cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Komiks
Rozšírenie
V závislosti od definície komiks začína už egyptskými hieroglyfmi alebo niekedy v 18. storočí. Typický komiks dnešného typu však vznikol až koncom 19. storočia a rozšíril sa začiatkom 20. storočia.
Azda najrozšírenejšie je čítanie a tvorba komiksov v USA, Japonsku a západnej Európe (najmä v Belgicku vo Francúzsku), z východnej Európy v Poľsku a krajinách bývalej Juhoslávie. V Japonsku komiksy čítajú všetky – aj „elitné“ – vrstvy spoločnosti a toto umenie je tam veľmi rozšírené, podobnú tendenciu možno pozorovať aj v iných krajinách ako v Belgicku a vo Francúzsku.
Na Slovensku a v menšej miere v Česku bol pred rokom 1989 (za komunizmu) komiks považovaný za „buržoázne“ a v podstate dekadentné umenie a na Slovensku žiaden dlhší komiks nevyšiel (s pár výnimkami v roku 1969). Išlo fakticky o zakázaný žáner. Komiks bol spravidla obmedzený na zábavný doplnok časopisov na pokračovanie (teda „kreslený seriál“ alebo to, čo dnes nazývame „strip“).
Ulič
Poloha
Obec sa nachádza dva kilometre od štátnej hranice s Ukrajinou a šestnásť kilometrov od Poľska. Leží v údolí na sútoku Uličky a Zbojského potoka v pohorí Poloniny, na území rovnomenného národného parku.
Komiks
Názvy
Pomenovanie pôvodne vzniklo z anglického „comic strip“ (doslova: komický pás), ale komiksy už dávno nezobrazujú len „komické“ obsahy. Dnes sa ako „strip“ označujú veľmi krátke komiksy (spravidla 2-5 obrázkov a spravidla v novinách). V posledných rokoch sa presadzuje aj nové označenie pre komiks: „sequential art“ (doslova sekvenčné umenie). V USA sa prevažne umelecké komiksy (na rozdiel od tradičných masových komiksov) označujú ako „graphic novel“ (doslova grafický román).
Patrice Lumumba
Patrice Émery Lumumba (* 2. júl 1925, Onalua, Belgické Kongo, dnes Konžská demokratická republika – † 17. január 1961) bol africký protikoloniálny vodca a prvý legálne zvolený predseda vlády Republiky Kongo (neskôr nazývané Zair, dnes Konžská demokratická republika).
Ulič
Názvy obce
Obec v priebehu histórie niesla tieto názvy: 1451 Hulics, Hvlydch, 1492 Vlicz, 1877 Ulics, 1902 Utczás a napokon od roku 1920 Ulič.
Patrice Lumumba
Detstvo a vzdelávanie
Lumumba sa narodil v Onalua (región Katakokombe, provincia Kasai) vo vtedajšom Belgickom Kongu ako príslušník kmeňa Tetela. Základné vzdelanie získal v protestantskej misionárskej škole, pokračoval v katolíckej, a napokon absolvoval (s vyznamenaním) ročný špeciálny kurz štátnych poštových úradníkov.
Gracias a Dios
Gracias a Dios je department na severovýchode Hondurasu. Jeho sídlo je Puerto Lempira.
Komiks
Názvy
Vo Francúzsku, ktoré má veľkú tradícu v tvorbe komiksov (pozri napríklad Asterix), sa komiksy spravidla nazývajú „bande dessinée“ (doslova: kreslený pás; skratka BD).
Ulič
Vlastníci obce
Obec, pôdu, lesy, tu vlastnili Szirmayovci, Vandernathovci, princezná Beaufort Spontin Fridešová, a posledná bola rodina Tiele-Wincler.
Endermatickosť
Endermatickosť (gr.->lat.) je vlastnosť pôsobiť povrchovo na kožu.
Río Plátano
Río Plátano (šp. „Banánová rieka“), alebo aj Biosférická rezervácia Río Plátano je chránený územím nachádzajúcim sa v departmente Gracias a Dios na severovýchode Hondurasu na pobreží Karibského mora. Rezervácia bola vyhlásená za svetové prírodné dedičstvo UNESCO v roku 1982. V rezervácii sú pohoria ako aj nížinné pralesy a dodnes v nej žije tradičným spôsobom približne 2 000 Indiánov.
Štatút Svetového dedičstva ohrozuje nelegálna ťažba dreva, pytliactvo, rybolov, zaberanie pôdy a obmedzené možnosti vlády na ochranu.
Ulič
História
Prvá archívna písomnosť o obci pochádza z roku roku 1451. V roku 1492 boli podľa listiny z archívu mesta Bardejov, Ihnat so synom Steczom, Romanom a Climom boli označení ako príslušníci zbojníckej družiny Fedora Hlavatého.
Komiks
Názvy
Typicky japonské komiksy sa označujú ako manga.
Ulič
História
V 19. storočí bol v obci postavený kaštieľ. V roku 1867 gréckokatolícky kostol. Lesná železnica v katastri obce bola postavená v roku 1908. Počas prvej svetovej vojny v rokoch 1914 až 1915 sa obec dvakrát ocitla v tesnej blízkosti frontu. A to na jeseň roku 1914 a v mesiacoch apríl až začiatkom mája 1915. Z tohto obdobia je v obci vojenský cintorín, kde je pochovaných 71 vojakov. Nachádza sa tu aj hrob ruského generála Nikolaja Nikolajeviča Mirbacha.
Počas druhej svetovej vojny v rokoch 1939 až 1944 bola obec súčasťou Horthyovského Maďarska. Obec bolo oslobodená 26. októbra 1944. Po vojne v oblasti obce vyčíňali banderovci, ktorí 6. decembra 1945 pripravili o život 4 členov židovskej rodiny z obce.
Boh Otec
náhľad|Zobrazenie Boha Otca na ruskej ikone Boh Otec je titul daný Bohu v rozličných náboženstvách, najviditeľnejšie v kresťanstve kde ide prvú z troch božských osôb Najsvätejšej Trojice. Nasleduje ho druhá božská osoba Boh Syn (Ježiš Kristus) a tretia božská osoba Boh Duch Svätý.
Od druhého storočia kresťanské vyznania zahŕňajú vieru v „Boha Otca všemohúceho“ a hlavne Jeho rozmeru „Otca a Stvoriteľa sveta“. Avšak v kresťanstve je koncept Boha ako otca Ježiša Krista zachádza metafyzicky ďalej ako koncept Boha ako Stvoriteľa a Otca všetkého ľudu. Táto skutočnosť je naznačená v Nicejsko-carihradskom vyznaní viery, kde sa najprv vyznáva viera v „jedného Boha, Otca všemohúceho, Stvoriteľa neba i zeme, sveta viditeľného i neviditeľného“ a potom nasleduje vyznanie „Verím v jedného Pána Ježiša Krista, jednorodeného Syna Božieho, zrodeného z Otca pred všetkými vekmi“
Patrice Lumumba
Politická činnosť
Povolaniu poštového úradníka sa venoval v Leopoldville (dnes Kinshasa) a neskôr v Stanleyville (dnes Kisangani). V roku 1955 vstúpil do Liberálnej strany Belgicka, kde sa podieľal na vydávaní a distribúcii straníckej literatúry. Uskutočnil i trojtýždňový študijný výlet do Belgicka. Ešte v tom istom roku bol však zatknutý za spreneveru poštových peňazí. Niektoré zdroje uvádzajú, že skutočným dôvodom boli jeho aktivity proti rasovej segregácii, resp. presadzovanie protikoloniálnych ideí. Dvojročné väzenie mu bolo skrátené na polovicu po tom, ako jeho belgický právnik Jules Chrome potvrdil, že Lumumba uhradil škodu a v júli 1956 bol prepustený na slobodu. O dva roky neskôr stál pri zrode hnutia Konžský národný kongres (Mouvement National Congolais – MNC), následne sa stal jeho prezidentom. Reprezentoval ho na Konferencii afrických národov v ghanskej Akkre v decembri 1958. Na tomto podujatí bol osobným hosťom prezidenta krajiny Kwameho Nkrumaha, známeho svojimi panafrickými názormi, ktorý ho značne ovplyvnil.
V októbri 1959 bol Lumumba znovu zadržaný, tentoraz pre organizovanie protibelgických demonštrácií v Stanleyville, kde zahynulo 30 ľudí, za čo bol odsúdený na polročné väzenie. Napriek uväzneniu svojho lídra (alebo čiastočne práve preto) politická strana MNC zvíťazila v decembrových lokálnych voľbách. Súd sa začal 18. januára 1960, čo bol i deň, keď v Bruseli otvorili konferenciu o budúcnosti Belgického Konga. Na naliehanie tamojších delegátov bol Lumumba prepustený a dokonca dostal oficiálnu pozvánku na konferenciu. Tá vyvrcholila 27. januára, deklaráciou o vytvorení nezávislého štátu.
Vo funkcii premiéra
O niekoľko mesiacov sa v krajine konali voľby, 31. mája sa potvrdilo, že Lumumba a jeho MNC vyhrali a získali právo zostaviť vládu. Stalo sa tak 23. júna, 35-ročný Lumumba sa stal prvým premiérom v histórii krajiny. Prezidentom sa stal Joseph Kasa-Vubu. V súlade s ústavou, 24. júna došlo k hlasovaniu o dôvere v snemovni i senáte, ktoré bolo úspešné.
Nezávislosť od Belgicka bola potvrdená 30. júna 1960. Počas tohto dňa sa Lumumba zúčastnil na slávnostnej ceremónii, kde bolo prítomných množstvo novinárov, cirkevných hodnostárov a dokonca aj belgický kráľ Baudouin I., ktorého Lumumba priviedol do rozpakov, keď predniesol reč, ktorá obsahovala vyjadrenie o "vyslobodení z belgického otroctva", ako aj formuláciu: "Už nebudeme viac vaše opice".
Krajina síce získala formálnu samostatnosť, ale v štátnej správe, ako aj armáde patrili najvyššie funkcie Európanom, najmä Belgičanom, čo sa stretávalo s nevôľou u domorodého obyvateľstva. 5. júla 1960 vypukla vzbura vojakov blízko Leopoldvillu, bezhlavo útočili na všetky európske ciele. Táto situácia vážne otriasla kredibilitou nového štátu. Belgicko aj napriek ostrému nesúhlasu prezidenta Kasa-Vubuho i premiéra Lumumbu vojensky zasiahlo, aby oslobodilo rukojemníkov.
Lumumbova vláda navyše vyhlásila tzv. afrikanizáciu armády, čím v podstate dodatočne legalizovala násilnú vzburu, premenovala ozbrojené zložky z Force publique na Armée Nationale Congolaise. Zvrhnutie dôstojníkov malo za následok vznik po zuby ozbrojeného vojska 25 000 mužov bez akejkoľvek kontroly.
Vzápätí chaos využil Moise Tshombe, vodca politickej strany CONACAF a vyhlásil nezávislosť provincie Katanga, s vojenskou podporou 6000 belgických vojakov, zámienkou bola ochrana tamojších Belgičanov. Katanga bola jednou z najbohatších oblastí krajiny, ťažila sa tu meď, kobalt, urán a zlato. Napokon sa rozštiepila aj samotná Katanga, keď na jej severe (oblasť osídlená etnikom Luba) vzniklo de facto samostatné územie. V južnej časti Lumumbovej rodnej provincie Kasai zasa vyhlásil Albert Kalonji Banský štát Južný Kasai a neskôr sa nechal korunovať za jeho panovníka, tzv. MuLopweho.
14. júla 1960 na Lumumbovu žiadosť zasadala Bezpečnostná rada OSN a prijala rezolúciu 143. Tá obsahovala požiadavku na stiahnutie belgických vojsk a poskytnutie vojenskej pomoci konžskej armáde. Lumumba bol netrpezlivý a žiadal, aby Belgičania okamžite opustili krajinu.
OSN vyslala svoje mierové vojska – do konca júla prišlo 11 500 tzv. modrých prilieb z Ghany, Tuniska, Maroka, Etiópie, Indonézie, Indie, Kolumbie, Švédska a Írska. Mierové sily však nemali dosť silný mandát na to, aby dokázali ukončiť vojnový konflikt, prakticky kontrolovali len hlavné mesto.
Ich úlohu navyše ZSSR a neskôr i samotný Lumumba spochybňovali a obviňovali ich z nečinnosti, či dokonca so spojenectva s Belgičanmi, resp. separatistami z Katangy.
Lumumba medzitým odletel do USA so žiadosťou o finančnú pôžičku. Na spiatočnej ceste sa zastavil v Británii a v niekoľkých afrických štátoch. So svojím dávnym priateľom, ghanským prezidentom Nkrumahom uzatvoril nikdy nerealizovanú tajnú dohodu o vytvorení Zväzu afrických štátov. Jeho cesta na západ však nepriniesla očakávanú finančnú, ani vojenskú pomoc a tak sa začal "vyhrážať", že sa obráti na Sovietsky zväz, čo bolo jeho veľkou taktickou chybou, západné mocnosti ho totiž začali považovať za potencionálneho komunistu a akékoľvek úvahy o možnej pomoci zavrhli, existujú dokonca názory, že vtedajší americký prezident Dwight Eisenhower plánoval Lumumbovu likvidáciu.
Zvrhnutie
Lumumbova bezmocnosť nad situáciou vyvrcholila 67 dní po nástupe do funkcie a bol odvolaný z postu premiéra prezidentom Kasa-Vubom. Lumumba síce za to odvolal Kasa-Vubuho z prezidentského úradu formou rozhlasového prejavu, avšak jeho pokus bol len symbolický. Prezident vymenoval nového predsedu vlády, ktorým sa stal Joseph Ileo.
14. septembra bol uskutočnený štátny prevrat, ktorý viedol Lumumbov niekdajší blízky priateľ a osobný tajomník, poručík Joseph Mobutu (neskôr známy ako diktátor Mobutu Sese Seko), s neoficiálnou podporou Kasa-Vubuho. Lumumbovi bolo nariadené domáce väzenie v jeho vile.
Keď jeho prívrženci zistili, že proti nim stojí oficiálna armáda, uchýlila sa prevažná časť z nich do Východnej provincie, kde ich podporovala drvivá väčšina miestneho obyvateľstva. Bývalý podpredseda konžskej vlády Antoine Gizenga potom v správnom stredisku tejto provincie Stanleyville vyhlásil vytvorenie novej "jedine legálnej" konžskej vlády. I po niekoľkých Mobutuho vojenských pokusoch o zvrat situácie zostávala Východná provincia verná Lumumbovi. vpravo|thumb|250px|Rozdelenie krajiny v čase krízy, územie pod kontrolou novej vlády žlté, Východná provincia verná Lumumbovi červená, Kalonjiho "Banský štát [[Južný Kasai" modrý a Katanga zelená]]
Vo svojom domácom väzení sa skľúčený Lumumba rozhodol pre útek do "jeho" Východnej provincie, čo bolo osudnou chybou. Bol chytený po dramatickej automobilovej naháňačke vo Port Francqui ozbrojencami plukovníka Mobutuho. Žiadal vojakov OSN, ktorí sa na tomto mieste nachádzali, aby ho oslobodili, tí to však odmietli s odôvodnením, že svojvoľne opustil svoju rezidenciu a tým sa vyňal spod ich ochrany.
V putách bol lietadlom prevezený do Leopoldville. Mobutu oznámil, že Lumumba bude postavený pred súd za iniciovanie vzbury a ďalšie kriminálne činy. Generálny tajomník OSN Dag Hammarskjöld apeloval na Kasa-Vubuho, aby bol Lumumba súdený v súlade s právom. ZSSR obvinil Hammarskjölda a západné mocnosti zo zodpovednosti za Lumumbovo zatknutie a požadoval jeho okamžité prepustenie.
Zhromaždenie Bezpečnostnej rady OSN bolo zvolané na 7. decembra a malo prerokovať sovietske požiadavky, ktorými boli prepustenie Lumumbu, jeho návrat do funkcie a odzbrojenie Mobutuho vojenských síl, ako aj odchod Belgičanov z krajiny.
Kríza v OSN sa zvýšila po tom, ako sa pre stiahnutie svojich modrých prilieb z krajiny rozhodli Juhoslávia, Zjednotená arabská republika, Cejlón), Indonézia, Maroko a Guinea.
Potom ako OSN zverejnila správu o Lumumbovom týraní jeho väzniteľmi začali sa 9. decembra jeho prívrženci vyhrážať, že ak nebude Lumumba prepustený do 48 hodín, uväznia všetkých Belgičanov a "začnú im stínať hlavy (alebo ich časti)".
Sovietsky návrh rezolúcie OSN bol 14. decembra porazený pomerom hlasom 8:2. Rovnaký deň bola vetovaná idea západných krajín, podľa ktorej mali byť posilnené zložky OSN v krajine.
Poprava
Predpokladá sa, že rozsudok smrti bol vynesený na novembrovej schôdzke Tshombeho, Kasa-Vubuho a nového premiéra Adoulu v Brazzaville. Ani jeden zo zainteresovaných si však nechcel pošpiniť ruky Lumumbovou vraždou. Pôvodný zámer bol vydať ho do rúk jedného z jeho úhlavných nepriateľov Alberta Kalonjiho. Krátko pred pristátím lietadla v juhokasaiskom meste Bakwanze si však posádka všimla, že na území provincie sú rozmiestnené modré prilby OSN. Napriek tomu, že sa ich postoj k Lumumbovi v minulosti dal sotva označiť ako priateľský, veliteľ transportu, komisár obrany Bernard Kazadi nariadil, aby lietadlo pokračovalo ďalej. Konečným cieľom sa tak stalo Elisabethville v Katange. Lumumba, ako aj ďalší dvaja zatknutí politici – Mpolo a Okito, boli na palube lietadla podrobení krutému mučeniu. Jednotky OSN sa napokon nachádzali aj v Elisabethville (dokonca priamo na letisku) – avšak vôbec nezasiahli. Po krachu pôvodného plánu tak Lumumbova smrť "pripadla" Moshemu Tshombemu. Expremiér a jeho dvaja spoluväzni boli prevezení do mesta Villa Brouwe, následne do neďalekého bušu. Auto zastalo a všetkých troch postavili k širokému stromu. Na poprave sa zúčastnili aj oficiálni predstavitelia Katangy, vrátane Tshombeho. Dnes je sporné, či Lumumbu zastrelili príslušníci katanžského vojska alebo Belgičania (či už z oficiálnej armády alebo Tshombeho najatí žoldnieri). Poprava sa s najväčšou pravdepodobnosťou udiala 17. januára 1961 medzi 21:40 a 21:43 (podľa belgických zdrojov). Neskôr bola jeho mŕtvola rozleptaná v kyseline sírovej. Zachovalo sa len niekoľko zubov a časť lebky. V roku 2002 Belgicko oficiálne priznalo účasť na jeho vražde, podľa neho však štyria belgickí dôstojníci zúčastnení na poprave patrili pod velenie katanžských ozbrojencov.
Hoci sa chýr o vražde expremiéra rýchlo rozšíril, jeho smrť bola oficiálne oznámená až o tri týždne katanžským ministerstvom vnútra, pričom sa vo vyhlásení uviedlo, že ušiel z väzenia v Kolatey na západe Katangy a bol zabitý obyvateľmi neďalekej dediny, ktorí sa ho pokúsili zajať.
Lumumbovej pamiatky sa pohotovo ujal ZSSR, v Moskve vznikla Univerzita priateľstva národov Patricea Lumumbu, určená pre študentov z krajín tretieho sveta. O päť rokov bol Lumumba uctievaný ako národný hrdina a mučeník i v rodnej krajine, čo paradoxne inicioval Mobutu Sese Seko, ktorý mal na jeho vražde nesporný podiel.
Rodina
Lumumba bol ženatý a s manželkou Pauline mal päť detí, Françoisa, Patricea, Julienne, Rolanda a Guy-Patricea. Otec im i manželke v čase krízy sprostredkoval odchod do Egypta. Najstarší François neskôr študoval v Maďarsku. V roku 1990 sa vrátil do vlasti a participoval na rebélii proti diktátorovi Mobutu Sese Sekovi. V roku 1992 sa stal lídrom hnutia, ktoré založil jeho otec, s mierne pozmeneným názvom – Mouvement National Congolais Lumumba (MNC-L). Lumumbov najmladší syn Guy-Patrice, ktorý sa narodil šesť mesiacov po otcovej smrti sa tiež vrátil do rodnej krajiny a v roku 2006 kandidoval na post prezidenta ako nezávislý kandidát, ale získal menej ako percento hlasov.
Pantakles z Atén
Pantakles alebo Pantaklés (Pantakles/ iný prepis Pantaklés) bol trojnásobný olympijský víťaz v 7. stor. pred Kr.
Pantakles z Atén zvíťazil na 21. olympijských hrách v roku 696 pred Kr. v behu na jedno stadion (stadiodromos) a na nasledujúcich hrách v roku 692 pred Kr. si svoje víťazstvo v behu na jedno stadion zopakoval a pridal k nemu aj víťazstvo v behu na dve stadiá (diaulos). V Olympii sa v behu na jedno stadion súťažilo už od založenia hier v roku 776 pred Kr. a bola to na hrách jediná súťažná disciplína do roku 724 pred Kr., keď sa zaviedol aj beh na dve stadiá. Beh na jedno stadion sa ale aj naďalej považoval za hlavné preteky, menom víťaza týchto pretekov sa označovala celá olympiáda.
Atlantický oceán
thumb|Atlantický oceán
Oceánske dno
Najhlbšie miesto v Atlantickom oceáne je priehlbina Milwaukee v Portorickej priekope s hĺbkou 8 648 metrov pod hladinou oceánu. Priemerná hĺbka je, resp. bez okrajových morí.
Pobrežie
Na brehoch severného Atlantiku leží mnoho z najvyspelejších štátov sveta. Atlantický oceán je tak následne pokrytý hustou sieťou celosvetovo najpoužívanejších morských trás medzi východnou a západnou pologuľou. Nachádzajú sa tu popredné svetové oblasti rybolovu; ďalšie ekonomické aktivity zahŕňajú bagrovanie aragonitických pieskov na Bahamách a ťažbu ropy a zemného plynu v Karibskom mori, Mexickom zálive a v Severnom mori.
Najväčší záliv je Mexický, s plochou.
Geológia
náhľad|Stredoatlantický chrbát a topografia dna. Atlantik je jedným z najmladších svetových oceánov. Jeho najstaršia centrálna časť začala vznikať pred asi 200 – 180 miliónmi rokov na začiatku jury na mieste zhrubnutej zemskej kôry staršieho pohoria v strednej časti superkontinentu Pangea. Vzniku oceánu predchádzal rozsiahly bazaltový vulkanizmus, ktorý umožnil vznik stredoatlantickej magmatickej provincie.
Oceánska kôra najprv začala vznikať v oblasti medzi azorským transformným zlomom a transformným zlomom svätého Pavla, približne medzi Biskajským a Guinejským zálivom. Rozpad kontinentu mal v tejto oblasti zložitejší priebeh. Prvá magnetická anomália na oboch stranách Atlantiku, ktorá jednoznačne preukazuje rozpínanie oceánskeho dna v tejto oblasti je stará asi 156 miliónov rokov (vrchná jura). Vznik centrálneho Atlantiku priamo súvisel s vývojom Pienontsko-ligurského oceánu a zrejme aj ďalších tethýdnych oceánskych paniev.
Počiatok vzniku južnej časti Atlantiku možno doložiť približne na hranici jury a kriedy pred 130 miliónmi rokov, pričom prvé oceánske sedimenty sú až vrchnokriedové.
Severná časť Atlantiku sa pôvodne začala otvárať spoločne s centrálnou, no rozpad kontinentu medzi Severnou Amerikou a Grónskom ďalej nepokračoval. V oblasti medzi Grand Banks a Pyrenejským polostrovom potom došlo oddeleniu začiatkom kriedy, zatiaľ čo severne, medzi Grónskom a Európou až vo vrchnej kriede. Viac na sever do oblasti Grónskeho a Nórskeho mora prenikol oceán až v eocéne.
Ostrovy
Medzi ostrovy Atlantického oceánu patria Veľká Británia, Írsko, Island, Grónsko, Newfoundland, Faerské ostrovy, Rockall, Azory, Fernando de Noronha, Madeira, Kanárske ostrovy, Kapverdy, Svätý Tomáš, Bermudy, Antily, ostrov Ascension, Svätá Helena, Trinidad, Martin Vaz, Tristan da Cunha, Falklandy a Južná Georgia a Južné Sandwichove ostrovy.
Významné prístavy
Atlantický oceán bol dlhú dobu významnou a frekventovanou dopravnou cestou, ktorej význam približne od 50. rokov 20. storočia znížila lacnejšia letecká doprava a nové alternatívne trasy.
Diaľnica A5
Diaľnica A5 môže byť:
Écoust-Saint-Mein
Écoust-Saint-Mein je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
NGC 3090
NGC 3090 je galaxia v súhvezdí Sextant, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 22. januára 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
Écoust-Saint-Mein
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mercurial (softvér)
Mercurial je viacplatformový distribuovaný nástroj na správu zdrojového kódu.
Jeho hlavné ciele sú vysoký výkon a škálovateľnosť, plne distribuované kolaboratívne prostredie nevyžadujúce server, robustná práca s textovými aj binárnymi súbormi a prepracované schopnosti vetvenia a zlučovania, pričom sa snaží zostať konceptuálne jednoduchý. Obsahuje aj integrované webové rozhranie.
Tvorca a hlavný vývojár Mercurialu je Matt Mackall. Plný zdrojový kód je dostupný pod licenciou GPL, čo robí Mercurial slobodným softvérom.
Suchdol (Praha)
right|thumb|Suchdol
Suchdol je mestská štvrť a katastrálne územie Prahy s rozlohou. Rozkladá sa na severe Prahy na ľavom brehu Vltavy a od roku 1990 patrí mestskej časti Praha-Suchdol. K Prahe bola pôvodná obec pripojená 1. januára 1967 ako súčasť Prahy 6.
Remy (hra)
náhľad|Rozohraná partia Remy (z 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿; iné názvy: žolík, žolíky) je kartová hra s francúzskymi (žolíkovými) hracími kartami. Hrajú ich minimálne dvaja, maximálne štyria hráči.
Dondușeni
Dondușeni môže byť:
Puerto Cortés
náhľad
Puerto Cortés je prístavné mesto v departmente Cortés v Hondurase. Založil ho Hernando Cortés v roku 1524 ako Villa de la Natividad de Nuestra Señora.
Remy (hra)
Karty majú hodnoty od 2 po 10 podľa nominálnej hodnoty zobrazenej na karte, u dolníka (J – Junker), kráľovnej (Q – Queen) a kráľa (K – King) po 10 bodov a eso (A – Ace) 20 bodov. Žolíky (Jolly Joker, celkom 4 kusy) majú hodnotu po 50 bodov. Zbierajú sa postupky, t. j. karty v jednej farbe nasledujúce po sebe alebo série – trojice kariet s rovnakou hodnotou v rôznych farbách.
Puerto Cortés
Mesto dostalo dnešný názov na počesť svojho zakladateľa až v roku 1869. Má moderný prístav, najväčší v Hondurase a jeden z najväčších v Strednej Amerike.
Lugagnac
Lugagnac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Puerto Cortés
V okolí je veľa pláží, známa je aj miestna benátska noc, ktorá sa koná v auguste.
Lugagnac
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Sigourney Weaverová
Sigourney Weaverová, rodným menom Susan Alexandra Weaverová (* 8. október 1949, Manhattan, New York) je americká herečka.
Lugagnac
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sigourney Weaverová
Životopis
Narodila v New Yorku bývalému prezidentovi televíznej spoločnosti NBS Patovi Weaverovi a prominentnej anglickej herečke Desirée Hawkins Inglesovej. V osemnástich rokoch bola v rámci dobrovoľníckého projektu v izraelskom kibuci. Študovala na Yale a potom sa v roku 1984 vydala za divadelného režiséra Jima Simpsona. Spočiatku spolupracovala s Woody Allenom. Najviac sa však preslávila úlohou Ellen Ripleyovej v štvordielnej ságe Votrelec. Za úlohu v komédii Podnikavé dievča bola nominovaná na Oscara a získala za ňu Zlatý glóbus.
Team (album)
Team je názov debutového albumu rovnomennej slovenskej rockovej skupiny.
Príprava materiálu na album sa začala niekedy v polovici 80. rokov. Začiatkom roku 1988 sa k Teamu pridal spevák Pavol Habera (dovtedy spieval Milan Dočekal), s ktorým skupina album nahrala. Pochádzajú z neho hity ako „Reklama na ticho“, „Malá nočná búrka“, „Nároční“ alebo „List od Vincenta“.
Tehelné pole (štadión)
Tehelné pole bol futbalový štadión v Bratislave, na ktorom hrával svoje domáce zápasy ŠK Slovan Bratislava. Postavený bol v rokoch 1939 až 1942, zatvorený bol v roku 2009. Pri zatvorení mal kapacitu 30 000 ľudí na sedenie. Rozmery hracej plochy boli 105 x 68 m a osvetlenie 1 400 luxov. Posledný zápas sa tu hral 25. novembra 2009. Zbúraný bol v roku 2013. Na jeho mieste sa vybudoval nový štadión Tehelné pole s kapacitou 22 500 divákov.
História štadióna a návštevnosť
Podnet na výstavbu štadióna dalo pričlenenie petržalského brehu Dunaja so športovými areálmi k Nemecku po obsadení Wehrmachtom. S iniciatívou prišiel Dr. Ján Durčanský s niekoľkými športovými nadšencami. Hlavným architektom projektu sa stal Ing. arch. Kamil Gross. S výstavbou štadióna sa začalo 10. decembra 1939, pričom prvá časť bola dokončená v roku 1940, kedy sa na štadióne odohral prvý zápas. K dokončeniu ďalších tribún a zázemia došlo počas nasledujúceho roka.
Pravdepodobne najvyššia, ale nie hodnoverne zdokumentovaná návšteva bola v roku 1957, v zápase československej reprezentácie s výberom Juhoslávie, kedy sa na štadióne údajne tiesnilo 70 tisíc fanúšikov. V rokoch 19501970 mal Slovan priemernú návštevnosť 20 tisíc fanúšikov, pričom na priateľský zápas v roku 1955 s brazílskym Botafogom v zostave s Garrinchom prišlo 60 tisíc. V prvom ročníku novovzniknutej slovenskej ligy mal ŠK Slovan Bratislava priemernú návštevnosť 7543 divákov. Ešte v predchádzajúcich sezónach federálnej ligy bola priemerná návštevnosť 14 985 (1991/92), resp. 11 212 (1992/93) divákov. Návštevnosť následne kolísala a mala klesajúci tendenciu. V poslednej sezóne pred odchodom z Tehelného pola dosahovala priemerná návštevnosť 5 547 divákov. Najvyššou návštevou na štadióne bol v tejto dekáde pravdepodobne zápas slovenskej reprezentácie s Portugalskom, v zostave ktorého nastúpil aj Cristiano Ronaldo, kedy bolo na štadióne 28 tisíc fanúšikov.
Významné zápasy
Na štadióne sa odohralo veľa medzištátnych klubových a reprezentačných zápasov. Československá reprezentácia odohrala na štadióne 38 medzištátnych zápasov. Medzi najpamätnejšie zápasy patria súboje Slovana Bratislava s Derby County v roku 1946 (3 : 1), Botafogom Rio De Janeiro v roku 1955 (0 : 2) a Celticom Glasgow v roku 1959 (1 : 1). Reprezentácia odohrala na štadióne v roku 1968 doteraz jediný zápas s brazílskou reprezentáciou, v ktorom pred 60 tisíc divákmi vyhrala Adamcovým hetrikom 3 : 2. Hral sa tu aj posledný víťazný (2 : 1) kvalifikačný zápas s Anglickom, po ktorom získalo Česko-Slovensko titul majstrov Európy. V novodobej histórii hostil ŠK Slovan Bratislava na štadióne viaceré významné kluby, medzi nimi Real Madrid (1991), AC Miláno (1992) , Borussia Dortmund (1994) , FC Chelsea Londýn (1997). Slovenská reprezentácia tu odohrala svoj prvý kvalifikačný zápas po rozdelení s Francúzskom (0–0), ale aj mnohé ďalšie s futbalovými veľmocami ako Španielsko, Nemecko, Anglicko a Portugalsko.
Zbúranie a nahradenie novým štadiónom
Pôvodne bol začiatok búracích prác naplánovaný na zimu 2008/9 a dokončenie nového štadióna na 4. kvartál roku 2010, respektíve prvý kvartál roku 2011. Nakoniec bol zbúraný v roku 2013. Nový štadión na jeho mieste, ktorý začali stavať 1. septembra 2016 má byť domovským stánkom ako pre ŠK Slovan Bratislava tak pre reprezentáciu. Dokončenie nového štadióna bolo naplánované na koniec roka 2018. Právoplatne skolaudovaný bol 3. decembra 2019. V administratívnych priestoroch štadióna sa bude nachádzať aj sídlo Slovenského futbalového zväzu a Sieň slávy slovenského futbal u.
Otvárací duel nového štadióna sa odohral 3. marca 2019 o 18:00, kde sa v rámci 21. kola Fortuna ligy stretli ŠK Slovan Bratislava s FC Spartak Trnava. Domáci vyhrali 2 : 0 po dvoch góloch slovinského legionára Andraža Šporara, ktorý sa tak stal historický prvým strelcom na novom štadióne.
Chivu Stoica
Chivu Stoica (* 8. august 1908, Smeeni, Rumunsko – † 18. február 1975, Bukurešť, Rumunsko) bol rumunský komunistický politik. Predseda Dočasného prezídia Rumunskej ľudovej republiky v období od 24. marca 1965 - 9. decembra 1967 a tretí predseda Rady ministrov v období Rumunskej ľudovej republiky (30. december 1947 - 21. august 1965) v období od 21. októbra 1955 do 21. marca 1961 a druhý predseda Štátneho sovietu Rumunska Rumunskej socialistickej republiky (21. august 1965 - 29. december 1989) od 24. marca 1961 do 9. decembra 1967.
Mladosť
Narodil sa v rodine roľníka. V roku 1929 vstúpil do Zväzu komunistickej mládeže v Rumunsku a o dva roky neskôr (1931) sa stal členom Rumunskej robotníckej strany.
Premiér
Počas boja o zvrhnutie Gheorghia Gheorghiu-Deja z postu predsedu Štátnej rady Rumunskej socialistickej republiky podporoval Nicolae Ceauşesca a za výmenu mu ho ponúkol. Začiatkom 70. rokov 20. storočia stratil všetky dôležité posty v Politbyre. V roku 1975 po postrelení zahynul. Podľa oficiálnej verzie išlo o samovraždu.
NGC 3091
NGC 3091 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 7. februára 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,2.
Vojtech Kéler
Vojtech Kéler alebo Béla Kéler (po nemecky Adalbert Paul von Keler; * 13. február 1820, Bardejov -  † 20. november 1882, Wiesbaden) bol uhorský hudobný skladateľ a dirigent.
Mladosť (1820-1845)
Vojtech Kéler sa narodil 13. februára 1820 v Bardejove, v dome č.41 na Radničnom námestí, do hornouhorskej šľachtickej rodiny ako siedme z pätnástich detí. Kélerove rodné meno bolo Paul Albert. Ako otec je zapísaný Stephan Kéler, ktorý zastával funkciu zástupcu notára, neskôr senátora - člena bardejovskej mestskej rady a hlavného sudcu. Matka Anna Boothová pochádzala zo Spišského Podhradia.
Kéler sa hudobne vzdelával u regenschoriho Domu sv. Egídia v Bardejove Franza Schiffera, ktorý ho naučil základom hry na husle a na klavír. Kéler navštevoval školu vedľa evanjelického kostola, kde bola vyučovacou rečou nemčina, aj keď v bardejovských uliciach bolo možné počuť aj slovenčinu, resp. tzv. mäkkú šarištinu. Základné vzdelávanie v Bardejove ukončil v roku 1834. V rovnakom roku bol konfirmovaný. V štúdiu pokračoval na Evanjelickom lýceu v Levoči (1834-1835) a následne striedavo na Evanjelickom kolégiu v Prešove a Reformovanom kolégiu v Debrecíne (1836-1840).
Aj keď mladý Kéler už počas svojich štúdií v Prešove dirigoval školský orchester a písal drobnejšie skladby, nebolo možné jasne predikovať jeho budúcu umeleckú kariéru. Kélerovi rodičia uprednostňovali, aby pokračoval v rodinnej tradícii a venoval sa štúdiu práva.
Rozdielnosť predstáv Vojtecha Kélera a jeho rodičov vyústila do situácie, že na ich želanie nastúpil od 1. júla 1840 na ročnú poľnohospodársku stáž na statkoch grófov Schönborn-Buchheim v Mukačeve. Napriek ťažkej fyzickej práci neprestával usilovať o svoju umeleckú budúcnosť. V Mukačeve skomponoval svoje prvé známe dielo, klavírny valčík Friederike, ktorý bol prvýkrát uvedený na prešovskom karnevale v roku 1840 a bol pomenovaný po Kélerovej sestre.
Po skončení stáže v Mukačeve odišiel Kéler pracovať na farmy svojho švagra Ferdinanda Medweya, manžela sestry Amalie Johanny Alexandry, do Haliča a Beskýd. Aj v týchto podmienkach sa ďalej hudobne vzdelával. Cvičil na husle, študoval spisy o generálbase, harmónii a umení hudobného komponovania Johanna Georga Albrechtsbergera a skomponoval viac ako 40 skladieb, oi. Košutov pochod, op.5. V Haliči, kde mal početné príležitosti zahrať svoje nové klavírne skladby pre súkromnú spoločnosť, napísal v roku 1844 Valčík bardejovskej kúpeľnej sezóny 1844, neskôr vydaný pod názvom Romantický život, op.101.
Huslista v Divadle nad Viedenkou (1845-1854)
Už 30. augusta 1845 zažil Kéler svoju hráčsku premiéru pri otvorení novej divadelnej sezóny operou nemeckého skladateľa Friedricha von Flotow Alessandro Stradella pod dirigentskou taktovkou Jozefa Netzera. V zozname 27-členného divadelného orchestra z roku 1850 bol Kéler uvedený ako štvrtý v poradí pod svojím rodným menom Albert Kéler. Okrem výkonu profesie orchestrálneho huslistu dva roky študoval harmóniu a skladbu u violončelistu Divadla na Viedenke Carla Schlesingera a v rokoch 1851-1853 harmóniu a kontrapunkt u pedagóga viedenského konzervatória, hudobného teoretika, organistu, dirigenta a skladateľa Simona Sechtera, medzi ktorého študentov patrili skladatelia Franz Schubert alebo Anton Bruckner.
Obdobie 1848-1849 bolo pre Kélera v osobnom živote tragické. V zime 1848 zomrela jeho matka Anna a začiatkom roka 1849 na choleru aj otec Stephan. Obaja boli pochovaní na evanjelickom cintoríne v Bardejove. 2. júla 1849 bol v bojoch pri Komárne zabitý Kélerov brat Peter Sigismund, ktorý slúžil ako kapitán 24. pešieho pluku rakúskej armády.
Kélerove deväťročné pôsobenie v orchestri Divadla nad Viedenkou oficiálne skončilo 7. mája 1854. Počas tohto obdobia bolo publikovaných jeho prvých desať opusov. Prvým z nich bola skladba Tri uhorské, op.1 vydaná v roku 1846. Zásadnou kompozíciou pre Kélerovu ďalšiu najmä dirigentskú dráhu sa stal valčík Hviezdy nádeje op.17. Johann Benedict Sommer požiadal Kélera o zaslanie tohto valčíka k orchestrálnemu uvedeniu v Sommerových salónoch v Berlíne, ktorých je vlastníkom. Kéler mu valčík v júli 1853 zaslal.
Dirigent Sommerovho orchestra v Berlíne (1854-1855)
Na základe úspechu valčíka Hviezdy nádeje, op.17 pred berlínskym publikom, bol Kéler Johannom Benedictom Sommerom angažovaný na hlavný dirigentský post v jeho 36člennom orchestri. Koncerty sa konali takmer každodenne v Sommerových salónoch, ktoré sa rozprestierali na mieste dnešnej vlakovej stanice na Postupimskom námestí. Kélerov prvý koncert sa konal 7. mája 1854. 20. mája prvýkrát predviedol Grosser-Sturm-Galopp, op.12. Od 25. septembra do 9. októbra 1854 hosťoval v Hamburgu, kde dirigoval nový valčík Cesty námorníkov, op.43. V rámci jedenásteho koncertu Sommerovho orchestra v Hamburgu uskutočnil 5. októbra 1854 premiéru svojej rozsiahlej vokálno-inštrumentálnej skladby - hudobného obrazu Karpaty. V stredu 3. januára 1855 v Berlíne uviedol premiéru svojho husľového koncertu Concerto dramatique. Sám sa ujal interpretácie sólového partu.
Dirigent Lannerovho orchestra vo Viedni (1855-1856)
Na jeseň roku 1855 sa Kéler rozlúčil s berlínskym orchestrom a opäť sa vrátil do Viedne. Po nečakanej smrti Augusta Lannera v septembri 1855 sa spolu s doterajším koncertným majstrom orchestra Jakobom Haagom ujal riadenia Lannerovho orchestra v sezóne 1855-1856. Vo svojom novom pôsobisku uviedol 2. decembra vo Viedni premiéru hudobného obrazu Noc v Benátkach a valčíku Friedens-Palmen, op.27. Na jednom z posledných koncertov na poste kapelníka Lannerovho orchestra premiérovo uviedol Kongresovú štvorylku, op.130.
Kapelník pluku grófa Mazzuchelliho (1856-1860)
Vo Viedni 1. augusta 1856 bol Vojtech Kéler ustanovený do funkcie kapelníka orchestra 10. pešieho pluku grófa Aloisa Mazzuchelliho. Vojenský pluk postupne prechádzal Viedeň, Debrecín, Budapešť, Belehrad, Sibiu, Portogruaro, Valvasone, Brašov a ďalšie mestá.
Kéler komponoval v rokoch 1856-1860 najmä pochody, polky a čardáše, upravoval skladby pre orchester a hudobným vzdelávaním hráčov zvyšoval jeho úroveň. Orchester, v ktorom boli okrem dychových zahrnuté aj sláčikové nástroje, účinkoval nielen pri vojenských príležitostiach, ale aj na samostatných promenádnych koncertoch, kde boli pochody doplňované skladbami v tanečných formách, zmesami populárnych melódií tzv. potpourri, alebo transkripciami opernej tvorby. Dôkazom Kélerovej kvalitnej práce s orchestrom bolo víťazstvo Mazzuchelliho pochodu, op.22 v súťaži organizovanej rakúskym vojenským kapelníkom Andreasom Leonhardom (1800-1866) v roku 1857.
V polovici marca 1857 vystupoval Kéler so svojím orchestrom v divadle v Debrecíne, ktoré sídlilo v sýpke radcu Gábora Nánássyho, pretože Csokonaiovo národné divadlo bolo otvorené až v roku 1865.
Kélerov prvý koncert v Budapešti sa uskutočnil 3. októbra 1858. Pravidelné koncerty v Budapešti sa pod jeho vedením konali až do konca apríla 1859. Výnimkou bolo krátke obdobie na začiatku roku 1859, kedy Mazzuchelliho pluk pôsobil v Belehrade.
V máji 1859 sa Kéler ako vojenský kapelník spolu s vojnovou výpravou rakúskej armády presunul do Talianska, kde prebiehala tzv. Druhá talianska vojna za nezávislosť medzi rakúskou armádou a sardínsko-francúzskymi vojskami. Počas vojny pôsobil severovýchodne od Benátok v Portogruaro a vo Valvasone. Po skončení tejto vojnovej operácie, resp. porážke rakúskej armády v bitke pri Solferine od sardínsko-francúzskych vojsk, priviedla Kélera vojenská služba do Sibine.
Kélerove pôsobenie vo vojenskom pluku bolo fyzicky veľmi náročné a zrejme sa negatívne podpísalo na jeho neskorších vážnych zdravotných problémoch. Už počas služby absolvoval niekoľko liečebných pobytov v rumunských kúpeľoch Oradea. V roku 1860 zo zdravotných dôvodov požiadal o uvoľnenie z funkcie kapelníka. V tejto veci mu bolo vyhovené a svoju službu v armáde ukončil 30. septembra 1860.
Kapelník orchestra v Budapešti (1861-1862)
Ku koncu roka 1862 prišla Kélerovi ponuka od nassauského vojvodu k dlhodobému angažmánu na pozíciu dirigenta orchestra jeho pluku vo Wiesbadene. Keďže Kéler uprednostňoval trvalé zmluvy pred neistým pôsobením na voľnej nohe bez stálych príjmov, rozhodol sa ponuku prijať a ďalej nepokračovať v pôsobení na čele vlastného orchestra v Budapešti.
Hudobný riaditeľ 2. pluku nassauského vojvodu (1863-1866)
Po Benedictovi Stadtfeldovi (1788-1878), ktorý vo svojich 75 rokoch odišiel do dôchodku, sa Kéler 1. januára 1863 uja funkcie dvorného kapelníka 45členného orchestra 2. pluku nassauského vojvodu Adolfa vo Wiesbadene, ktorého veliteľom bol plukovník Bruno Neidhardt von Gneisenau (1811-1889).
Najväčšiu časť koncertov Kéler dirigoval v kúpeľnom dome vo Wiesbadene, pretože v tom čase ešte neexistoval stály kúpeľný orchester. Dramaturgia Kélerových koncertov sa skladala nielen z jeho vlastných skladieb a podobne ladených tanečných kompozícií ďalších autorov, ale aj zo symfonickej tvorby Haydna, Mozarta, Beethovena, Mendelssohna-Bartholdyho, Schuberta, Berlioza ai. Neoddeliteľnou súčasťou koncertov boli aj predohry romantických skladateľov - Verdiho, Rossiniho, Gounoda, Donizettiho, Webera a ďalších. Medzi interpretmi Kélerových koncertov nechýbali známi husľoví virtuózi - Henryk Wieniawski, Eduard Reményi, Henri Vieuxtemps alebo koloratúrna sopranistka Adelina Patti.
V rámci hosťovania Kélerovho orchestra v berlínskej Tonhalle v marci 1866 sa uskutočnila premiéra valčíka Berlínske deti, op.77. V apríli 1866 zamieril Kéler z Berlína do Drážďan, kde na spoločných koncertoch vystupoval s tamojším hudobným riaditeľom Moritzom Erdmannom Puffholdtom.
Farnosť Prememenia Pána Sedlice
vpravo|thumb|Farský úrad
Vojtech Kéler
Hudobný riaditeľ 2. pluku nassauského vojvodu (1863-1866)
Kéler zažil významnú udalosť v osobnom živote, keď sa mu 23. mája 1866 narodil syn Albert (1866-1953). Jeho matkou bola Amalie Baum, po ktorej nesie Kélerov syn svoje priezvisko.
Farnosť Prememenia Pána Sedlice
Farnosť Prememenia Pána Sedlice je rímskokatolícka farnosť v okrese Prešov, súčasť dekanátu Prešov II. a Košickej arcidiecézy. Prvá existujúca písomná zmienka o existencii farnosti v obci Sedlice, pochádza z obdobia rokov 1332 až 1337. Ide o súpis vyberačov pápežských desiatkov, ktorý je uložený v budapeštianskom archíve. V dokumente sú spomínaní sedlickí rímskokatolícki kňazi: Ján a následne aj Štefan.
Všeobecne
Podľa dostupných archívnych materiálov, už v 14. storočí obec Sedlice tvorila jednu samostatnú farnosť. Život vo farnosti bol pokojný aj v nasledujúcom 15. storočí a dianie neovplyvnili ani husitské alebo bratrícke vplyvy.
Vojtech Kéler
Hudobný riaditeľ 2. pluku nassauského vojvodu (1863-1866)
Vojtech Kéler zotrval v pozícii kapelníka orchestra 2. pluku do novembra 1866, kedy bolo Nassauské vojvodstvo, po porážke Rakúskeho cisárstva v prusko-rakúskej vojne, anektované Pruskom. Vojvoda Adolf bol zbavený trónu a nassauské vojenské oddiely sa začlenili do pruskej armády.
Farnosť Prememenia Pána Sedlice
Lutherova reformácia
Okolo roku 1580 miestni farníci prijali učenie hlásané Martinom Lutherom. Kostol aj fara sa tak automaticky stali vlastníctvom protestantov augsburského vyznania. V 17. storočí bola v obci aj evanjelická škola, v ktorej pôsobili protestantskí učitelia. Evanjelickí pastori pôsobili v Sedliciach asi až do roku 1702.
Vojtech Kéler
V Mohuči, Bardejove, Amsterdamu (1867-1869)
V rokoch 1867-1870 nemal Kéler stály príjem. Býval v podnájme vo Wiesbadene, najprv na adrese Michelsberg 23, neskôr na Marktstraße. V januári a februári 1867 dirigoval wiesbadenský kúpeľný orchester na karnevalových koncertoch v historickej sále Frankfurter Hof v Mainzi. Každú nedeľu a cez sviatky riadil koncerty vo wiesbadenskom Saalbau Schirmer. V letných mesiacoch, vo svojom voľnom čase, navštívil Svetovú výstavu v Paríži a cestuje po Švajčiarsku.
Farnosť Prememenia Pána Sedlice
Návrat do katolíckej cirkvi
Zásluhou svetskej vrchnosti, ktorú ako patrón obce Sedlice predstavoval gróf Jozef Szentiványi, približne v roku 1715 prestúpili obyvatelia obce späť na rímskokatolícke vyznanie a bol im zároveň vrátený aj pôvodný katolícky kostol. Prvá biskupská vizitácia po reformácii sa v Sedliciach uskutočnila v roku 1734. Podľa jej zápisu vtedy do sedlickej farnosti okrem Sedlíc patrili aj obce Suchá Dolina, Bajerov a Žipov. Vtedy farnosť organizačne patrila pod Jágerské biskupstvo.
Príchod veriacich byzantského obradu
Ako uvádzajú dokumenty z vizitácií, osídlenie veriacimi byzantského obradu nastalo približne v 17.storočí, keď obce v údolí Svinky a Sopotnica osídlilo valašské obyvateľstvo. Tento obrad si miestni obyvatelia dokázali udržať až do dnešných čias. Podľa vizitácie biskupa Františka Barkóczyho v rokoch 1748 až 1749 mali Sedlice iba 38 rímskokatolíkov a až 123 gréckokatolíkov.
Farnosť na začiatku 19. storočia
V roku 1804 vzniklo Košické rímskokatolícke biskupstvo a farnosť sa stala jeho súčasťou, čo platí až do súčasnosti. Z toho obdobia existuje zápis z inventarizácie a bonifikácie príjmov v sedlickej farnosti, z ktorého je možné sa dozvedieť, že v roku 1807 bolo v Sedliciach 218 rímskokatolíkov, 275 gréckokatolíkov a 4 evanjelici.
Zničenie pôvodného kostola
Dianie vo farnosti významne ovplyvnil požiar, pri ktorom 6. augusta 1824 vyhorela celá obec. Zhorela fara, hospodárske budovy fary aj kostol. Zo spôsobených škôd sa obyvatelia obce zotavovali ťažko a dlho. Záznam z dochovaných dokumentov hovorí, že vtedajší sedlický farár Holub žiadal vtedajšieho košického biskupa Štefana Čecha o pomoc a povolenie zbierok v Košickej diecéze.
Výstavba nového kostola Premenenia Pána
Biskup Čech v roku 1826 navrhol, aby v bol Sedliciach postavený nový kostol. Za tým účelom bola v Košickom biskupstve vyhlásená zbierka. Celý proces okolo výstavby nového kostola bol veľmi zložitý a jednania o jeho výstavbe trvali až do roku 1854, kedy sa 24. septembra na fare v Sedliciach stretla ustanovená deputácia, v ktorej boli zastúpení rímskokatolícki aj gréckokatolícki veriaci a tí sa dohodli na konkrétnom postupe pri budovaní nového kostola. Z predložených návrhov na výstavbu kostola biskup Ignác Ján Fábry 15. augusta 1858 schválil svojim podpisom návrh staviteľa Martina Rotha, ktorého rozpočtové náklady boli najnižšie a tvorili v úhrne 3 500 vtedajších florénov. V roku 1859, aj na terajšie pomery veľmi skoro, bol kostol postavený a 7. augusta 1859 slávnostne benedikovaný. Vtedajší prešovský dekan Ján Čukár ho zasvätil patrocíniu Premenenia Pána.
Farský úrad Sedlice
Počet obyvateľov v obci – 1028 /podľa sčítania z roku 2001. Rímskokatolíci – približne 780. Gréckokatolíci – asi 150. Kostol Premenenia Pána z roku 1859. Kostol je majetkom rímskokatolíckej cirkvi v Sedliciach, no užívajú ho aj veriaci gréckokatolíckeho obradu, a to v presne stanovených dňoch a každú tretiu nedeľu v mesiaci. V r. 2001 po vzájomnej dohode kňazov oboch obradov bola uzavretá zmluva, ktorú podpísali aj biskupi oboch obradov.
Ďalšie obce patriace do farnosti
Počet obyvateľov – 201. Rímskokatolíci – asi 140. Gréckokatolíci – asi 45. Evanjelici a.v.- asi 12.
Mimoriadna situácia vo farnosti, COVID-19
Konferencia biskupov Slovenska podľa nariadenia vlády SR počas platnosti mimoriadnej situácie pre chorobu COVID-19 súhlasila s nekonaním verejných bohoslužieb s platnosťou od 10. marca 2020. Z tohto dôvodu boli kostoly pre verejnosť zatvorené. V Sedliciach farár Mgr. Jozef Kandráč ponúkal veriacim, za dodržania prísnych hygienických opatrení, v obci počas veľkonočného obdobia modlitby cez miestny rozhlas a požehnal obec s monštranciou a jej obyvateľov tak, že pešo prešiel celú obec, pričom veriaci stali pred svojimi domami. Podobne požehnal aj veľkonočné jedla na Bielu sobotu.
Vojtech Kéler
V Mohuči, Bardejove, Amsterdamu (1867-1869)
V júli a auguste 1868 sa Kéler zdržiaval vo svojom rodnom Bardejovskom kraji. 4. augusta 1868 v spolupráci s grófom Ferenczom Szirmayom (1838-1871) zorganizoval v Bardejovských Kúpeľoch benefičný koncert na pomoc obetiam požiaru v Bardejove, pri ktorom zhorelo niekoľko desiatok domov. Kéler s klavírnym sprievodom interpretoval Meditáciu Charlesa Gounoda na podklade Bachovho prelúdia a dve vlastné diela - prvú uhorskú idylu Rozlúčka s Dolnou zemou, op.134/1 a koncertný kus Búrka a pokoj (Tempete et calme), ktorý je nástrojovou verziou pre husle a klavír pôvodnej skladby Concerto dramatique pre husle a orchester.
V polovici augusta 1868 sa Kéler vrátil do Wiesbadenu, kde 28. augusta 1868 prvýkrát dirigoval svoj nový, a zrejme najznámejší, valčík Na krásnom Rýne spomínam na Teba, op.83, ktorý bol často porovnávaný s valčíkom Johanna Straussa Na krásnom modrom Dunaji, op.314.
V decembri 1868 Kéler získal od Johanna Eduarda Stumpffa (1813-1879) angažmán na štyri koncerty v Amsterdame. Na prvých troch koncertoch v divadle Frascati dirigoval výhradne vlastné kompozície. Počas štvrtého koncertu, v koncertnej sieni Parkzaal, sa o vedenie orchestra delil s Willemom Stumpffom (1826-1912). Najväčší ohlas v publiku zaznamenal valčík Na krásnom Rýne spomínam na Teba, op.83.
Na začiatku roka 1869 bola klavírna verzia valčíka Na krásnom Rýne spomínam na Teba, op.83 publikovaná v berlínskom vydavateľstve Bote & Bock. Za necelý rok si tento notový materiál kúpilo viac ako 10 000 zákazníkov.
V auguste 1869 Kéler premiérovo predviedol predohru Zasvätenie chrámu, op.95 pri otvorení synagógy vo Wiesbadene, ktorá sa vo štvrti Michelsberg nachádzala do novembra 1938, kedy bola zapálená počas tzv. Krištáľovej noci a následne zničená.
Od októbra 1869 do začiatku mája 1870 bol Kéler dlhodobo hospitalizovaný v nemocnici vo Würzburgu s urologickými problémami, ku ktorým sa následne pripojili aj žalúdočné komplikácie.