cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zankl
Udalosti v zancleane
Na území dnešného Slovenska v období dáku došlo k zlomovej aktivite a výzdvihu viacerých oblastí. V dunajskej panve sedimentovalo kolárovské súvrstvie.
Revúcka vrchovina
Revúcka vrchovina je geomorfologický celok Slovenského rudohoria na Slovensku. Predstavuje pás územia od Lučenca po Rožňavu, vtiesneného medzi Stolickými vrchmi na severe a mierne zvlnenou Juhoslovenskou kotlinou. Najvyšší vrch Veľký Radzim dosahuje
Polohopis
Rozsiahle územie vrchoviny sa tiahne v páse od juhozápadu na severovýchod a obkolesujú ju Veporské vrchy (severozápad), Stolické vrchy (sever), Volovské vrchy (severovýchod a východ), Rožňavská kotlina a Slovenský kras (juhovýchod), Juhoslovenská kotlina (juh) a Ostrôžky (západ).
Vrchy a sedlá
Najvyššie vrchy Revúckej vrchoviny ležia v jej severovýchodnej časti:
Geomorfológia
Revúcka vrchovina patrí do geomorfologickej oblasti Slovenské rudohorie, subprovincie Vnútorné Západné Karpaty, provincie Západné Karpaty, podsystému Karpaty a Alpsko-himalájskej sústavy.
Revúcka vrchovina sa delí na 5 podcelkov, ktoré zahŕňajú 9 časti:
Vrchy a sedlá
Sedlá sú zväčša plytké a nevýrazné, najvýznamnejšie sú:
Mehmed I.
Mehmed I. (*1381, Bursa, Osmanská ríša – † 26. máj 1421, Bursa, Osmanská ríša), známy taktiež ako Mehmed Çelebi (v osmanskej turečtine: چلبی محمد, "ušľachtilý") alebo Kirişci (z gréčtiny Kyrtzes, "mladý pán"), bol Osmanský sultán, ktorý panoval medzi rokmi 1413 - 1421. Bol štvrtým synom sultána Bayezida I. a Devlet Hatun. Spočiatku vládol v Anatólii, neskôr po roku 1413 aj v európskej časti ríše.
<!-- == Život ==
Mladosť
Mehmed sa narodil v roku 1381 a bol štvrtým synom sultána Bayezida I. a jednej jeho ženy, otrokyne Devlet Hatun. Podľa osmanských zvykov bol v čase dospievania, v roku 1399 poslaný do Eyaletu Rûm v severnej časti Anatólie), kde mal získať štátnické skúsenosti.
20. júla 1402 bol jeho otec porazený v bitke pri Ankare proti mongolsko-turkickým vojvodcom Tímúrom. Bitky sa zúčastnil aj Mehmed. Mehmedovi a jeho bratom (s výnimkou Mustafu, ktorý bol zajatý a prevezený spolu s Bayezidom do Samarkandu)sa podarilo vyhnúť zajatiu vďaka Bayezid pašovi, ktorý ho vzal do svojho rodného mesta Amasya. Mehmed neskôr spravil z Bayezida pašu svojho veľkovezíra (1413 - 1421).
Podľa osmanskej tradície mohol každý syn sultána kandidovať na trón. Ertuğrul, najstarší brat Mehmeda zomrel v roku 1400, zatiaľčo druhý najstarší Mustafa bol väznený Timúrom. Okrem neplnoletých súrodencov, štyria potenciálni následníci trónu - Mehmed, Sulejman, İsa a Musa bojovali o kontrolou nad zostávajúcim osmanským územím v občianskej vojne označovanej ako osmanské interregnum.
Vláda
Po víťazstve nad svojimi bratmi bol Mehmed korunovaný sultánom v tráckom meste Edirne, ktoré ležalo v európskej časti ríše. Z Edirne urobil jedno z dvoch najdôležitejších miest a dobyl časti Albánska, Jandaridské emiráty a Arménske kráľovstvo z Cicilie od Mamelukov. Vzhľadom na mnohé úspechy je Mehmed všeobecne známy ako druhý zakladateľ Osmanskej ríše.
Čoskoro po tom, čo Mehmed začal vládnuť ho jeho brat Mustafa Çelebi, ktorý bol pôvodne väznený spolu s ich otcom Bayezidom I. od bitky pri Ankare a držaný v zajatí v Samarkande a neskôr sa skrývajúci v Anatólii, požiadal, aby rozdelil ríšu aj preňho. Mehmed to odmietol a v roku 1413 ho porazil v bitke pri Çamurlu. Mustafa utiekol do byzantského mesta Solún, avšak po dohode Mehmeda s cisárom Manuelom II. Palailogosom, ho cisár vyhnal na ostrov Lemnos.
náhľad|Mehmed I. so svojimi hodnostármi. Osmanská miniatúrna maľba, uchovaná na [[Istanbulská univerzita|Istanbulskej univerzite.]] Mehmed však stále čelil problémom, jednak nárokom synovca Orhana, ktorého Mehmed vnímal ako hrozbu pre jeho vládu, a taktiež aj jeho ďalším bratom. Neskôr sa mu síce podarilo Orhana oslepiť, ale krajina bola nivočená občianskou vojnou a v vzniklo silné hnutie pod vedením Šejka Bedreddina, ktorý bol charizmatický sufijský teológ, ktorého podporoval Mehmedov brat Mustafa. Bedreddinovo hnutie sa úspešne rozvíjalo v európskej časti ríše a postupne sa dostalo aj do Malej Ázie. V roku 1416 zahájil Šejk Bedreddin povstanie proti Mehmetovi. Po štyroch rokoch boja ho napokon zajal Mehmedov veľkovezír Bayezid paša a dal ho popraviť ho v meste Serres (súčasné Grécko) v roku 1420.
Panovanie Mehmeda I. trvalo len 8 rokov. Bol pochovaný v Burse v mauzóleu, ktoré bolo postavené v blízkosti známej mešity, ktorú tu postavil, a ktorá sa kvôli svojim dekoráciám zelených glazovaných dlaždíc nazýva Zelená mešita. Mehmed taktiež dokončil aj inú mešitu v meste Bursa, ktorú začal stavať jeho starý otec Murad I., a ktorá bola za vlády Bayezida zanedbaná. Mehmed založil v blízkosti svojej vlastnej Zelenej mešity a mauzólea dve ďalšie charakteristické inštitúcie, jednu školu a jednu jedáleň pre chudobných, z ktoré bohato obdaroval. -->
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským bol súdny proces konaný po skončení druhej svetovej vojny s troma vysokými predstaviteľmi vojnovej Slovenskej republiky (Slovenský štát) a politickej strany HSĽS-SSNJ. Obžalovanými v tomto procese boli Jozef Tiso (bývalý prezident prvej Slovenskej republiky), Alexander Mach (podpredseda vlády, minister vnútra prvej Slovenskej republiky a veliteľ Hlinkovej gardy) a Ferdinand Ďurčanský (bývalý minister zahraničných vecí prvej Slovenskej republiky a člen vlády autonómneho Slovenska v rámci druhej ČSR).
Toto konanie sa radí medzi tzv. retribučné súdy, čo boli mimoriadne súdy, ktorých cieľom bolo vysporiadanie sa so zločinmi spáchanými počas druhej svetovej vojny. Pre tento účel bol v Bratislave zriadený Národný súd. Proces začal 2. decembra 1946, rozsudok bol vynesený 15. apríla 1947. Jozef Tiso a Ferdinand Ďurčanský (ktorý bol súdený v neprítomnosti) boli odsúdení na trest smrti. Konanie proti Alexandrovi Machovi bolo počas procesu vylúčené na samostatné konanie, v ktorom bol tento odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní 30 rokov. Tiso bol popravený v skorých ranných hodinách 18. apríla 1947 v priestoroch Justičného paláca v Bratislave. Machovi bol neskôr trest zmiernený na 25 rokov, z ktorých si odsedel 23. Prepustený na slobodu bol 9. mája 1968 po amnestií. Ďurčanský prežil zvyšok života v exile v zahraničí.
Časť obžaloby C (obvinenie z marenia príprav SNP, pozvania nemeckých vojsk a zločinov spáchaných po potlačení povstania)
Obhajoba tiež odmietala, že by Tiso riadil akcie Pohotovostných oddielov Hlinkovej gardy. V hláseniach, ktoré Tiso o činnosti POHG dostával nemali byť podľa obhajoby informácie, z ktorých by vyplývalo, na akých zločinoch sa táto zložka podieľa. Hneď ako sa mal Tiso dozvedieť o konkrétnom zločine, mal nechať okamžite zatknúť jeho páchateľa. Tak tomu bolo aj v prípade člena POHG Heliodora Gombarčíka. K vyznamenávaniu nemeckých vojakov zo strany Jozefa Tisa, ktoré sa uskutočnilo 30. októbra 1944 v Banskej Bystrici obhajoba uviedla, že bol na tento účel Tiso nemeckou stranou zneužitý. Obhajoba tvrdila, že Nemci naplánovali v rámci propagandy Tisov prejav a že Tiso mal v Banskej Bystrici konať z donútenia. Nemeckí generáli a predstavitelia, ktorí dohliadali na udalosti v Banskej Bystrici však tvrdili, že Tisovi žiadne pokyny v tejto veci nedali a predpokladali, že keby sa o to pokúsili, tak Tiso by sa zháčil. Nemeckí svedkovia tiež uviedli, že Tisovi síce na začiatku v Bratislave nepovedali celý program, ktorý sa mal v Banskej Bystrici uskutočniť, no požiadali ho o vykonanie svätej omše a dali mu na zváženie aj prednesenie prejavu. Podľa obhajoby však nemeckí svedkovia nehovorili v tomto smere pravdu. Poukázali na výpoveď iných svedkov, ktorí tvrdili, že Tiso mal byť po návrate z Banskej Bystrici rozmrzený, lebo tam spravili parádu, o čom vopred nevedeli. Ďalší svedok, ktorým bol biskup Andrej Škrábik uviedol, že Tiso slúžil v tento deň tzv. tichú omšu, teda nie omšu ďakovnú. Tiež uviedol, že Tiso odoprel slúžiť slávnostnú omšu aj po požiadaní zo strany prítomného nemeckého dôstojníka. Tiso sa v tejto súvislosti vyjadril, že nevedel vopred o programe v Banskej Bystrici.
Pátranie po predstaviteľoch vojnovej Slovenskej republiky v cudzine, ich vydanie do Česko-Slovenska a tvorba súdnych orgánov
Už v roku 1945 tak bol zriadený Národný súd v Bratislave, súčasne došlo k zriadeniu aj Úradu obžaloby pri Národnom súde. Na čelo súdu sa dostal Igor Daxner (v júni 1945) a úradu obžaloby Ľudovít Rigan. Od počiatku bola snaha vládnych predstaviteľov, aby v zložení Národného súdu mali početné zastúpenie vojenskí sudcovia. Sudcov, prísediacich a obžalobcov na úrovni Národného súdu menovalo predsedníctvo SNR. Pri výkone svojej funkcie obžaloba pri Národnom súde podliehala predsedníctvu SNR.
Časť obžaloby D (obvinenie z odsunu českých občanov a prenasledovania odporcov režimu, Salzburg a židovská otázka, Židovský kódex a výnimky, deportácie Židov)
V tajnom archíve Jozefa Tisa, ktorý sa našiel na území bývalého nacistického Nemecka bolo zaznamenané, že Jozef Tiso bol po úteku dvoch židovských väzňov z koncentračného tábora Auschwitz-Birkenau v apríli 1944 informovaný o tom, čo sa skutočne v podobných táboroch deje. Tento záznam bol v tomto archíve iba uložený ad acta. Práve toto použila obžaloba proti Jozefovi Tisovi v súvislosti s jeho odpoveďou, že o týchto činoch nevedel. Tisovi boli tieto dokumenty, ktoré obsahovali aj jeho podpisy predložené, no aj v tomto prípade odpovedal rovnako, teda že si na to nespomína. Na poznámku sudcu Daxnera o tom, že na dokumentoch je podpis Jozefa Tisa, tento iba stroho odpovedal, že jeho podpis sa tam mohol dostať všelijako.
Pátranie po predstaviteľoch vojnovej Slovenskej republiky v cudzine, ich vydanie do Česko-Slovenska a tvorba súdnych orgánov
Vzhľadom na činnosť Slovenskej národnej rady, ako i faktickú existenciu výlučne slovenských orgánov, bola snaha, aby sa retribučné súdne procesy vykonávali na Slovensku osobitne a samostatne, teda nie ako súčasť česko-slovenskej retribúcie. 28. apríla 1945 vláda ČSR na zasadaní v Košiciach zobrala na vedomie, že SNR chce vydať retribučné predpisy pre Slovensko ako samostatné nariadenie. 15. mája 1945 tak prijala SNR Nariadenie č. 33/45 Zb. SNR o potrestaní fašistických zločincov, okupantov, zradcov a kolaborantov a o zriadení ľudového súdnictva (ďalej len "nariadenie č. 33/45") Toto nariadenie však retroaktívne postihovalo konanie spáchané v minulosti, čo je porušením zásady zákazu retroaktivity. Obžaloba tvrdila, že nariadenie č. 33/45 Zb. bolo vydané v súlade s Londýnskou chartou o stíhaní a potrestaní vojnových zločincov z 8. augusta 1945. Avšak dotknuté nariadenie bolo prijaté už 15. mája 1945, takže samotnú chartu časovo predchádza. Dané nariadenie mal podľa Laca Novomeského za jeden večer napísať Gustáv Husák a to napriek tomu, že od februára 1945 pripravovalo takéto nariadenie Povereníctvo pre pravosúdie (spravodlivosti). Prijaté nariadenie neskôr doplnilo vykonávacie nariadenie Zboru povereníkov SNR č. 55/1945 Zb. n. SNR. Nariadenie č. 33/45 upravovalo skutkové podstaty konkrétnych trestných činov, procesnú stránku, zriaďovanie príslušných súdov, ako aj následné trestanie. Podľa tohto nariadenia došlo k zriadeniu Národného súdu so sídlom v Bratislave, okresných ľudových súdov so sídlom v jednotlivých okresných mestách a miestnych ľudových súdov so sídlom v každej politickej obci. Nariadenie taktiež upravovalo, kto spadá pod označenie fašistický okupant. Mohlo ísť iba o cudzieho štátneho príslušníka, ktorý sa buď pričinil o rozbitie ČSR, alebo inak terorizoval slovenský národ (konkrétne uvedené v § 1 nariadenia č. 33/45). Za tieto činy bolo možné udeliť iba trest smrti. V § 2 nariadenie č. 33/45 definovalo činnosť tzv. domácich zradcov. Jediným možným trestom bol v tomto prípade trest smrti. § 3 nariadenia č. 33/45 upravoval definíciu konania kolaborantov. Trest za túto činnosť bol trest odňatia slobody do 30 rokov, alebo trest smrti. § 4 nariadenia č. 33/45 definoval tzv. zradu na povstaní, za ktorú pripúšťal udelenie iba trestu smrti. Až § 5 nariadenia č. 33/45, ktorý definoval činnosť tzv. previnilcov fašistického režimu umožňoval udeliť miernejšie tresty, dokonca aj iba verejné pokarhanie. § 6 nariadenia č. 33/45 umožňoval za určitých podmienok zmiernenie trestu smrti na trest 30 rokov odňatia slobody, prípade v odôvodnených prípadoch aj iné tresty, či oslobodenie. Toto nariadenie detailne určovalo príslušnosť súdu vo vzťahu k obžalobe a ostatné náležitosti.
Rozsudok
V bode obžaloby D bol Tiso uznaný vinným, že ako člen slovenskej vlády, Slovenského snemu, exponovaný politický činiteľ a príslušník slovenských fašistických organizácii spôsobil škodu slovenskému národu, domácim demokratickým a protifašistickým organizáciám a skupinám vedúcom boj za slobodu. Nariadil, organizoval a horlivo vykonával perzekúcie demokratických a protifašistických osôb a organizácii pre ich politickú činnosť. Spôsobil iným protiprávne ujmy pre rasovú, národnú, náboženskú a politickú príslušnosť a pre protifašistické presvedčenie. Činnosť kolaborantov verejne propagoval. Napomáhal činnosti fašistických okupantov a s nimi spolupracoval v úmysle napomáhať nemeckému vedeniu vojny. Spolupôsobil pri prenasledovaní účastníkov SNP a partizánskeho boja a inak pomáhal okupačným vojskám a orgánom. Týmto konaním podľa súdu spáchal trestný čin domácej zrady podľa § 2 písm. b) nariadenia č. 33/45 Zb. SNR v znení vyhlášky č. 58/46 Zb. nariadení SNR, trestný čin kolaborantstva podľa § 3 písm. a), b), e) tohto nariadenia a trestný čin zrady na povstaní podľa § 4 písm. b) tohto nariadenia za priťažujúcich okolností.
Príprava obžaloby
Obžaloba bola dokončená 31. októbra 1946 a predložená Národnému súdu 11. novembra 1946 v štyroch častiach. Obsahovala obžalobu pre rozbitie republiky (ČSR), politickú, hospodársku a vojenskú spoluprácu s nacistickým Nemeckom, odstránenie demokracie a zavedenie totalitného systému na Slovensku, účasť na okupácii Poľska, vyslanie vojenských jednotiek do Sovietskeho zväzu, vojna proti Sovietskemu zväzu, USA a Veľkej Británii, marenie Slovenského národného povstania, zločiny proti ľudskosti, protirasové opatrenia, deportáciu Židov a zriaďovanie koncentračných táborov pre politických odporcov. Previnenia proti ľudskosti tvorili zhruba 17% obžaloby, protižidovské opatrenia iba 6%. Obžaloba navrhovala, aby sa celá trestná činnosť obžalovaných posudzovala ako jeden celok, ako pokračujúci trestný čin v tom zmysle, že nemožno tieto činy od seba nijako oddeľovať. Obžaloba mala spolu 213 strán. Spisový materiál mal niekoľko tisíc strán.
Dejiny Paraguaja
Príchod Španielov a prvé objavovanie Paraguaja
Ďalším objaviteľom, ktorý sa vydal na územie súčasného Paraguaja, bol Talian Sebastiano Caboto, syn objaviteľa Giovanniho Cabota. Jeho výprava vyplávala zo Španielska v roku 1526. Posádku tvorili ľudia rôznych národností, no väčšinu mali Taliani. Cestou expedícia našla viacero členov pôvodnej Solísovej výpravy, ktorí iba posilnili snahu Cabota o preskúmanie oblasti Río de la Plata, kde sa malo podľa jeho predstáv nachádzať veľké bohatstvo. Sebastiano Caboto sa vybral po rieke Paraná. Rýchlo dosiahol sútok riek Carcarañá a Coronda. Tu nechal vystavať prvú pevnosť v oblasti Río de la Plata. Keďže však Cabotova expedícia bola voči indiánom veľmi krutá, prestali mu títo pomáhať. Napriek tomu sa expedícia vydala po rieke Paraguaj. Prieskumníci Cabotovi potvrdili správy, že ďalej po rieke je skutočne miesto plné zlata a striebra. Toto sa malo nachádzať na území indiánskeho kmeňa Chandulov, ktorý však bol voči expedícii veľmi nepriateľský a indiáni zabili viacero členov výpravy. Caboto sa tak vrátil o niečo späť. Pri jeho ústupe v roku 1528 sa dokonca Caboto stretol s novou španielskou expedíciou. Na jej čele bol Diego García de Moguer. Caboto a Moguer sa dohodli, že svoje výpravy spoja do jednej a spoločne pôjdu objavovať nové územie. Nová výprava dosiahla rieku Pilcomayo, no súčasne indiáni napadli a zničili španielsku pevnosť, ktorú pred tým založil Caboto, takže výprava sa rozhodla vrátiť o niečo späť. Po zničení pevnosti a zabití väčšiny jej posádky sa v roku 1529 rozhodol Moguer vrátiť späť do Európy. O niekoľko mesiacov neskôr oblasť opustil aj Caboto.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Obhajcovia pri obvinení z trestného činu rozbitia republiky tvrdili, že dotknuté ustanovenie Trestného zákona bolo účinné aj v čase Mníchovskej dohody, resp. pred ňou. A keďže v tej dobe, kedy stále ČSR existovala, nebolo voči obžalovaným pre ich činnosť vznesené obvinenie, nemali by byť pre svoju činnosť stíhaní ani v tejto chvíli. V dobe pred Mníchovskou dohodou totiž podľa obhajoby ČSR nebola rozvrátená a teda bola stále plne funkčná a schopná stíhať prípadnú protištátnu činnosť, čo sa však v prípade týchto obžalovaných nestalo. Nemožno teda podľa obhajoby použiť ustanovenia nariadenia č. 33/45 aj na dobu pred Mníchovskou dohodu, kedy boli platné zákony plne funkčné, účinné a vynútiteľné. Obhajoba tiež poukázala, že v období Mníchovskej dohody bolo na obžalovaných podaných viacero trestných oznámení, no vo všetkých prípadoch bolo trestné stíhanie zastavené. Obhajoba tiež poukazovala na osobu Vojtecha Tuku, ktorý mal byť podľa nej v skutočnosti zodpovedný za podrobenie sa Nemecku. V tejto súvislosti obhajcovia uvádzali, že Jozef Tiso a Tuka mali medzi sebou veľmi zlé vzťahy a vzájomne si politicky škodili. Tu obhajoba nadviazala, keď uvádzala, že to bol práve Jozef Tiso, ktorý presadzoval zotrvanie v ČSR a presadil tiež podporu prezidenta Beneša vo voľbách zo strany HSĽS. Obhajcovia taktiež odmietli, že by obžalovaní ako čelní predstavitelia HSĽS zostrili svoju politiku súčasne so začiatkom nacistických nárokov na okolité štáty, lebo mali tieto poznať z Hitlerovej knihy Mein Kampf. Tu obhajoba poukazovala na skutočnosť, že táto kniha bola známa aj v iných zahraničných štátoch, no napriek tomu sa nenašiel žiadny štátnik, ktorý by predpokladal udalosti, ktoré nasledovali. Návrhy HSĽS na autonómiu Slovenska boli podľa obhajoby stále totožné, pričom boli podané trikrát a to v rokoch 1922, 1930 a 1938 a mali vychádzať z Pittsburskej dohody. Obhajoba taktiež odmietla obvinenie, že HSĽS na čele s Tisom sa malo dohodnúť na spoločnom postupne so stranami nemeckej, maďarskej a poľskej menšiny tak, aby spoločne dosiahli rozbitie republiky. Obžaloba však argumentovala telegramom Nemeckého zahraničného výboru z 19. septembra 1938, ktorý bol adresovaný HSĽS s tým, že strana má začať presadzovať záujmy Slovákov. Na tento argument obhajoba tvrdila, že nie je dôkaz, ktorý by potvrdzoval doručenie tohto telegramu HSĽS, keďže osoba, ktorá tak mala urobiť niečo také popiera. Podľa obžaloby však Tiso a Martin Sokol boli už 20. septembra 1938 u predsedu vlády ČSR Milana Hodžu a následne i u prezidenta Beneša, kde žiadali vyriešenie slovenskej otázky.
Pátranie po predstaviteľoch vojnovej Slovenskej republiky v cudzine, ich vydanie do Česko-Slovenska a tvorba súdnych orgánov
27. októbra 1945 bol Jozef Tiso a niektorí členovia vlády vydaní do ČSR. Najprv boli presunutí do Prahy (väznica Pankrác), o dva dni neskôr do Bratislavy, kde boli umiestnení do väzby. Samotného Jozefa Tisa vydali Američania v zmysle ustanovení Svätojakubskej deklarácie ako vojnového zločinca, keďže podľa tejto deklarácie boli jej signatári k takémuto postupu povinní. Podľa tejto deklarácie sa vojnoví zločinci vydávali do štátu, kde sa dopustili svojich zločinov. K formálnemu zatknutiu Jozefa Tisa a ďalších členov bývalej slovenskej vlády došlo až v Bratislave na letisku po ich dopravení. Toto vykonal vyšší predstaviteľ Povereníctva vnútra Rudolf Viktorin, ktorý v tom čase velil spravodajskému oddeleniu tohto povereníctva.
Časť obžaloby D (obvinenie z odsunu českých občanov a prenasledovania odporcov režimu, Salzburg a židovská otázka, Židovský kódex a výnimky, deportácie Židov)
Obhajoba vo veci deportácii Židov zo Slovenska uviedla, že tieto začali nie zo slovenskej iniciatívy, ale po nemeckej žiadosti o pracovné sily, na čo im mal Vojtech Tuka ponúknuť práve slovenských Židov. Obhajoba tiež tvrdila, že zo Slovenska začali transporty Židov odchádzať až vo februári 1942, teda dva roky potom, čo začali tieto odchádzať z iných štátov, ktoré okupovalo alebo inak ovládalo Nemecko. Podľa obhajoby mal mať hlavnú úlohu v deportáciách zo slovenskej strany Tuka. Ten mal podľa tvrdenia obhajoby prezentovať Tisovi deportácie ako odsun pracovných síl, s ktorými pôjdu aj rodinní príslušníci, aby sa nepretrhali rodinné väzby. Obhajoba tvrdila, že nemecká strana odvážanie Židov odôvodňovala ako kolonizáciu. V tejto súvislosti malo podľa obhajoby Nemecko požiadať o kolonizačný poplatok vo výške 500 mariek za každého Žida.
Rozsudok
Ferdinand Ďurčanský bol v neprítomnosti uznaný vinným z trestného činu domácej zrady podľa § 2 písm. a), b), d) nariadenia č. 33/45 Zb. SNR v znení vyhlášky č. 58/46 Zb. nariadení SNR, trestného činu zrady na povstaní podľa § 4 písm. a), c), d) tohto nariadenia a trestného činu kolaborantstva podľa § 3 písm. b), c), d) tohto nariadenia. Dôvody boli obdobné, ako v prípade Jozefa Tisa.
Rozhodovanie o milosti a vykonanie rozsudku
Ešte počas čítania rozsudku podal na pošte Ernest Žabkay poštou žiadosť o milosť pre Jozefa Tisa. Po prečítaní rozsudku sa predseda senátu Daxner opýtal Tisa, či žiada milosť, na čo tento odpovedal, že jeho obhajcovia už v jeho mene túto žiadosť zaslali prezidentovi republiky, vláde ČSR, ministrovi spravodlivosti ČSR, predsedníctvu SNR a povereníkovi SNR pre pravosúdie (spravodlivosť) poštou. Keď sa však Daxner Tisa spýtal, či žiada milosť, okrem oznámenia, že ju už podali jeho obhajcovia, sa k tejto otázke aj sám vyjadril. V krátkosti na otázku Daxnera či žiada milosť odpovedal, že "z mravnej povinnosti áno". Následne sa rovnakú otázku opýtal Daxner aj obžaloby. Títo odpovedali rôzne, Rigan navrhol udeliť milosť, Rašla a Šujan neodporúčali udeliť milosť. Nakoniec sa k otázke milosti vyjadril samotný senát Národného súdu, ktorý prezidentovi republiky neodporučil milosť udeliť. Obhajoba spolu s Tisom očakávali po vynesení rozsudku udelenie milosti vzhľadom na priaznivú verejnú mienku a politickú situáciu na Slovensku.
Dejiny Paraguaja
Brazílska okupácia a vnútorné konflikty (1870 – 1886)
náhľad|[[Bernardino Caballero sa prezidentom stal v roku 1880 po vojenskom prevrate a vládol až do roku 1886. Pomohol stabilizovať krajinu po vojne trojspolku.]] Po skončení vojny bol Paraguaj po všetkých stránkach zničený. V krajine prestali existovať cesty, železnica bola úplne zdevastovaná, železničné stroje odviezli víťazné armády preč a bývalá obchodná flotila bola zničená cez vojnu. Čo nebolo zničené cez vojnu, dokončili po vojne brazílske okupačné sily, ktoré úmyselne ničili priemysel Paraguaja. V štáte nebola ani žiadna mena, tá bola vydaná až v priebehu roka 1870. Aby krajina získala pôžičky, začala predávať obrovský štátny majetok. Na 15. augusta 1870 bolo zvolané zasadanie kongresu, ktorý mal zvoliť nového prezidenta. Za dočasného prezidenta bol zvolený Facundo Machaín. Ten bol prezidentom iba jeden deň, keďže sa nepozdával brazílskemu veleniu. Novým prezidentom sa tak stal člen triumvirátu Cirilo Antonio Rivarola. 18. novembra 1870 prijal kongres novú ústavu. Na jej základe dostal kongres konečne väčšie právomoci. Prezident Rivarola sa začal už čoskoro prejavovať autoritatívne a obmedzil pohyb v rámci krajiny. Veľmi rýchlo sa začal chovať ako bývalí diktátori. V polovici roka 1871 vyšla najavo veľká korupcia v rámci vlády, čo viedlo k pokusu o prevrat, ktorý však bol potlačený, následne prezident rozpustil parlament a senát. Situáciu to neupokojilo a tak prezident radšej 18. decembra 1871 rezignoval, čo parlament prijal. Za nového prezidenta zvolil parlament Salvadora Jovellanosa. Ale aj nový prezident mal zložité postavenie a čelil veľkým vnútorným sporom o moc, ktoré navyše podporovali Brazílčania. Časť politikov podporovali Brazílčania, časť Argentína a časť patrila k stúpencom zosnulého prezidenta Solana Lópeza. Postupne prebehlo niekoľko povstaní, ktoré boli krvavo potlačené. Tie boli také silné, že aj prezident musel po jednom z nich utiecť na brazílske veľvyslanectvo. Do popredia sa začal dostávať jeden z veliteľov bývalého prezidenta Solano Lópeza Bernardino Caballero, ktorý velil vlastnému vojsku. Toto porazili až Brazílčania v apríli 1874. Prezident začal považovať brazílske pôsobenie v Paraguaji za veľmi negatívne a tak sa snažil čo najskôr uzavrieť mierovú dohodu s Argentínou. 25. novembra 1874 bol za nového prezidenta zvolený Juan Bautista Gill. Ten taktiež pokračoval v úsilí znížiť vplyv Brazílie. Vo februári 1876 bola nakoniec s Argentínou mierová zmluva uzatvorená.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Obžaloba ďalej uvádzala, že obžalovaný Jozef Tiso, ako i ďalší obžalovaní, už koncom októbra 1938 po vzájomnej dohode v snahe získať sympatie pre svoje separatistické ciele u predstaviteľov nacistického Nemecka, v médiách a na verejných zhromaždeniach verejne popudzovali k nenávisti a nepriateľským činom voči Židom. Obhajoba v tejto súvislosti tvrdila, že nie je vôbec dokázané, že do 13. marca 1939 by mal Tiso akýkoľvek prejav namierený proti Židom a ani nebolo podľa obhajoby dokázané, že by iní, ktorí takéto prejavy mali, tieto konzultovali s Tisom.
Rozsudok
V bode obžaloby C bol Tiso uznaný vinným, že akýmkoľvek spôsobom maril boj slovenského národa proti zradcom a okupantom za slobodu a za obnovenie ČSR. Maril prípravy SNP a účasť vojenských jednotiek na ňom. Zúčastnil sa na úsilí fašistických okupantov a domácich zradcov v úmysle potlačiť SNP a znemožniť partizánsky boj. Spolupôsobil pri prenasledovaní účastníkov SNP a partizánskeho boja a aj inak pomáhal okupačným vojskám a orgánom. Túto zradcovskú činnosť propagoval, verejne obhajoval a schvaľoval, pričom vystupoval ako exponovaný politický činiteľ a príslušník fašistických organizácii. Týmto konaním podľa súdu spáchal trestný čin zrady na povstaní podľa § 4 písm. a), b), c) nariadenia č. 33/45 Zb. SNR v znení vyhlášky č. 58/46 Zb. nariadení SNR a trestný čin domácej zrady podľa § 2 písm. d) tohto nariadenia.
Hlavné pojednávanie
Predseda súdneho senátu Igor Daxner mal od začiatku konflikty s obhajcami. Ernest Žabkay ho požiadal o doručenie obžaloby a možnosť poradiť sa s klientom (Tisom) bez prítomnosti tretej osoby. Obžalobu však Daxner poskytol obhajobe až po jej vyhlásení a možnosť porady s klientmi bez prítomnosti tretej osoby odoprel. Súčasne Daxner odoprel obhajcom nahliadnutie do spisu. Nahliadnuť do spisu umožnil až týždeň pred začiatkom hlavného pojednávania. Obhajcovia sa teda so sťažnosťami obrátili na predsedu SNR, keďže práve SNR menovala predsedu Národného súdu. Igor Daxner vytýčil termín hlavného pojednávania na 2. december 1946, obžaloba bola obhajcom doručená až 19. novembra 1946, čím nebola dodržaná zákonná lehota 14 dní na doručenie obžaloby pred začiatkom hlavného pojednávania. Keďže obžaloba aj spis boli veľmi rozsiahle, požiadala obhajoba o odročenie pojednávania, čo však predseda senátu Daxner zamietol. 30. novembra 1946 tak obhajcovia Jozefa Tisa uplatnili voči predsedovi senátu Daxnerovi námietku predpojatosti, rovnako namietali aj zloženie súdneho senátu. Námestník predsedu Národného súdu Daxnera Karel Bedrna v deň začiatku hlavného pojednávania námietku predpojatosti zamietol. V januári 1947 námietku predpojatosti Daxnera zamietlo aj predsedníctvo SNR, keď sa vyhlásilo v tejto veci za nekompetentné.
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Na obvinenia z kolaborácie s Nemeckom Jozef Tiso odpovedal, že sa riadil heslom: "čert ťahaj káru, keď ma vezieš". Na obvinenia týkajúce sa vyhlásenia vojny Veľkej Británii, Sovietskemu zväzu a USA odpovedal Jozef Tiso, že on vojnu nikomu nevyhlásil a vinu za tento akt preniesol na Vojtecha Tuku a Ferdinanda Čatloša. Na obvinenia, ktoré boli potvrdzované listinami z vlastného archívu Jozefa Tisa tento odpovedal, že si na dané veci nespomína a takýmito drobnými záležitosťami sa vôbec nezaoberal. Obžaloba taktiež tvrdila, že obžalovaní prejavovali svoje sympatie k nacizmu okrem iného aj tým, že kritizovali komunizmus, resp. marxizmus rovnako, ako nacisti v Nemecku. Obhajoba k týmto skutočnostiam uvádzala, že kritika zo strany obžalovaných a HSĽS ako takej voči komunizmu a marxizmu vyplývala z ideovej podstaty tejto strany a v tejto kritike bola konzistentná už od počiatku svojej existencie, teda dávno pred príchodom Hitlera. Obhajcovia navyše poukázali, že aj iné parlamentné strany v ČSR kritizovali komunizmus rovnako tvrdo, ako HSĽS a teda kritiku komunizmu nemožno stotožňovať so sympatiami k nacizmu. Obžaloba však poukazovala na fakt, že Komunistická strana bola rozpustená krátko po 6. októbri 1938 a následne v novembri 1938 bola zastavená činnosť aj Sociálnodemokratickej strany. Dokonca aj Slovenskej národnej strane bola zastavená činnosť. Obhajoba na tento argument uviedla, že podobné kroky boli v podstate vynútené Nemeckom, ktoré vo svojom okolí netolerovalo štáty, kde pôsobia marxistické politické strany. Obžaloba tiež uvádzala, že 18. decembra 1938 usporiadala slovenská autonómna vláda z podnetu obžalovaných voľby do autonómneho Slovenského snemu podľa vzoru nacistického Nemecka, pričom do týchto volieb bola pripustená iba jednotná kandidátka HSĽS. Obhajoba bránila Tisa v tomto smere tvrdením, že iba využil medzeru v zákone a nie je ho možné za toto stíhať. Obhajoba tiež uviedla, že dané voľby preskúmal aj Volebný súd v Prahe a nezistil žiadne pochybenia.
Dejiny Paraguaja
Obdobie nestability
náhľad|[[Manuel Gondra sa prvýkrát stal prezidentom Paraguaja v roku 1910 a vládol iba dva mesiace. Následne bol zvrhnutý pri štátnom prevrate. Práve časté prevraty boli typické pre prvé obdobie liberálnej vlády.]] Prvú vládu liberálov tvorili aj členovia strany Colorado. Prezident Gaona bol síce iba dočasný prezident, no napriek tomu čelil neustálym krízam a útokom zo strany členov vlastnej strany. Tí presadili v roku 1905 konanie kongresu, kde sa im podarilo prezidenta odvolať. Za nového zvolili ďalšieho liberála Cecilia Báeza. Ten však rovnako ako jeho predchodca čelil veľkým tlakom na svoju osobu, takže nedokázal presadiť žiadne potrebné ekonomické reformy. Báez vydržal vo funkcii 11 mesiacov, teda do roka 1906, čím bolo ukončené funkčné obdobie posledného prezidenta za stranu Colorado Escurru, ktorý bol zvolený ešte v roku 1902. Za nového prezidenta bol zvolený liberál Benigno Ferreira, ktorý sa úradu ujal 25. novembra 1906. V týchto voľbách strana Colorado nevybrala žiadneho kandidáta na prezidenta. Toto rozhodnutie jej vydržalo viac ako 20 rokov. Napriek tomu, že na rozdiel od svojich predchodcov bol zvolený, čelil rovnako neustálym krízam. Aj prezident Ferreira tak bol nakoniec zosadený prevratom, keď ho v roku 1908 nahradil viceprezident Emiliano González Navero. V pozadí prevratu však stál vplyvný člen Liberálnej strany a minister vojny Albino Jara, ktorý si tak chcel posilniť svoj vplyv. Prezident Navero pod vplyvom Jaru nechal okamžite uväzniť popredných členov strany Colorado. Jeho hlavnou úlohou však bolo iba dovládnuť do konca riadneho funkčného obdobia bývalého prezidenta. V roku 1910 bol za prezidenta zvolený ďalší člen Liberálnej strany Manuel Gondra. Jeho zvolenie však nebolo v súlade so snahami Albina Jaru, ktorý po dvoch mesiacoch od začiatku úradovania prezidenta Gondru vykonal ďalší štátny prevrat. Kongres tak zvolil nového prezidenta, ktorým sa stal 17. januára 1911 podľa očakávaní práve Albino Jara. Tento mal v čase svojho zvolenia iba 33 rokov a stal sa tak najmladším prezidentom v histórii krajiny. Jara začal veľmi radikálne, rozhodol sa založiť si vlastnú stranu, kde chcel združiť všetkých svojich priaznivcov. Vznikla tak Národná únia (Unión Nacional). Jara začal robiť radikálnu politiku, proti ktorej sa postavili niektorí členovia Liberálnej strany. Tí vyvolali povstanie, ktoré však bolo krvavo potlačené a jeho vodcovia zastrelení. Aby povstanie potlačil, nariadil nútené odvody chudoby a robotníkov do svojho vojska. To však vyvolalo (spolu s inými negatívnymi správami týkajúcimi sa prezidenta) veľkú nespokojnosť s prezidentom. Nasledovali masové protesty. Na to reagovali ostatní členovia vlády a armády a prinútili prezidenta Jaru odstúpiť už po pol roku vo funkcii.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby D (obvinenie z odsunu českých občanov a prenasledovania odporcov režimu, Salzburg a židovská otázka, Židovský kódex a výnimky, deportácie Židov)
Obžaloba vinila Jozefa Tisa aj z podielu na riešení židovskej otázky na Slovensku, ktorá mala za cieľ vyradenie a odstránenie Židov zo slovenského prostredia. Bolo poukázané aj na prejav Tisa, kde sľúbil, že židovskú otázku vyrieši vláda. Obhajoba v tomto prípade tvrdila, že situácia na Slovensku bola oveľa miernejšia, než v iných štátoch. Tiež tvrdila, že práve Tiso bránil radikálom a HG v páchaní svojvoľných činov voči Židom. Nakoniec obhajoba tvrdila, že Slovensko nemalo v danej situácii pod tlakom nacistického Nemecka v tejto otázke na výber.
Dejiny Paraguaja
Smrť prezidenta a koniec vojny
náhľad|vľavo|Obrázok znázorňuje smrteľné zranenie prezidenta Francisca Solana Lópeza v bitke pri Cerro Corá (1. marca 1870). Paraguajská armáda síce zaznamenala na počiatku úspechy. Tieto však vyplývali predovšetkým z momentu prekvapenia, než z reálnej vojenskej sily Paraguaja. Zbrane paraguajskej armády boli väčšinou zastarané a nové sa do krajiny z dôvodu blokády nemohli dostať. Aj paraguajské námorníctvo bolo v porovnaní s druhou stranou veľmi slabé. Na druhej strane bola argentínska armáda menšia, než paraguajská a súčasne mala katastrofálnu morálku, keďže v Argentíne panovala veľká medziregionálna nevraživosť a väčšina veliteľov nemala žiadnu autoritu. Celkovo bola Argentína na vojnu absolútne nepripravená. Uruguaj bol na tom podobne, jeho armáda bola veľmi malá. Rozhodujúcu pozíciu tak mala Brazília. Jej armáda a námorníctvo boli početné, ako všetky ostatné spolu. Morálka radových vojakov však bola nízka. Na druhej strane mala najlepší dôstojnícky zbor z celej aliancie a neskôr jej dôstojníci museli veliť dokonca aj argentínskemu vojsku, kde nahradili nie príliš schopných argentínskych veliteľov.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby C (obvinenie z marenia príprav SNP, pozvania nemeckých vojsk a zločinov spáchaných po potlačení povstania)
Bolo tiež poukazované na to, že obžalovaní, no predovšetkým Ferdinand Ďurčanský, už počas roka 1944 plánovali svoj útek do Nemecka, kde chceli pokračovať vo svojej politike. Z vedenia kampane režimu bol obviňovaný predovšetkým Ďurčanský, ktorého propaganda mala byť jednak protičeská, protislovanská a protidemokratická. Jozef Tiso bol v tejto súvislosti obviňovaný z toho, že Durčanskému dával pokyny, čo presne má hovoriť a písať. Obžaloba predložila aj prepis prejavu Jozefa Tisa z jeho nemeckého (rakúskeho) azylu, kde okrem iného uviedol, že: "Neváham dnes vyhlásiť, že keby sme dnes znovu začínali svoju politickú prácu, zasa by sme ju tak konali, ako za uplynulých šesť rokov." Obžaloba poukazovala, že v čase týchto výrokov už nebol prítomný napríklad Vojtech Tuka, na ktorého sa Jozef Tiso pri iných obvineniach často vyhováral. Vtedajšie výroky Ďurčanského z emigrácie hodnotila obžaloba ako pokračovanie vyhlásení samotného Jozefa Tisa. Obžalovaní boli súčasne vinení z toho, že pripravovali diverzné akcie na území Slovenska po jeho oslobodení.
Časť obžaloby D (obvinenie z odsunu českých občanov a prenasledovania odporcov režimu, Salzburg a židovská otázka, Židovský kódex a výnimky, deportácie Židov)
Obžaloba vinila Jozefa Tisa aj z toho, že po vzniku Slovenského štátu mal spolupôsobiť pri vysťahovaní Čechov. Podľa obžaloby mali byť Česi prepúšťaní zo zamestnaní a vyháňaní do Protektorátu Čechy a Morava. Obžaloba tiež Tisa obviňovala z toho, že sa podieľal na príprave vládneho nariadenia č. 32/29 Sl. zák., na základe ktorého boli v Ilavskom zaisťovacom tábore uväznení česko-slovensky a komunisticky orientované osoby. Obhajoba v tomto prípade uvádzala, že skutočnú vinu na tejto udalosti má Vojtech Tuka, ktorý mal z pozície ministra vnútra s Nemeckom aj uzatvoriť Zmluvu o odsune Čechov do Protektorátu a to údajne bez vedomia Tisa a vlády. Proti tejto zmluve však mal nakoniec Tiso podľa tvrdení obhajoby zakročiť, takže sa nerealizovala. Obhajoba tiež uvádzala, že Tiso sa mal pričiniť, že Česi síce boli prepúšťaní, no iba postupne a v niekoľkých vlnách boli daní k dispozícii protektorátnej vláde podľa ich nadbytočnosti. Obhajoba v tomto smere argumentovala, že po odchode Čechov sa znížilo zaťaženie štátneho rozpočtu, keďže títo mali vysoké mzdy. Obhajoba odmietla, že by mal Tiso zodpovednosť za činy, ktoré na Čechoch spáchali príslušníci HG. Vo veci obvinenia z väznenia čecho-slovakistov a komunistov v Ilave obhajoba uvádzala, že Tiso chcel týmto opatrením iba konsolidovať štát a zabrániť, aby prišli na územie Slovenska robiť poriadok Nemci. Obhajoba tiež poukázala na to, že na Veľkú noc 1939 mali byť na Tisov príkaz všetci väzni z ilavského tábora prepustení. Po diktáte zo Salzburgu však už podľa obhajoby nemal Tiso na tábor reálny dosah. Obhajoba tiež zdôraznila, že na Slovensku nebola v tej dobe žiadna poprava. Obžaloba v tejto súvislosti poukázala na skutočnosť, že Jozef Tiso dal povolenie nemeckej službe Sicherheitsdienst, aby mohla pôsobiť na Slovensku. Práve táto služba mala zo Slovenska podľa obžaloby odvliecť množstvo ľudí.
Dejiny Paraguaja
Vyhlásenie nezávislosti Paraguaja
Rozhodnutie cabilda o vytvorení spoločného vojska s Portugalskom bolo prijaté veľmi negatívne, nakoľko Portugalci boli v Paraguaji dlhý čas veľmi neobľúbení. Dôstojníci už v tej dobe chystali vojenský prevrat, ktorý sa mal pôvodne uskutočniť 25. mája 1811. Keďže však cabildo v Asuncióne prijalo rozhodnutie o portugalskej vojenskej pomoci, rozhodli sa vojaci prevrat urýchliť tak, aby sa uskutočnil ešte pred odchodom vyslanca, ktorý by Portugalcom oznámil rozhodnutie cabilda. Plán prevratu bol vytvorený v dome Juany Maríe de Lara v centre Asunciónu. V noci zo 14. na 15. mája 1811 spustili vojaci prevrat, obsadili hlavné námestie a sídlo guvernéra. Velasco pod tlakom udalostí pristúpil na požiadavky revolucionárov a vytvoril spoločnú chuntu s Josém Gasparom Rodríguezom de Franciom a Juanom Valerianom de Zeballosom. Tento triumvirát mal vládnuť až do zasadnutia kongresu, ktorý mal zvoliť novú vládu. Kongres zasadol už 17. júna 1811. Jeho prvým rozhodnutím bolo zosadenie a uväznenie Bernarda de Velasca a súčasne uväznenie všetkých členov cabilda v Asuncióne. Bola vytvorená nová chunta, ktorá mala päť členov. Na jej čelo bol zvolený Fulgencio Yegros. Členovia kongresu následne vyhlásili nezávislosť Paraguaja na Španielsku, no nepripojili sa k Buenos Aires. Veľmi skoro sa stal najdôležitejším členom novej chunty José Gaspar Rodríguez de Francia (tento bol aj členom bývalej chunty). Rodríguez de Francia bol jasným zástancom nezávislého Paraguaja a svoje názory začal tvrdo presadzovať. Z tohto dôvodu si postupne vytvoril veľa nepriateľov a chuntu dokonca kvôli tomu aj viackrát opustil. Nová vláda pristúpila na modernizáciu školstva, súčasne sa zamerala na posilnenie armády. V septembri 1811 Buenos Aires poslalo do Paraguaja svojich vyslancov. Títo vyjednali zmluvu, kde sa Spojené provincie La Platy a Paraguaj dohodli na uznaní nezávislosti a vzájomnej vojenskej pomoci. K tomuto kroku obe strany pristúpili predovšetkým pre obavy z rojalistov z Montevidea, ktorí mali podporu portugalského vojska z Brazílie. Reálne však k vojenskej spolupráci nedochádzalo, keďže Paraguaj nevyslal svoje vojsko ani do Banda Oriental (súčasný Uruguaj) a následne ani do Horného Peru, kde Spojené provincie La Platy bojovali proti rojalistom. Rodríguez de Francia nebol v tej dobe členom chunty, no zasahoval do činnosti vlády, to znamenalo zhoršenie politických vzťahov v Paraguaji. Do toho negatívne zasiahol nový spor so Spojenými provinciami, ktorým odmietol Paraguaj vojensky pomôcť. Na to reagovali Spojené provincie ekonomickými opatreniami zameranými proti Paraguaju, čo znamenalo porušenie vzájomnej dohody. Na konci roka 1812 sa tak Rodríguez de Francia ako odporca Buenos Aires vrátil k moci. Rodríguez de Francia si presadil zvolanie nového kongresu, kde sa malo rozhodnúť o novej vláde.
Dôvody konfliktu
Na situáciu v amerických kolóniách však mali rozhodujúci vplyv udalosti v Španielsku. V roku 1808 donútil francúzsky vládca Napoleon Bonaparte španielskeho kráľa Karla IV. abdikovať a jeho dediča Ferdinanda nechal uväzniť. Na španielsky trón Napoleon dosadil svojho brata Jozefa. Tým sa Španielsko dostalo do vojny, čo spustilo obdobie bezvládia, ktoré vyplnili vlády chúnt, resp. regentskej vlády, čo zapríčinilo debaty o tom, kto má v prípade neprítomnosti kráľa právo vládnuť a ktorému územiu. Dovtedajší miestokráľ Santiago de Liniers musel odstúpiť a na nového sa muselo určitý čas čakať. Následne zo Španielska prišiel Baltasar Hidalgo de Cisneros, ktorý sa ujal funkcie miestokráľa La Platy. Tohto však nevymenoval kráľ, ale odbojová chunta zo Sevilly, ktorá neuznávala autoritu kráľa Jozefa, ale naopak prisahala vernosť zosadenému kráľovi. V tej dobe mala veľmi silné postavenie v Buenos Aires miestna milícia, keďže celá oblasť bola od času britských invázii veľmi militarizovaná. Z dôvodu nedostatku peňazí, keďže Španielsko sa nachádzalo v kríze, sa nový miestokráľ rozhodol znížiť rozpočet na milíciu. To sa nepáčilo miestnym kreolom, ktorí tvorili väčšinu miestnej milície, keďže toto rozhodnutie považovali za pokus oslabiť a následne odstrániť patriotov (ako sa podľa severoamerického vzoru nazývali). V priebehu mája 1810 bola chunta v Seville donútená pred Francúzmi odísť do Cádizu. Patrioti si vynútili zvolanie schôdze cabilda, kde chceli prerokovať postup po tejto udalosti. Cisneros súhlasil a na 22. mája 1810 cabildo skutočne zvolal. Tu si obyvatelia Buenos Aires odhlasovali ustanovenie vlastnej chunty. Na jej čelo bol zvolený miestokráľ Cisneros. Toto sa však nepozdávalo radikálnemu krídlu patriotov a tak bola o pár dní vytvorená nová chunta, kde už miestokráľ nebol. Následne kreoli miestokráľa zatkli. Nová chunta je v súčasností známa ako prvá chunta a na jej čelo bol zvolený člen milície a obchodník Cornelio Saavedra. Napriek silnému zastúpeniu patriotov prisahala chunta vernosť kráľovi Ferdinandovi, ale ak sa vráti na trón. Na druhej strane už neuznávala autoritu tzv. regentskej vlády, ktorá vznikla v Cádize po odchode chunty zo Sevilly. Udalosti, ktoré začali 22. mája 1810 sú nazývané Májová revolúcia. Nová laplatská chunta mala ambíciu vládnuť celému územiu miestokráľovstva. K udalostiam z Buenos Aires sa však zvyšné provincie miestorkáľovstva nepridávali, čo bolo okrem iného aj výsledkom silnej regionálnej nevraživosti a roztrieštenosti miestokráľovstva. Montevideo dokonca prisahalo vernosť regentskej vláde v Cádize a odmietlo zmeny z Buenos Aires. Nová chunta neuspela ani v Asuncióne, kam vyslala ako svojho vyslanca vojenského dôstojníka Josého de Espínola y Peñu, ktorého pred tým z jeho funkcie v Paraguaji odvolal paraguajský guvernér intendant Bernardo de Velasco. Na výzvu, aby sa aj Paraguaj pridal k novej chunte, odpovedal Velasco negatívne, keď odmietol poslať paraguajských vyslancov. Svoje rozhodnutie si nechal potvrdiť aj na zasadnutí paraguajských zástupcov, ktoré de iure rozhodlo o nepripojení k chunte v Buenos Aires a prisahalo vernosť regentskej vláde v Cádize.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Rozsudok
V bode obžaloby B bol taktiež Tiso uznaný vinným, že ako člen slovenskej vlády a Slovenského snemu a exponovaný príslušník slovenských fašistických organizácii sa pričinil o odstránenie demokratického poriadku ČSR a zavedenie fašistického režimu. Ďalej mal podporiť v značnej miere vojenské, politické a hospodárske záujmy Nemecka a Maďarska. Tiež mal spôsobiť škodu vojnovému úsiliu ZSSR a Spojencov, spôsobil škodu slovenskému národu, domácim, demokratickým a protifašistickým organizáciám a skupinám, ktoré viedli boj za slobodu. Pričinil sa o vypovedanie vojny ZSSR a Spojencom. Bral významnú účasť na týchto konfliktoch. Propagoval činnosť a idey fašistických okupantov a domácich zradcov. Verejne hanobil ZSSR a Spojencov a ich štátne zriadenie a armády. Týmto konaním podľa súdu spáchal trestný čin domácej zrady podľa § 2 písm. a) až d) nariadenia č. 33/45 Zb. SNR v znení vyhlášky č. 58/46 Zb. nariadení SNR.
Dejiny Paraguaja
Guvernérstvo Paraguaj, prvé protišpanielske povstanie a vyhnanie Jezuitov
Nové 18. storočie sa začalo veľkým napätím v rámci paraguajskej spoločnosti. Proti sebe stáli obchodníci a tzv. encomenderos, teda ľudia, ktorí fakticky ovládali určité indiánskej spoločenstvá na feudálnej úrovni. Spory vyvrcholili v roku 1721, keď začalo dlhé tzv. povstanie komunérov. Veľký podiel na vypuknutí tohto povstania mal bývalý guvernér Diego de los Reyes Balmaceda, ktorého vláda bola veľmi slabá a často sa nechal ovládať záujmovými skupinami. Na čelo vzbúrencov sa postavil guvernér Paraguaja José de Antequera y Castro, ktorý nechal uväzniť bývalého guvernéra Reyesa Balmacedu. Antequera y Castro sa však v roku 1725 sám vzdal španielskym úradom, keďže mu hrozil vojenský stret s vojskom miestokráľa. Okamžite bol uväznený, v roku 1731 odsúdený na smrť a popravený. Po uväznení Antequera y Castra sa situácia upokojila, čomu pomohlo aj vojsko z Buenos Aires, ktoré obsadilo Asunción. V roku 1730 však bol vymenovaný nový guvernér Paraguaja, čo vyvolalo nové nepokoje. V tomto období sa však už povstanie zmenilo na boj španielskych obyvateľov Paraguaja voči Jezuitom a ich priaznivcom. Vojsko z Buenos Aires už v Paraguaji nebolo a tak sa vlády ujala tzv. revolučná komúna. Miestni vojaci, ktorí fakticky komúnu ovládali následne zavraždili guvernéra. Komúna prišla s revolučnou požiadavkou a to požiadavkou na volenú funkciu guvernéra, ktorú by mohol vykonávať iba rodák z Paraguaja po tom, čo by bol zvolený. V roku 1735 prikázal miestokráľ Peru, aby z Buenos Aires znova vyšlo vojsko a nastolilo v Paraguaji poriadok. Vojsko bolo posilnené o ozbrojených indiánov z jezuitských redukcii. Spojené vojsko Buenos Aires a jezuitských redukcii malo takú prevahu, že k bitke ani nedošlo a Asunción bol znova bez problémov obsadený. Následne došlo v Paraguaji k návratu do stavu pred povstaním, časť povstalcov bola popravená, časť uväznená a časť vyhnaná. Tým skončilo povstanie komunérov. V roku 1749 sa guvernérom stal Jaime Sanjust. Jeho vláda znamenala stabilizáciu kolónie a situácie v nej.