízko letiacimi lietadlami a vrtuľníkmi.
Vznik a vývoj
Koncom 60. rokov 20. storočia si vedenie Sovietskeho zväzu uvedomilo nevyhnutnosť vytvorenia lacného systému protivzdušnej obrany s optoelektronickým systémom navádzania rakiet, ktorý by doplnil samohybné systémy protivzdušnej obrany s radarovým navádzaním. Vývoj nového komplexu, ktorý predstavoval hĺbkovú modernizáciu samohybného systému protivzdušnej obrany Strela-1, sa začal v roku 1969. Testy nového systému sa začali v januári 1973 a skončili v roku 1976, kedy bola Strela-10 zavedená do služby.
Popis
Bojové vozidlo 9A35 je v podstate pásový obrnený ťahač MT-LB, ktorého posádku tvorí vodič, strelec a veliteľ. Pohon vozidla zaisťuje dieselový motor JaMS-238 V s výkonom 240 koní. Maximálna rýchlosť 9A35 na ceste je /h a vo vode /h. Dojazd vozidla je. Systém je možné prepravovať po železnici alebo letecky.
V zadnej časti vozidla je nainštalovaná veža s odpaľovacím zariadením, na ktorom sú štyri kontajnery rakiet zem-vzduch 9M37 (ďalšie štyri náhradné kontajnery sú uložené v nákladovom priestore vozidla). Opätovné nabitie zariadenia štyrmi raketami sa vykonáva ručne po dobu 3 minút. Vo vnútri veže sa nachádza sedadlo operátora a optický zameriavač 9Š-127. Predná stena veže Strela-10 je vyrobená z pancierového skla a poskytuje operátorovi zorné pole v rozsahu 60°. Odpaľovacie zariadenie je plne otočné (o 360°), čo zabezpečuje elektrický pohon a jeho námer je od -5° do +80°. Protilietadlové rakety 9M37 môžu zostreľovať vzdušné ciele do výšky a na vzdialenosť.
Bojové vozidlo je vybavené identifikačným zariadením "vlastný-cudzí", navigačným systémom, rádiostanicou R-123M a interným interkomom. Pri preprave sa odpaľovacie zariadenie nachádza v zloženej polohe na streche vozidla. Doba nastavenia odpaľovacieho zariadenia do bojovej pozície je 20 sekúnd.
Používatelia
náhľad|Protilietadlová strela 9M37. náhľad|Srbská Strela-10. náhľad|9K35M3-K Kolchan - kolesový variant na báze BTR-60.
Gmina Gnojnik
Gmina Gnojnik je vidiecka gmina v Poľsku v Malopoľskom vojvodstve.
Má rozlohu 54,89 km² a žije tu 7336 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 133,65 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Brzesko.
Allevard (obec)
Allevard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Gnojno
Gmina Gnojno je vidiecka gmina v Poľsku v Svätokrížskom vojvodstve.
Má rozlohu 95,66 km² a žije tu 4735 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 49,5 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Busko.
Gmina Goczałkowice-Zdrój
Gmina Goczałkowice-Zdrój je vidiecka gmina v Poľsku v Sliezskom vojvodstve.
Gorgonzola
Gorgonzola je mäkký zrejúci syr s modrou plesňou zo severotalianskeho regiónu Lombardia. Jeho názov pochádza z dediny Gorgonzola, kde sa vyrába od roku 879 (existujú však aj ďalšie mestá, ktoré požadujú, aby boli označené za „domovinu“ tohto syra ).
Gmina Goczałkowice-Zdrój
Má rozlohu 48,64 km² a žije tu 6263 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 128,76 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Pszczyna.
Gorgonzola
Syr Gorgonzola je vyrobený z kravského mlieka a je posiaty zelenkavými žilkami plesne penicillium glaucum. Zrie 3 až 4 mesiace.
Na predaj sú k dispozícii dva druhy syra Gorgonzola: prírodný, suchší syr so znateľne väčším počtom plesní a krémový syr, ktorý sa vyrába z mlieka obohateného o smotanu.
Aufidius z Patrasu
Aufidius z Patrasu bol na 190. olympijských hrách v roku 20 pred Kr. korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu na jedno stadion. Olympijské víťazstvo Aufidia uvádza historik Eusebios z Kaisareie, a to v zozname olympijských víťazov (hlavne víťazov stadiodromu od 1. v roku 776 pred Kr. až po 249. olympiádu), ktorý je súčasťou diela Kronika. Tento zoznam vyhotovoval hlavne z písomností Iulia Africana, autora diel, zachovaných len fragmentálne. Taliansky historik Luigi Moretti uvádza, že Aufidius mal bezpochyby rímske meno, od roku 14 pred Kr. sa stal zrejme občanom cisárom Augustom založenej rímskej kolónie Augusta Aroe Patrensis a preto je dosť nepravdepodobné, že bol Grék (v roku 146 pred Kr. strategicky dôležitý Patras ovládli Rimania).
Échallon
Échallon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Échallon má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Lipaiovská záhrada
náhľad|Lipaiovská záhrada
Lipaiovská záhrada je záhrada vo dvore Letného arcibiskupského paláca zo 16. storočia v Starom Meste v Bratislave.
V záhrade paláca mal takmer 10 rokov dielňu významný barokový rakúsky sochár Georg Rafael Donner. Záhradu pôvodne zdobilo veľa rôznych sôch, ale väčšina z nich sa stratila v 19. storočí, keď bola v paláci dočasne vojenská nemocnica.
Gmina Godkowo
Gmina Godkowo je vidiecka gmina v Poľsku v Varmsko-mazurskom vojvodstve.
Má rozlohu 166,74 km² a žije tu 3320 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 19,91 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Elbląg.
Ambel (Isère)
Ambel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štôlska dolina (národná prírodná rezervácia)
Štôlska dolina je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody TANAP.
Νachádza sa v katastrálnom území mesta Vysoké Tatry v okrese Poprad v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1991 na rozlohe 739,96 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''Ukážka degradovanej doliny (následkom asymetrického zdvihu Tatier), v juhovýchodnej časti je pre Vysoké Tatry ojedinelý výskyt kryštalických bridlíc. Porasty limby v masíve Ostrvy, množstvo endemitov flóry i fauny. Dolina nie je turisticky prístupná.''
Kamil Krofta
Prof. Kamil Krofta (* 17. júl 1876, Plzeň, Rakúsko-Uhorsko – † 16. august 1945, Vráž, Česko-Slovensko) bol český historik Gollovej školy, univerzitný profesor, československý politik a diplomat.
Biografia
Krofta sa narodil a vyrastal v Plzni. Jeho otcom bol plzenský advokát a starosta Josef Krofta. Začal študovať históriu v Prahe na Karlovej univerzite v roku 1894, neskôr medzi rokmi 18961899 študoval vo Viedni. Od roku 1901 pracoval v českých Národných archívoch a vyučoval na univerzite. Od roku 1912 pôsobil ako profesor pre rakúske (neskôr tiež české) dejiny na Karlovej univerzite, patril medzi žiakov Gollovej školy myslenia (nazvanej podľa profesora Jaroslava Golla. Vo svojom výskume sa Krofta zameriaval na neskorú stredoveké a ranočeské dejiny, obzvlášť na poddanstvo a cirkev.
Politicky bol členom pravicovej strany Československá národná demokracia. Po vzniku Československa začal pôsobiť v diplomatických službách. Od roku 1920 pôsobil v Talianskom kráľovstve, bol prvým vyslancom ČSR pri Svätej stolici do roku 1921, následne bol prvý riadny vyslanec ČSR v Rakúsku. Pri krátkom vatikánskom pôsobení bol Kroftov najväčší úspech, keď Vatikán po konzultáciách s československou vládou v novembri 1920 oznámil nomináciu troch nových biskupov na Slovensku – Mariana Blahu do Banskej Bystrice, Jána Vojtaššáka na Spiš a Karola Kmeťka do Nitry. Medzi rokmi 19251927 pôsobil ako československý vyslanec v Berlíne. Vo februári 1927 sa stal zástupcom ministra zahraničných vecí (a súčasne do r. 1930 prednostom politickej sekcie MZV), ktorý koordinoval chod ministerstva a súčasne viedol mnoho dôležitých rokovaní. Krofta sa výrazne zaslúžil o uznanie ČSR Svätou stolicou – tzv. rozhovory o modus vivendi s Vatikánem (1927) a o realizáciu československého prístavného pásma v Hamburgu.
Velký Potočný
Velký Potočný je prírodná pamiatka, ev. č. 985, zahŕňajúca Velký potočný rybník s okolím nachádzajúci sa na území okresu Písek, na severozápadnom okraji obce Kestřany (katastrálne územie Staré Kestřany ) približne 1 kilometer od obce. Správu nad pamiatkou zastrešuje AOPK České Budějovice. Chránená pamiatka sa rozkladá na území o rozlohe 38,87 ha, ale celková plocha vrátane ochranného pásma dosahuje až 41,87ha. Pamiatka je dosiahnuteľná z asfaltovej cesty Kestřany-Dobev, ktorá vedie priamo okolo nej a prípadne i po poľnej ceste, ktorá vedie v územím pamiatky.
Kamil Krofta
Biografia
Po ústupe z politických pozícií sa vrátil k publicistickej činnosti. Od roku 1940 napísal niekoľko ďalších národno-obranných historických spisov, najmä Nesmrtelný národ (1940) a Dějiny československé, ktoré mohli vyjsť až po oslobodení (1946). Aktívne sa zúčastnil protinacistického odboja, v roku 1943 sa stal jedným z vodcov Prípravného revolučného národného výboru. Zomrel v sanatóriu vo Vráži krátko po skončení druhej svetovej vojny na následky väznenia v terezínskej Malej pevnosti, kde bol internovaný od januára 1944.
Velký Potočný
Ochrana
Rybník a jeho pobrežné oblasti sú významným biotopom celého radu vzácnych rastlín a živočíchov, čo je dôvodom jeho ochrany. Zo živočíchov sa tu vyskytujú prevažne vtáky ako chriašteľ vodný (Rallus aquaticus), trsteniarik veľký (Acrocephalus arundinaceus), hus divá (Anser anser), potápka chochlatá (Podiceps cristatus), potápka čiernokrká (Podiceps nigricollis), potápka malá (Tachybaptus ruficollis), kaňa močiarna (Circus aeruginosus), vlha obyčajná (Oriolus oriolus), strakoš obyčajný (Lanius collurio) alebo výr skalný (Bubo bubo).
Na obnažených brehoch rybníka je možné zo vzácnych rastlinných druhov uvidieť napr. šachor hnedý (Cyperus fuscus), škripík štetinatý (Isolepis setacea), ostricu českú (Carex bohemica) a iné.
Oblasť je súčasne významnou migračnou zastávkou vtákov. Okrem vtákov sa tu objavujú aj obojživelníky ako napr. skokan zelený (Pelophylax esculentus).
Artemidóros z Milétu
Artemidórovo olympijské víťazstvo je nepriamo zaznamenané na epigrafických nálezoch (na kamenných stélach) Didyma 262 a Didyma 263 (Didyma = McCabe, Donald F. Didyma Inscriptions, Project on the Inscriptions of Anatolia) z maloázijskej archeologickej lokality starovekého iónskeho prístavného mesta Didyma, ktoré uvádzajú, že Artemidóros bol periodonikés, t. j. víťaz všetkých štyroch panhelénskych hier počas štvorročného obdobia zvaného olympiáda. Tieto štyri víťazstvá mohol dosiahnuť aj v priebehu 25 mesiacov, lebo počas olympiády sa nemejské a isthmické hry konali dvakrát.
Gmina Godów
Gmina Godów je vidiecka gmina v Poľsku v Sliezskom vojvodstve.
Má rozlohu 37,97 km² a žije tu 12511 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 329,5 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Wodzisław Śląski.
Maja Jezercë
Maja Jezercë (v preklade Jezerský vrch) je najvyšší vrch pohoria Prokletije a zároveň i celých Dinárskych vrchov. Má výšku 2 694 metrov a nachádza sa v severozápadnom Albánsku, pri hraniciach s Čiernou Horou.
Échenevex
Échenevex je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Échenevex má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Échenevex má 1 596 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Pizza quattro formaggi
Pizza quattro formaggi (výslovnosť: [picca kuattro formádži]; ''; doslovne ) je druh pizze talianskej kuchyne, ktorá je obložená štyrmi druhmi syra - zrelý syr, pecorino, ricotta a gorgonzola + paradajková omáčka. Po upečení sa na ňu väčšinou pridávajú ešte čerstvé bylinky. Je populárna po celom svete, vrátane Talianska a je jedna z ikonických položiek jedálnych lístkov pizzériach.
Syry
Pizza tradične zahŕňa syry: Okrem mozzarelly využívajú masovo produkované pizze často aj parmezán, romano, asiago a ďalšie syry talianskeho štýlu. V ojedinelých prípadoch sa používajú aj tzv. netalianske syry ako napr. eidam, ementál a syr s modrou plesňou. Výber syrov nie je náhodný, mali by byť použité plnotučné alebo polotučné syry, ktoré sa musia líšiť aj chuťou. Okrem mozzarelly sa kombinuje zvyčajne aj syr s modrou plesňou alebo vyzretý syr, mäkký syr (napr. ementál alebo gruyère); krémový syr (napr. robiola alebo stracchino) alebo tvrdý syr (napr. parmezán alebo pecorino).
Gmina Godzianów
Gmina Godzianów je vidiecka gmina v Poľsku v Lodžskom vojvodstve.
Má rozlohu 44,06 km² a žije tu 2709 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 61,48 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Skierniewice.
Gmina Godziszów
Má rozlohu 101,68 km² a žije tu 6277 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 61,73 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Janów Lubelski.
Gmina Godziesze Wielkie
Gmina Godziesze Wielkie je vidiecka gmina v Poľsku v Veľkopoľskom vojvodstve.
Má rozlohu 105,07 km² a žije tu 8385 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 79,8 osôb/km².
Annoisin-Chatelans
Annoisin-Chatelans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Gogolin
Gmina Gogolin je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Opolskom vojvodstve.
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Krapkowice.
Gmina Gołańcz
Gmina Gołańcz je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Veľkopoľskom vojvodstve.
Má rozlohu 192,13 km² a žije tu 8391 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 43,67 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Wągrowiec.
Étrez
Étrez je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Étrez má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Zoznam častí seriálu Susedia (8. séria)
Nasledujúci zoznam je zoznam častí 8. série seriálu Susedia.
Samara Weavingová
Samara Weavingová (* 23. február 1992, Adelaide, Južná Austrália, Austrália) je austrálska herečka.