cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ošetrenie koreňového kanálika
Otvorenie a odstránenie dreňovej dutiny
thumb|150px|right|Otvorená dreňová dutina Na trepanáciu dreňovej dutiny (gréc. trypanon = vrták, trypao = vŕtať) sa používajú predĺžené vrtáky, ktoré dosiahnu na dno dutiny po kaze. Dôjde k odstráneniu stropu dreňovej dutiny, zároveň často k jej amputácii (lat. amputo = orezávať, zo slov amb- okolo a puto čistiť). Pri amputácii si lekár musí dať pozor na prederavenie dna dreňovej dutiny (lek. perforácia). Po odstránení silne krvácajúcej zubnej drene sa objavia vchody do koreňových kanálikov. Rezáky a očné zuby majú jeden, črenové zuby dva a stoličky tri až štyri koreňové kanáliky.
Rozšírenie vchodov
Na rozšírenie vchodov do koreňových kanálikov sa používajú tzv. rozširovače alebo reamery (angl. ream = vystružiť, rozšíriť). Čím ďalej častejšie sú používané rotačné endodontické nástroje, ktoré sa zasunú do mikromotora. Na rozšírenie môžu byť použité vrtáky Gates - Glidden, ktoré sú bezpečné a rýchle.
Odstránenie zubnej drene
Exstirpácia drene (lat. exstirpo = vytrhnúť aj s koreňom, zo slov ex- vy- a stirps kmeň) sa vykonáva exstirpačnou ihlou. V lokálnom umŕtvení, väčšinou s obsahom vazokonstrikčnej látky, tento úkon nebolí a dreň len slabo krváca.
Rozšírenie koreňového kanálika
Podstatou rozšírenia koreňového kanálika je očistenie zuba od infekcie a vytvorenie priestoru pre koreňovú výplň. Používajú sa endodontické nástroje: K-pilník (tiež Kerr file), H-pilník (tiež Hoedstrom file) alebo rotačné nástroje. Sú zoradené podľa veľkosti a štandardizované podľa ISO normy. Každá veľkosť je farebne odlíšená. Neopracovaný kanálik ma priemerne veľkosť ISO 15. Po skončení rozširovania je to najčastejšie ISO 35 až 45. Na vyplachovanie dentínových pilín, pozostatkov drene a krvi sa najčastejšie používa chlórnan sodný (NaOCl), peroxid vodíka (H2O2) alebo chlórhexidín. thumb|200px|left|Endodontické nástroje - H-pilníky. Veľkosti 20, 25 a 30. thumb|200px|left|Rozdiel v hrúbke H-pilníkov. Veľkosť 08 (sivý) a 30 (modrý). thumb|200px|left|Základne typy endodontických nástrojov. Všetky sú veľkosť 25. Zľava doprava: plnič, prenikač, K-pilník, H-pilník.
Plnenie koreňového kanálika
Koreňový kanálik je po vyčistení naplnený tekutou výplňou, väčšinou so základom živice, ktorá stvrdne. Na dotlačenie takejto výplne sa používajú gutaperčové čapy. Sú triedené podľa ISO normy na veľkosti. Použije sa taká, aká bola veľkosť posledného použitého rozširovača.
NGC 1222
NGC 1222 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 5. decembra 1883.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,5.
Ošetrenie koreňového kanálika
Iné postupy
Okrem vitálnej extirpácie sa môže zubná dreň pred ošetrením umŕtviť (lek. devitalizovať). Používajú sa devitalizačné pasty, ktoré obsahujú paraformaldehyd. V dnešnom zubnom lekárstve však nemajú miesto a používajú sa pri nedostatku času a ako „prvá pomoc“. V minulosti sa používali pasty s obsahom arzénu, ktoré je v dnešnej dobe zakázané používať.
Golonka
Golonka je priezvisko, pozri Golonka (priezvisko), napr.:
Saint-Projet-Saint-Constant
Saint-Projet-Saint-Constant je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tony Award
Antoinette Perry Award for Excellence in Broadway Theatre, viac známe ako Tony Award, je cena udeľovaná každoročne od roku 1947 vybranými pracovníkmi divadiel a novinármi z rôznych oblastí divadla, muzikálu a činohry. Udeľuje sa v celkom 21 kategóriach a cenu môžu získať len predstavenia či herci z Broadwaya.
Poznámka
Jej faktickým mimobroadwayským doplnkom je obdobná divadelná Cena Obie. Britskou obdobou tejto ceny je Cena Laurence Oliviera, Francúzskou Moliérova cena.
Kôprová dolina (národná prírodná rezervácia)
Kôprová dolina je národná prírodná rezervácia, ktorá bola vyhlásená v roku 1991.
Νachádza sa v katastrálnom území mesta Vysoké Tatry v okrese Poprad v Prešovskom kraji.Jej rozloha je 3221 hektárov. Pod ochranou rezervácie sú hodnotné územia na rozhraní Západných a Vysokých Tatier v okolí Kôprovej doliny, ktoré sa vyznačujú zaujímavou príkrovovou stavbou pohoria a klasickou glaciálnou modeláciou Tatier s mimoriadne cenným komplexom morén pochádzajúcich z troch zaľadnení. V rezervácii sa tiež nachádzajú cenné subalpínske, alpínske až subniválne spoločenstvá s množstvom vzácnych taxónov.
V minulosti bolo v Kôprovej doline rozšírené baníctvo. Vstup je povolený len po značkovaných turistických chodníkoch.
Micubiši A6M Zero
Micubiši A6M Zero (oficiálne japonské označenie: 零式艦上戦闘機 – Rei-šiki kandžó sentóki; skratka: 零戦 – Reisen; v preklade: palubné stíhacie lietadlo typ 0; spojenecké kódové označenie: „Zeke“; verzia A6M3 mala spojenecké kódové označenia: „Hap“ a „Hamp“) bolo japonské jednomiestne jednomotorové stíhacie lietadlo dlhého doletu, ktoré v priebehu druhej svetovej vojny slúžilo v Japonskom cisárskom námornom letectve a po vojne aj v Číne.
Jeho vývoj začal v roku 1937, ako náhrada za typ A5M, s maximálnou rýchlosťou prevyšujúcou /h, lepšou výzbrojou, obratnosťou a stúpavosťou. Vznikol tak prvý palubný stíhač, ktorý sa vyrovnal stíhačkám štartujúcim z pozemných letísk.
Vznik a vývoj
Pri zrode lietadla A6M stál šéfkonštruktér spoločnosti Micubiši Džiró Horikoši, ktorý spolu so svojím tímom reagoval na zadanie Generálneho štábu námorníctva označeným kódom 12-Ši. V zadaní boli formulované požiadavky na podobu a vlastnosti nového palubného stíhacieho lietadla schopného nahradiť svojimi vyššími kvalitami stroje A5M4, práve zaraďované k bojovým útvarom kókútai angažovaným v čínsko-japonskom konflikte. Do súťaže bola zaradená aj firma Nakadžima, tá ale odstúpila po doplnení požiadaviek Generálneho štábu v roku 1937. Konštruktéri, poverení vývojom konštrukcie trupu a krídel lietadla – Jošitoši Sono a Jošio Jošikawa – vyvinuli špeciálnu odľahčenú konštrukciu, vďaka ktorej mal stroj veľmi dobrú ovládateľnosť, vysokú rýchlosť a mimoriadny dolet. Tieto vlastnosti boli vykúpené absenciou pancierovania pilotného priestoru a palivových nádrží, na čo aj neskôr Zerá doplácali, a taktiež komplikovanou výrobnou technológiou, ktorá sa ale pri montáži subkomponentov zaobišla bez spojovacieho materiálu.
thumb|left|Micubiši A6M5 Zero model 52 vystavené vo vojenskom múzeu [[Júšúkan v Tokiu]]
Prvý prototyp vyrobený vo vývojových dielňach s označením Micubiši A6M1 vzlietol 1. apríla 1939. V júli toho istého roku ho prevzali piloti námorníctva ku skúškam a zhodli sa na tom, že stroj má dobré letové vlastnosti. Jedinú výhradu mali k dvojhviezdicovému štnásťvalcu Micubiši MK2 Zuisei 13 so vzletovým výkonom 582 kW (791 k), ktorý bol pre lietadlá tohto určenia príliš slabý. Stroj dosahoval pri bežnej vzletovej hmotnosti vo výške  rýchlosť až /hod. Tie isté výkony dosahoval aj druhý prototyp zaradený do skúšobného programu v októbri 1939.
Dňa 18. januára 1940 vzlietol tretí prototyp s motorom Nakadžima NK1C Sakae 12 so vzletovým výkonom 701 kW (953 k) a inštalovanou výzbrojou. Námorníctvo objednalo šestnásť predsériových strojov a následne tridsaťsedem sériových A6M2, známych pod označením námorné palubné stíhacie lietadlo typ 0 model 11, resp. Reisen, aby ich mohlo čo najskôr vyskúšať v bojových podmienkach v Číne. Stroje boli vyzbrojené kanónmi v krídlach a  guľometmi v trupe pred kabínou. Silná výzbroj, zaťahovací podvozok, aerodynamicky vhodné tvary a kabína krytá kvapkovitým presklením boli vo vývojovej rade japonských námorných stíhacích lietadiel výrazným pokrokom.
Námorné letectvo vyskúšalo lietadlá A6M na palube lietadlových lodí Kaga už v roku 1940 a ešte v tom roku ich dostalo do výzbroje šesť lietadlových lodí a jednotky sídliace vo Francúzskej Indočíne a na Tajwane. Na začiatku vojny Zero prekonávalo všetky spojenecké lietadlá najmä vo svojich manévrovacích schopnostiach. V polovici roku 1942 Spojenci získali nepoškodený kus a okamžite začali skúšky, ktoré ukázali jeho nedostatky. Veľkou chybou stroja bolo slabé pancierovanie. Nedostatky typu však neboli plne odstránené ani pri novej verzii A6M5. Konštrukčné nedostatky ako slabé pancierovanie palivových nádrží a pilotnej kabíny sa nezmenili. Až na konci roku 1944 sa objavila verzia A6M6c so silnejším motorom, ale vzniklo iba niekoľko kusov, pretože továreň Nakadžima, kde sa nové motory montovali, bola z veľkej časti zničená. Poslednou verziou bola A6M7, boli to stíhačky prestavané na strmhlavé bombardéry. Už predtým vznikli stovky strojov určené pre útoky kamikadze.
Verzie
thumb|Dvojica lietadiel A6M2a model 11 počas letu nad Čínou, 26. máj 1941 thumb|A6M2b model 21 (chvostový kód EII-111) vzlieta z [[lietadlová loď|lietadlovej lode Zuikaku k útoku na Pearl Harbor, 7. december 1941]] thumb|Vrak A6M3 model 32 (chvostový kód T2-157) na letisku Munda na [[Šalamúnove ostrovy (súostrovie)|Šalamúnových ostrovoch po invázii Spojencov, september 1943]] thumb|Lietadlá A6M5c model 52C sa pripravujú na vzlet k účasti na útoku [[kamikadze, 1945]]
A6M1 – prvý prototyp testovaný 1. apríla 1939 s motorom Micubiši Zuisei 13 s výkonom 582 kW (780 k). Počas testov prešiel prototyp všetkými skúškami až na rýchlosť, ktorá nebola vyhovujúca.
A6M2 model 21 – vychádza z verzie model 11, ale má sklopné krídla, teda stroj bol určený pre lietadlové lode. Ide o najviac vyrábanú verziu A6M2. Lietadlo A6M2 model 21 bol prvýkrát operačne nasadený v Číne.
A6M3 model 32 – prvý prototyp vzlietol v roku 1941. V rámci tejto verzie boli vynechané sklápateľné krídla, ale krídlo bolo zakončené vodorovne so skráteným rozpätím na. Stroj mal motor Nakadžima NK1F Sakae 21 s dvojrýchlostným kompresorom. Motor so vzletovým výkonom 843 kW (1 145 k) si vo výške udržal výkon 731 kW (994 k), vzduch do kompresora bol teraz privádzaný lapačom situovaným v hornej časti zväčšeného klenutejšieho krytu motora. Konštruktéri boli nútení posunúť protipožiarnu prepážku smerom dozadu čo bolo kompenzované zmenšením kapacity trupovej nádrže. Takto upravené lietadlo malo horšiu stúpavosť, mierne sa zväčšil polomer zatáčky, ale bol lepšie ovládateľný pri väčších rýchlostiach. Stroje tejto verzie boli nasadené v juhozápadnej časti Pacifiku na konci jari 1942, kde sa s nimi prvýkrát stretli americké jednotky. Pretože si mysleli, že ide o lietadlo úplne novej konštrukcie, pridelili mu kódové označenie Hamp. Počas týchto bojov sa preukázal nedostatočný dolet modelu 32, spôsobeným zmenšenou zásobou paliva v trupovej nádrži a zvýšenou spotrebou motora. Nepomohli ani prídavné nádrže na 330 litrov, ktoré mohli typy A6M2 a A6M3 niesť pod trupom. Po určitej dobe vystriedal model 22 na výrobnej linke model 32 s krídlom známym z modelu A6M2, navyše medzi nosníkmi umiestnenými dvomi palivovými nádržami po 45 litrov paliva. Krídlo Reisenov bolo vybavené internými plavákmi – utesnené komory v krídle mali pomôcť dlhšiemu udržaniu lietadla na hladine v prípade núdzového pristátia.
Závody Micubiši dodali celkovo 343 kusov A6M3 model 32 a 560 kusov A6M3 model 22, ďalšie lietadlá tohto typu boli vyrábané aj v závodoch Nakadžima. Neskôr vyrobené A6M3 model 22 boli rozpoznateľné podľa dlhších hlavní kanónov typ 99 model 2-3, vyčnievajúcich z nábežnej hrany krídla a niesli označenie A6M3a model 22A. V krídlach týchto strojov boli skúšané aj kanóny kalibru. Stroje A6M2 a A6M3 mohli pod každým krídlom niesť po jednej bombe hmotnosti.
A6M5a model 52A – verzia A6M5 so zosilneným krídlom. Počas klesania dosahoval rýchlosť /hod. Do služby nasadený na jar 1944
A6M5b model 52B – vylepšená verzia A6M5a so zvýšenou ochranou pilota a palivových nádrží, so silnejšou výzbrojou.
A6M5c model 52C – prvý prototyp bol testovaný v septembri 1944 so silnejšou výzbrojou, pancierovaním za sedačkou pilota a ďalšími modifikáciami. Bolo postavených len okolo 100 kusov tejto verzie.
A6M5d-S – neoficiálne označenie nočného stíhača A6M5, s kanónmi.
A6M6c model 53C – verzia A6M5c poháňaná motorom Nakadžima Sakae 31 so prídavným vstrekovaním zmesi vody a metanolu.
A6M7 model 63 – strmhlavý bombardér vyvinutý z A6M6c špeciálne upravenou bombovnicou a zvýšenou zásobou paliva. Do výroby sa dostala v máji 1945
A6M8 – išlo o prototyp zhotovený v apríli 1945. Poháňal ho motor Micubiši Kinsei 62 s výkonom 1 162 kW (1 560 k). Japonské námorné letectvo objednalo veľkovýrobu tejto verzie, ale do konca vojny sa nevyrobilo ani jedno sériové lietadlo.
Bojové nasadenie
Pätnásť strojov Zero bolo nasadených počas bojov v Číne, kde boli prvýkrát nasadené 19. augusta 1940 k sprevádzaniu bombardérov. V priebehu bojov dokázali piloti Reisenov zostreliť 103 nepriateľských lietadiel pri strate 2 svojich strojov.
O japonskej stíhačke boli Spojené štáty informované prostredníctvom veliteľa americkej dobrovoľníckej jednotky v Číne Claire Chennaulta. Žiadne opatrenia však až do napadnutia Pearl Harboru neboli podniknuté. Počas bitky o Midway Američania nasadili svoje stroje Grumman F4F Wildcat, ani tie však neznamenali prevahu. Kvalitne pripravení japonskí letci pôsobili Američanom ťažké straty po celý úvod vojny. Postupné straty kvalitných letcov, ktorým japonské letectvo nedokázalo čeliť rýchlym a menej kvalitným výcvikom, potom spoločne so vzrastajúcim štandardom výcviku ich protivníkov, ako aj obrovskou presilou Američanov vo vzduchu tak spôsobili koniec nadvlády Zer. Americké stroje F4U Corsair a Grumman F6F Hellcat nasadzované vo veľkých počtoch tak japonské letectvo postupne vytlačili z oblohy.
Prvé Zero skúmané Spojencami
thumb|„Akutanské Zero“ s americkými výsostnými znakmi
O novej japonskej stíhačke boli USA informované veliteľom americkej dobrovoľníckej jednotky Flying Tigers v Číne Clairom Chennaultom. Prvýkrát mohli Spojenci preskúmať vrak novej zbrane nepriateľa potom, čo bolo 20. mája 1941 pri útoku na letisko Tchajping-su a Šuanglin blízkosti Čcheng-tu zostrelené protilietadlovou paľbou jedno A6M Zero patriace 12. kókútai. Išlo vôbec o prvé Zero stratené v akcii. Na základe nálezu bola odhadnutá výkonnostná tabuľka pre nový stroj, ktorá bola až pozoruhodne presná. Hlásenie sa ale stratilo v Singapure medzi ostatnými spravodajskými informáciami. O to bolo prekvapenie nad Pearl Harbor, v Malajzii a na Filipínach väčšie.
Vôbec prvé takmer nepoškodené Zero sa dostalo do rúk Číňanov ešte pred útokom na Pearl Harbor, keď 26. novembra 1941 núdzovo pristáli dve A6M2 z Tainan kókútai na pláži polostrova Lejčou v južnej Číne. Zero so sériovým číslom V-174, ktoré pilotoval nitó hikó heisó (二等飛行兵曹 ~ desiatnik) Taka-aki Šimohigaši, bolo pri pristátí poškodené, a tak ho Číňania iba ukryli. Zero so sériovým číslom V-172 a s výrobným číslom 3372, ktoré pilotoval itó hikó heisó (一等飛行兵曹 ~ čatár) Šimezoh Inoue, bolo len ľahko poškodené a Číňania ho najprv ukryli, rozobrali a neskôr previezli do neokupovanej časti Číny. Neskôr bolo Zero s výrobným číslom 3372 prevezené do USA. Toto bolo naozaj prvé Zero, ktoré sa dostalo do rúk Spojencov v relatívne nepoškodenom stave, ale vzhľadom ku komplikovanej a zdĺhavej preprave z Číny jeho testy začali až po „Akutanskom Zere“ DI-108 v. č. 4593.
Špecifikácie (A6M2 Typ 0 model 21)
thumb|300px|Micubiši A6M2 Zero thumb|300px|Odlišnosť trajektórií striel vypálených z [[guľometu kalibru 7,7 mm a kanóna kalibru 20 mm]]
Nechvalín
Nechvalín je obec v Česku v okrese Hodonín v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 363 obyvateľov, z toho 184 mužov a 179 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,2 roka (muži 38,6 roka, ženy 41,9 roka).
Hidegség
Hidegség je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Sopron–Fertőd.
Má rozlohu 1681 ha a žije tu 331 obyvateľov (2007).
NGC 1223
NGC 1223 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
Himod
Himod je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Kapuvár.
Má rozlohu 2270 ha a žije tu 651 obyvateľov (2007).
Sagarmáthá (zóna)
thumb|Okresy SagarmathaSagarmáthá ( सगरमाथा अञ्चल ) je zóna na východe Nepálu. Je rozdelená do 6 okresov. Väčšími mestami v tejto zóne sú Trijuga či Lahán. Správnym strediskom oblasti je Trijuga. Sagarmáthá má svoje meno podľa nepálskeho mena pre Mount Everest, ktorý sa nachádza v najsevernejšej časti zóny v národnom parku Sagarmatha (1148 km²).
Déjà vu
Déjà vu môže znamenať:
Setí (zóna)
thumb|right|250px|Okresy Seti Setí (písané aj Seti; nepálskym písmom सेती जिल्ला) je jedna zo 14 zón Nepálu. Dhangadhi je najväčším mestom Setí, správnym strediskom je Dipajal-Silgadhi.
Honba za meteorom
Honba za meteorom (1908, La Chasse au météore) je vedeckofantastický román francúzskeho spisovateľa Julesa Verna z jeho cyklu Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires). Rukopis románu pochádza z roku 1901, ale tlač pripravil po otcovej smrti až jeho syn Michel, ktorý k pôvodným sedemnástim kapitolám pripísal ďalšie štyri a dej obohatil o niekoľko pitoreskných osobností. Pôvodný neupravený Vernov rukopis bol vydaný až v roku 1986.
Obsah románu
Román rozpráva fantastický príbeh o meteore, objavenom dvoma priateľmi, amatérskymi hvezdármi Deanom Forsythom a Sydneym Hudelsonom - preto dostal názov Forsyth-Hudelsonov meteor. Meteor krúžil niekoľko týždňov okolo Zeme, keď Parížska hvezdáreň oznámila, že podľa výpočtov jej odborníkov má meteor v priemere päťdesiatpäť metrov, váži milión osemsto šesťdesiat sedem tisíc ton a je celý zo zlata, takže jeho cena je päť tisíc sedemsto osemdesiat osem miliárd frankov. Senzačné zistenie závratnej ceny zlatého balvanu rozpúta nepriateľstvo nielen medzi jeho objaviteľmi, ale naruší aj vzťahy medzi štátmi a národmi. Len jeho zničenie pádom do mora vrátilo do rozjatrených vzťahov zmier. Podľa Michelovej verzie však meteor zničil vedec Zefyrin Xirdal. Najprv ho svojim priťahovacím prístrojom, ktorý vynašiel, primäl k dopadu na severozápadný cíp ostrova Upernavik pri grónskych brehoch. Keď sa k ostrovu začali sťahovať vojnové lode šestnástich štátov, zasiahol Xirdal svojim ďalším vynálezom, odpudzovacím prístrojom, ktorý vytvoril prestavením prístroja priťahovacieho, a zmietol meteor do mora, kde vybuchol a rozpadol sa na tisícky úlomkov.
Hövej
Hövej je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Kapuvár.
Má rozlohu 852 ha a žije tu 335 obyvateľov (2007).
Pečenice
Pečenice sú obec na Slovensku v okrese Levice.
Vyčíslenie
Vyčíslenie je vyjadrenie číslami, napríklad vyčíslenie počtového výrazu.
Aprílová dohoda
Aprílová dohoda (oficiálne "Záznam o dohode Predsedníctva DS Slovenska" ) bola dohoda medzi predstaviteľmi Demokratickej strany (DS), ktorá bola dovtedy vnímaná ako protestantská strana a členmi jej katolíckej frakcie. Dohodu inicioval predseda strany Jozef Lettrich. Katolíci boli zastúpení kanoníkom Andrejom Cvinčekom, Milošom Bugárom, Jánom Kempným a Kornelom Fillom. Podpísaná bola 30. marca 1946 v Lettrichovom byte v Bratislave ale bola oznámená až 5. apríla, mesiac pred voľbami v roku 1946, v ktorých sa DS, aj vďaka tejto dohode, podarilo zvíťaziť. Pod nátlakom komunistov sa od dohody po viac ako roku, v novembri 1947, dištancovalo vedenie DS a prestala platiť v januári 1948. Komunistom sa napriek aprílovej dohode a prehre vo voľbách podarilo rozložiť a poraziť DS vo februárom prevrate 1948.
Podpísaní
"katolíci":
Obsah a význam
Po vojne v roku 1945 boli na Slovensku povolené len dve politické strany Komunistická strana Slovenska (KSS) a Demokratická strana, ktoré medzi sebou veľmi ostro súperili o priazeň voličov pred parlamentnými voľbami, ktoré sa mali konať 26. mája 1946.
Aprílová dohoda ma približne dve strany rozdelené do 10 článkov. Dohoda je koncipovaná ako vnútrostranícky dokument zameraný na opatrenia strany pred voľbami. Dohoda programovo aj personálne (pomer 2:1 na kandidátke a v pomere 7:3 v orgánoch strany v prospech katolíkov) vyšla v ústrety požiadavkám katolíkov, ktorí nezaložili vlastnú stranu a tak do volieb išla DS ako jednotná strana so širokou podporou. Katolíci Kempný a Bugár sa stali členmi užšieho predsedníctva Demokratickej strany vo funkciách generálnych tajomníkov (ďalším bol evanjelik Fedor Hodža).
Dohoda bola vnútrostraníckym dokumentom (oficiálne "Záznam o dohode Predsedníctva DS Slovenska") aj preto, že bola formálnym vyjadrením toho, čo bolo predtým dohodnuté ústne, že katolíci nezaložia vlastnú Kresťansko-republikánsku stranu a za to získajú väčší vplyv v DS. (Kempný a Bugár sa stali členmi užšieho predsedníctva a preto dohoda bola vlastne záznamom o rokovaní Predsedníctva DS). Dohoda obsahovala inštrukcie na zostavovanie kandidátskych listín (čl. III), obsadenie ústredného sekretariátu (čl.VI), doplnenie predsedníctva a zmeny v Zbore povereníkov a vo vláde (čl.VII) a preto nebola oficiálne zverejnená ale len spomenutá v letáku DS v apríli 1946.
Dohoda bola aj reakciou na založenie Strany slobody 1. marca 1946, ktorá vznikla za tichej podpory KSS (ktorá ovládala Národný front) a mala od DS odlákať katolícky orientovaných voličov.
Dopad a reakcia
Dohoda, najmä v očiach verejnosti, prezentovala DS ako zjednotenú silu zastupujúcu záujmy všetkých veriacich a ako reálnu protiváhu komunistov. Aj vďaka tejto dohode DS v týchto voľbách na Slovensku zvíťazila, keď získala 62% a KSS len 31% hlasov.
Po prehratých voľbách komunisti obviňovali DS z protištátneho sprisahania, o odhalení, ktorého informoval samotný predseda česko-slovenskej vlády V. Široký (28.11.1946). Aprílová dohoda bola komunistami označená ako "pakt s ľudáctvom, ktorý umožnil voľné šírenie myšlienok propagovaných ľudáckou emigráciou". Podstatou obvinenia bola takzvaná spolupráca so zahraničnou "protičeskoslovenskou" emigráciou. Tézu, že DS pripravuje "puč" a jej poslanci sú "sprisahanci", ktorí slúžia záujmom veľkostatkárov, fašistov atď. a ich cieľom je obnoviť "ľudáctvo" šikovne komunisti dostali do verejnej diskusie pred aj po voľbách. Napomáhalo im v tom utajovanie samotnej dohody DS aj po voľbách (zverejnil ju Slovák v Amerike 10. dec. 1946 a na Slovensku dr. Husák v marci 1947). Komunisti obvinili DS, že súčasťou dohody bol aj tajný dodatok (ktorý nikto nikdy nenašiel ani nepotvrdil) o milosti pre bývalého prezidenta Tisa. Ako dôkaz 10. júna 1947 prezentoval poslanec KSS Bacílek odvolanie z funkcie predsedu Najvyššieho súdu Igora Daxnera, ktorý vyniesol rozsudok nad Tisom a ktoré DS v hlasovaní SNR podporila. 11. júna 1947 predložila KSČ NF materiál o "podvratnej činnosti DS".
Na základe vykonštruovaných obvinení, bol z verejného života odstránený Ursíny a potom v politických motivovaných procesoch boli odsúdení Kempný aj Bugár.
Dohoda prakticky prestala platiť na II. zjazde DS v januári 1948. Komunistom sa napriek aprílovej dohode a prehre vo voľbách podarilo DS rozložiť a v konečnom dôsledku poraziť vo februárom prevrate roku 1948 a vedúcich predstaviteľov DS uväzniť alebo vyhnať do exilu.
Luehdorfia japonica
náhľad|Luehdorfia japonica Luehdorfia japonica Leech, 1889 je motýľ z čeľade vidlochvostovité (Papilionidae). Luehdorfia japonica je endemit Japonska. Zaraďuje sa do tribu Zerynthiini Grote, 1899.
Hostiteľské rastliny
Húsenica tohto druhu sa vyskytuje podľa viacerých autorov na nasledujúcich druhoch živných rastlín z rodu: Asarum (fam.: Aristolochiaceae) (Makita et al., 2000):
Taxonómia
V rámci tohto druhu motýľa bolo opísaných viacero poddruhov, ktoré sa vyskytujú v rôznych oblastiach svojho výskytu. Nominálna rasa sa označuje ako: ''Luehdorfia japonica ssp. japonica'' Leech, 1889.
Územie dnešného okresu Svidník v stredoveku
V čase, keď staromaďarské kmene prekročili Karpaty a prenikali do Panónie, boli už Rusíni s kniežaťom Laborcom na teritóriu dnešného východného Slovenska. Zmienka o tejto historickej udalosti je z 13. storočia u kronikára Anonyma, pôsobiaceho na dvore kráľa, (arpadovca) Bélu III.
Rusíni boli podľa najnovších archeologických výskumov potomkami Bielych Chorvátov. O tejto skutočnosti hovorí Ivan Pop, kde uvádza že Bieli Chorváti sú slovanského pôvodu, ktorí sa do oblasti staroľubovnianska, svidnícka, medzilaborecká, Sniny a Humenného dostali putovaním od brehov Dnestra.
VadimiRus vo svojej knihe Dejiny gréckokatolíkov Podkarpatská od 9. do 18. storočia uvádza, že osídľovanie podhorských oblastí Karpát nie je výsledkom valašskej kolonizácie ale dôsledkom nástupu Karola Róberta na opustený Uhorský trón. Karol po svojom príchode začal dôslednú latinizáciu cirkevných obradov v dôsledku čoho autochtónne obyvateľstvo stredného Uhorska a Potisia bolo donútené opustiť svoje obydlia a usadzovať sa v nehostinných oblastiach Karpatského oblúka. Karol taktiež úplne zničil pôvodnú slovanskú šľachtu arpádovského Uhorska. Prvé písomné zmienky napríklad o Ladomirove nasvedčujú tomu, že by osídlenie severnej časti Šarišskej župy mohla v skutočnosti postupovať z Potisia a nie z Ukrajiny.
Od 16. storočia autochtónni obyvatelia, ktorí mali určité privilégia klesli na úroveň domáceho poddaného ľudu, čo dosvedčujú aj urbáre. Šoltýs a poddaní v rusínskych dedinách platili ročne od celej usadlosti jeden florén a 25 denárov. Šoltýs bol dedičným richtárom. Musel odovzdávať šesť oviec, gazdovia z 20 oviec jednu (valašský dvadsiatok), z jahniat a brava desiatok, na Vianoce syr alebo oštiepok a popruh na sedlo. Šoltýs odovzdával aj zajace a jastraba, prípadne ovcu. Poddaní museli voziť drevo na pílu a vykonávať roboty bez záprahu.
Na konci tohto zložitého procesu boli drasticky obmedzené výsady šoltýsom a poddaných v rusínskych dedinách a nastalo tak prelínanie a splývanie pôvodného domáceho zvykového práva a nemeckého modifikovaného dedinského práva s valašským po obidvoch stranách karpatského oblúka. Karpaty boli takto nielen prirodzenou hranicou deliacou dva štáty – Uhorsko a Poľsko, ale zároveň spájali a formovali svojráznosť rusínskeho obyvateľstva, sústredeného na ich predhoriach.
Postupne splývalo aj zamestnanie obyvateľstva. Popri chove oviec, dobytkárstve, love, drobných remeslách a drevorubačstve bolo poľnohospodárstvo hlavným zamestnaním prevažnej väčšiny miestneho obyvateľstva po celý stredovek, ba až do polovice nášho storočia. Toto determinovalo zvyky, obyčaje, bývanie a sídelnú kultúru tamojšieho ľudu bez rozdielu národnosti alebo vyznania.
Vtedy vznikol Svidník, centrum dnešného okresu, ba jeho vznik sa kladie pred 13. storočie. Roku 1434 sa vo Svidníku písomne dokladá valašský (rusínsky) šoltýs Hencza a Šimon a z roku 1478 pochádza údaj o pravoslávnom „baytkovi“ farárovi vo Svidníku. Bagyko de Svidník a bagko (skomolene báťuško, báťko, ako vtedy nazývali pravoslávnych farárov, popov. Svidník nebol v roku 1427 zdanený.
Tieto údaje svedčia o tom, že začiatky Svidníka predsa siahajú do polovice 14. storočia, a to v súvislosti s kolonizáciou na valašskom práve s nemeckým lokátorom. Pravda mohlo tu ísť aj o prelínanie dvoch právnych systémov. V 15. a 16. storočí patrili oba Svidníky k dedinám s výlučne rusínskym obyvateľstvom.
Od druhej polovice 15. storočia sa používal názov Vyšný Svidník pre dedinu na pravom brehu a Nižný Svidník pre dedinu na ľavom brehu Ladomirky. Koncom 16. storočia pôsobil už vo Vyšnom Svidníku richtár, pretože makovickí zemepáni odkúpili šoltýstvo a mlyn. Nižný Svidník bol väčšou dedinou ako Vyšný Svidník. Tunajší šoltýs mal aj mlyn a pílu. Začiatkom 17. storočia sa tu uvádza deväť sedliackych domov, obydlie šoltýsa, kostol, fara, materské hospodárske stavby a kaštieľ.
V polovici 18. storočia vzrastá význam Svidníka, pretože sa stáva sídlom tretieho okresu Makovického panstva. jeho majetky vlastnili vtedy Erdődyovci a Sirmaiovci, ktorí sa k nim dostali deľbou medzi zainteresovanými makovickými feudálmi. Svidník bol aj sídlom slúžnovského okresu.
Po vojnách a povstaniach v 15. storočí sem prichádzali aj Rusíni – Rutheni z Haliča, Litvy a Užskej župy. Na mnohých miestach Zemplína a Šariša tak posilnili pôvodné rusínske obyvateľstvo.Osídľovanie na valašskom práve v druhej polovici 15. storočia zhustilo sídliskovú štruktúru a vytvorili sa ďalšie sídliskové jednotky, existujúce v podstate dodnes.
V listine pre šľachticov z Rozhanoviec sa v roku 1470 uvádza viacero nových, dovtedy nikde nespomínaných osád, konštituovaných výlučne na valašskom práve. Ich obyvateľstvo súdne podliehalo valašskému vojvodovi panstva so sídlom v Mestisku. Ten bol pravdepodobne v stredoveku jediným valašským vojvodom na území celého panstva Makovica.
V druhej polovici 15. storočia vznikla Oľšavka a Pstriná. Ďalšie osady, ktoré vtedy vznikali, však neskôr zanikli, pravdepodobne po dobu vpádov poľských vojsk do pohraničia koncom 15. storočia.
Osídľovanie na valašskom práve pokračovalo aj koncom 14. a v prvej polovici 15. storočia, keď po šľachticoch z Rozhanoviec vlastnil makovické domínium od roku 1494 sliezsky šľachtic Schelleberg a neskôr Imrich z Perína. Konsolidácia tohto spustošeného panstva dokladá donácia z roku 1506. Odvtedy do polovice 16. storčia vznikli Hrabovčík, Hunkovce, Kapišová a Nižný Komárnik, ktorý neskôr spustol. Roku 1559 sa stal vlastníkom panstva Gašpar Šeredy. Štatutačná listina uvádza pritom ďalšie nové dediny: Nižná Jedľová, Svidnička, Nižný Mirošov, Jedlinka, Šemetkovce, Šarišský Štiavnik, Brezovka a Suchá.
V druhej polovici 16. storočia vznikli osady Vyšný Mirošov, Roztoky, Rakovčík, Miroľa, Vyšná Jedľová, Medvedie, Kečkovce, Krajná Porúbka, Príkra, Vápeník, Nižná a Vyšná Pisaná, Vyšný Komárnik a Dobroslava, potom Korejovce, Jurkova Voľa, Belejovce, Bodružal a Kružlová.
Poslednou etapou osídľovania bol začiatok 17. storočia. Roku 1601 ho dovtedajší majiteľ panstva makovica Ján z Ostrohu predal Žigmundovi Rákocimu za 80 000 uhorských zlatých. V urbári panstva z roku 1618 sa ako nové dediny uvádzajú: Dlhoňa, Krajné Čierne, Krajná Poľana, Krajná Bystrá, Havranec, Kožuchovce, Veľká Driečna a Šarbov. V tom čase sa ukončilo osídľovanie Nižného Komárnika. V 18. storočí mali tieto dediny už svoje obecné pečatidla.
V zachovanom historickom dokumente písanom po maďarský od šľachtica-protestanta Juraja Rákociho (išpana-župana Boršodu) z 28. marca roku 1623, je správa, že tento šľachtic obnovil dávne privilégium (zvyšky dávneho Valašského práva), aby duchovný otec Alexander, kňaz zo Šemetkoviec bol uvoľnený z akejkoľvek roboty na panskom, t. j. z roboty, akú museli vykonávať iní poddaní a namiesto prace mal platiť ročne daň 10 florénov. VladimiRus vo svojej knihe Dejiny gréckokatolíkov Podkarpatská na str. 401 píše, že 26 júna r. 1624 tento, akoby náznak starodávneho Valašského privilégia (pôvodom z arpádovských čias) rozšíril Juraj Rákoci na všetkých rusínskych kňazov-bilcov na svojom panstve na Makovici tak, že ich oslobodil od robôt na panskom s tým, že mu budú platiť ročne na sviatok sv. Michala Archanjela po 10. florénov a jednej kožke z kuny. Ide o kňazov v Ladomíre (dnešná Ladomirová), Kurimke, Rovnom, Štiavniku, Soboši, Andrejovciach, Beňadikovciach, Nižnej Jedľovej, Svidničke a Driečne.
Poddanské povinnosti a neutešené sociálne pomery ťažko doliehali na obyvateľstvo. Vyvolávalo to nespokojnosť a odpor poddaných vyjadrovaný rôznymi spôsobmi. Časté boli priame sťažnosti zemepanskej vrchnosti. Najrozšírenejšou formou boja poddanského obyvateľstva proti stupňujúcemu sa útlaku boli úteky z pôdy, čím sa dediny až drasticky vyľudňovali, ďalej odmietanie povinností, násilné privlastňovanie si panskej pôdy, lesa alebo úrody, krádeže, priame fyzické útoky alebo revolty. V roku 1457 – v bratríckom období – vznikali väčšie nepokoje.
Nemalá časť poddaných sa grupovala do zbojníckych družín. Koncom 15. storočia pôsobila v okolí Svidníka zbojnícka družina Fedora Hlavathu. Členmi veľkej protifeudálnej zbojníckej družiny Bajusa a Čupku v polovici 17. storočia boli aj poddaní z Cerniny, Komárnika a Orlíka. Táto družina pôsobila aj na poľskom území, podobne ako družina Andreja Savku a Petra Pončáka-Hudáka. Začiatkom 18. storočia prichádzajú zbojnícke družiny zo Zakarpatska (Beca, Pyňata, Pysklyvyj) podnietené protihabsburským povstaním Františka Rákociho II. Nepokojne a povstania v 17. a 18. storočí viedli k vyľudňovania pohraničného vidieka.
Koncom 18. storočia sa majiteľom Svidníka a okolitých dedín stal zemepán Sirmai, ktorý tu dal v roku 1795 vybudovať kaštieľ (dnes sídlo Galérie Dezidera Millyho Múzea ukrajinskej kultúry vo Svidníku).
Kultúrne pomery na území Svidníckeho okresu boli ovplyvňované východnými tradíciami, ktorých korene siahajú až do veľkomoravských čias. Tunajší kultúrny vývin sa sformoval najmä pod cirkevným vplyvom z Ukrajiny a Ruska. Tieto názory interpretuje slovenská historiografia 20. storočia.
Dnes historický dokumentmi doložené názory, nás utvrdzujú v názore, že najmä pod vplyvom autochtónneho obyvateľstva z Uhorska, ktoré bolo rusínskeho pôvodu a vyznavačom cyrilometodejského obradu.
Po nástupe Karola Róberta na Uhorský trón bolo toto obyvateľstvo vytláčané z centrálneho Uhorska a z Potisia. Nepoddajní „staroverci“ vyznávači cyrilometodejských tradícii z dobrej úrodnej pôdy boli vysťahovaní na neúrodné v tom čase plne zalesnené svahy Karpatského pohoria. Od tých čias boli výsmešné prezývaní „Valachmi“. Odtiaľ pochádza i názor Valašská kolonizácia. Napríklad Karol Veľký vo svojom nariadení prikazuje, že ak autochtónna šľachta, nechala pokrstiť deti v byzantskom obrade, majú jej zhabať majetky a vyhnať z Kráľovstva Ľudovíta Veľkého. Išlo o „tvrdých Rusnákov“, ktorí za žiadnu cenu neprestúpili na latinský obrad. Keďže boli slobodní, nemohli ich donútiť, preto ich trestali vyhostením na kopanice.
Je to vidieť z intenzívneho dovozu bohoslužobných kníh z Kyjeva a Haliče, písaných s staroslovienčine. Tie sa neskôr prepisovali v kláštoroch, napríklad v baziliánskom kláštore na Bukovej hore vo Veľkom Bukovci (Dnes Bukovec, okr. Stropkov). Tu bola kláštorná škola pre prípravu kantorov-učiteľov a bohatá knižnica, ktorá bola neskôr zničená. Na jej zničení sa podieľali rody Drugethovcov z Humenného, ktorých príslušníci boli vyznávačmi latinského obradu. Súčasné sa šíri ikonopisné maliarstvo. Jeho zachované pamiatky patria dodnes ku klenotom európskeho umenia.
Rodina Drugethovcov veľmi dôsledne presadzovala na svojom panstve princíp prijatý v roku 1555 na absburskom sneme „Cuius regio, talis religio“, (koho moc, toho i náboženstvo). 13. ročný Juraj IV. Dregeth na svoje meniny, za účasti svojej matky Anny Jakušičovej – Drugethovej a egerského latinského biskupa Juraja Jakušica de Orbanov zorganizovali v roku 1648 podpísanie Užhorodskej unie, kde 63 gréckokatolíckych farnosti vystúpilo spod jurisdikcie Mukačevského monastýra. Hlavnou príčinou tzv. podpisu boli ekonomické výhody duchovných. (Až do roku októbrovej revolúcie pojem gréckokatolík bol synonymum slova pravoslávny. Dnešní pravoslávni na Slovensku neuznávajú rímskeho pápeža).
Ikony zo 17. a 19. storočia sú vyhľadávanými exponátmi na výstavách umenia po celom svete. Zachované drevené kostolíky „cerkvi“ boli v roku 1968 zaradené do súboru národných kultúrnych pamiatok. Ide o jedenásť ľudových drevených stavieb sakrálneho typu a ľudových galérií v prírode pochádzajúcich zo 17. až 20. storočia. Nachádzajú sa v pohraničnom pásme: Bodružal z roku 1658, Ladomírová z roku 1742, Dobroslava z roku 1755, Miroľa z roku 1770, Príkra z roku 1777, Hunkovce koniec 18. storočia, Šemetkovce z roku 1752, Korejovce z roku 1761 a Nižný Komárnik z roku 1938, Krajné Čierno z konca 18. storočia. V roku 1986 bola do svidníckeho skanzenu prevezená cerkva z Novej Polianky, ktorá bola postavená v roku 1766. Od 8. júla do zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO sú zapísané cerkvi z Bodružala a Ladomirovej.
Hoci v minulosti išlo o príslovečne kultúrne nevyvinutú oblasť, predsa existujú správy o existencii školstva. Roku 1515 sa v Stropkove spomína mestská latinská cirkevná škola. V 16. storočí sa nachádzali cirkevné školy spravidla v sídlach fár východného a latinského obradu Vyšnom a Nižnom Komárniku, Bodružali, Príkrej, Miroli, Šarbove, Krajnej Bystrej, Krajnej Porúbke, Pstrine, Radome. Roku 1611 sa spomína škola vo Svidníku s učiteľom I. Zápotockým. Z roku 1732 pochádzajú údaje o školách v Korunkovej z okresu Stropkov. Koncom 19. storočia sa počet škôl v obciach rozširuje, ale stupňujú sa maďarizačné tendencie.
Pochovávanie (pohrebisko)
náhľad|Pohreb pápeža Jána Pavla II. Pochovávanie (dokonavý vid pochovanie) má niekoľko podobných definícií :
Podobný je termín pohreb, ktorého definície sú uvedené v rozlišovacej stránke pohreb. Ostatné údaje súvisiace s pohrebom sú uvedené v tomto článku.
Anglický výraz pre pochovávanie aj pohreb je burial, toto slovo ale najmä v archeológii na rozdiel od slovenčiny znamená aj miesto pochovania, čiže hrob, hrobku a podobne. .
Druhy pochovávania (pohrebov)
Základné delenie pochovávaní:
Z iného hľadiska rozlišujeme:
Dejiny pochovávania
V strednom paleolite a najmä v mladom paleolite sa prvýkrát sporadicky objavuje rituálne pochovávanie (s milodarmi a dokladmi piety). Od neolitu je prax pochovávania častejšia a najneskôr od bronzovej doby boli už pochovávaní zrejme všetci ľudia pospolitosti. Ľudia boli spočiatku pochovávaní na sídliskách, samostatné pohrebiská (cintoríny) sa objavujú až v neskorom paleolite a v neolite sa stávajú normou. Prípadné nebeské pohreby a pohreby do vody sú archeologicky nezachytiteľné; inak však možno skonštatovať, že kostrové pochovávanie je doložené od paleolitu a žiarové pochovávanie od neolitu (ale ojedinele už od paleolitu).
Na území Slovenska je od 13. stor. pred Kr. do 6. stor. po Kr. doložené len žiarové pochovávanie (s urnami alebo bez urien). V 6. - 9. stor., t.j. v čase prijímania kresťanstva, sa na Slovensku používalo birituálne pochovávanie, neskôr už takmer len kostrové pochovávanie. Slováci spočiatku verili, že sa po smrti zachovávajú telesné potreby duše, preto mŕtveho v hrobe zaopatrovali pre posmrtný život odevom, obuvou, ozdobami, zásobami jedla a nápojov uloženými do keramických nádob, zbraňami, pracovnými nástrojmi, obľúbenými predmetmi, platidlom a podobne. Tieto predmety slúžili na uspokojenie potrieb mŕtveho jednak na obdobie putovania duše do záhrobia a jednak do okamihu pravidelného dopĺňania zásob pri spomienkových dňoch, sviatkoch mŕtvych, výročiach úmrtia a pod. V prípade smrti muža z vyššej spoločenskej vrstvy Slovanov (Slovákov) sa pociťovala potreba zabezpečiť po smrti aj jeho sexuálne potreby (inak by sa z neho vraj stal upír), preto boli rituálne zabíjané ženy (manželky, otrokyne), aby mohli mŕtveho sprevádzať do záhrobia. Nahradenie spomenutej pohanskej výbavy kresťanskou výbavou hrobov, t.j. vkladanie modlitebnej knižky, ruženca a pod. a z milodarov už len platidiel do hrobu, sa začalo objavovať až relatívne veľmi neskoro. Pokiaľ ide o orientáciu mŕtvoly, Slovania prevažne mŕtvych ukladali nohami smerom na východ a táto orientácia na Slovensku prevažovala až do 20. stor. Alternatívne však existovalo (až do 1. svetovej vojny) aj pochovávanie, pri ktorom boli nohy orientované k osade alebo k vodnému toku oddeľujúcemu cintorín od osady. Čo sa týka polohy pohrebiska, Slováci volili háje a iné stromami porastené posvätné miesta (t.j. miesta vzdialené od sídiel), pretože verili, že duša mŕtveho po smrti sídli v strome a možno ju vidieť v podobe vtáka sídliaceho na stromoch. Táto tradičná viera bola taká silná, že hoci uhorský kráľ Ladislav už v 11. storočí nariadil, aby sa mŕtvi pochovávali pri kostoloch, Slováci až do 17. storočia ešte mŕtvych pochovávaní aj v lesoch a hájoch bez prítomnosti kňaza.
Pohreb (ako súbor zvykov, úkonov a obradov) na Slovensku
V etnológii a podobných odboroch je pohreb komplex obradov, zvykov a úkonov vykonávaných v súvislosti so smrťou a pochovaním mŕtveho (vrátane samotného pochovania), a to:
Pretože sa verilo, že každý mŕtvy má zo smrti pocit krivdy a snahu pomstiť sa živým, zaobchádzanie s mŕtvym bolo vždy spojené s osobitnými zásadami, ktoré mali zabezpečiť, aby sa z neho nestal revenant alebo upír. Po skonštatovaní smrti bol mŕtvy najprv obradne oplakávaný a zatlačili mu oči, podviazali bradu a do žiadanej polohy zviazali končatiny. Následne mŕtveho (spravidla staršie ženy) umyli, obriadili, obliekli (do sviatočného odevu, ktorý si zosnulý pred smrťou sám pripravil) a vystrojili, aby bol pripravený na odchod duše a do truhly. Vystrojeného mŕtveho potom ešte obalili do bielej plachty s otvorom pre tvár. Verilo sa, že pri prvom zvonení odchádza duša z tela, zostáva v okolí domu, po pohrebe drží stráž na cintoríne až do úmrtia ďalšieho človeka a až vtedy odchádza do záhrobia, kde čaká na posledný súd. Do truhly sa nesmelo dostať perie (inak by mŕtvy chodil otravovať pozostalých) ani seno či slama (inak by vznikla neúroda); naopak sa do truhly pridávali peniaze, kúsok plátna, obľúbené menšie predmety mŕtveho (ruženec, fajka, fľaša alkoholu a pod.) a u osôb, ktoré zomreli nečakane a pod., sa pridávali ešte rôzne zeliny, špeciálne semená a podobne. Truhla s mŕtvym ostávala spočiatku v dome a čo najdlhšie otvorená, pretože sa verilo, ako už bolo spomenuté, že jeho duša je ešte v blízkosti a lúči sa svetom. Kým bol mŕtvy v truhle vystavený v dome, boli ho treba strážiť aj v noci, aby ho nepreskočila mačka alebo pes a aby pri ňom nezhasla špeciálna sviečka, a na stole musel stáť chlieb a pohár so svätenou vodou. Aby sa nestal revenantom, musel byť uložený nohami k dverám a hlavou smerom do kúta s obrazmi, a nohami von ho museli aj vynášať. V dome sa až do pohrebu nesmeli vykonávať nijaké práce a nesmelo sa hýbať vecami mŕtveho. Pri prvom zvonení sa s mŕtvym prišla rozlúčiť rodina a susedia. Pri vynášaní truhly z domu truhlou trikrát udreli o prah, aby sa duša rozlúčila s domom. Katolícky pohrebný obrad sa konal vo dvore, pred kostolom (po roku 1945 aj v kostole) alebo na cintoríne. Pri návrate pozostalých z cintorína sa často vykonávali úkony simulovaného hľadania mŕtveho v dome a očistné čistenie domu. Po pohrebe sa spravidla uskutočnil kar. Pohreb v širšom zmysle zahŕňa aj spomienkové úkony pri výročných príležitostiach (spomienkové dni, Všechsvätých, Dušičky). Pohrebný obrad u detí do prvého prijímania mal jednak redukovanú formu a jednak bol koncipovaný nie ako smútočný, ale ako radostný (mal vyjadriť radosť, že k Bohu bola povolaná nevinná duša).
Bernolákova ulica (Martin)
Bernolákova je ulica v Martine, v centrálnej časti mesta.
Popis
Na západnom konci začína križovatkou s Bottovou ulicou a nadväzuje na Robotnícku ulicu v blízkosti železničného priecestia. O kúsok ďalej sa nachádza križovatka s Novákovou ulicou. Na východnom konci končí križovatkou ulíc Pavla Mudroňa, Francisciho a Kohútova.
Je to obojsmerná komunikácia, v každom smere je jeden jazdný pruh. Jazdné pruhy sú široké. Popri ceste po oboch stranách vedie chodník. Ulica slúži aj ako prístupová cesta pre SAD na autobusovú stanicu.
Dopravná situácia
Podľa sčítania dopravy z roku 2010 bola hodinová intenzita dopravy na tejto ulici 515 motorových vozidiel, čo je pri prepočítaní na 24 hodín 8750 vozidiel.
Významné objekty
Na Bernolákovej ulici sídli Obchodná akadémia, najkvalitnejšia stredná škola v Martine a prvá stredná škola obchodného charakteru na Slovensku. Pri Obchodnej akadémii sa nachádza zastávka autobusovej dopravy. Zastavujú tam linky MHD 7, 10, 24, 42, 52 a niektoré prímestské spoje.
Z ulice je tiež vstup do areálu bývalej Tatra nábytkárne.
Pôvod názvu
Pomenovaná je podľa kodifikátora prvej spisovnej slovenčiny – Antona Bernoláka.
NGC 1224
NGC 1224 je galaxia v súhvezdí Perzeus, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 20. augusta 1885.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
Escape Velocity
„Escape Velocity“ je skladba britskej elektronickej skupiny The Chemical Brothers, vydaná ako propagačný singel z ich albumu Further z roku 2010. Skladba je použitá vo videohre Gran Turismo 5.
Jazdec na drevenom koni
Jazdec na drevenom koni je básnická zbierka z roku 1967, ktorú napísal gruzínsky básnik Moris Pocchišvili. Na Slovensku vyšla v roku 1972. V zbierke je aj báseň, ktorú autor napísal v Bratislave a ďalšia, ktorú napísal v Banskej Bystrici, počas pobytu na Slovensku.
Michelle Obamová
Michelle LaVaughn Robinson Obamová (* 17. január 1964, Chicago, Illinois, USA) je americká právnička a bývalá prvá dáma Spojených štátov. Je manželkou 44. prezidenta USA, Baracka Obamu.
Životopis
Michelle LaVaughn Robinsonová sa narodila Fraserovi Robinsovi III. a Mariane Shieldsovej Robinsonovej. Matka pracovala ako gazdiná na plný úväzok, až kým Michelle nenastúpila na vysokú školu. Korene Robinsovej a Shieldsovej rodiny siahajú do obdobia občianskej vojny v Amerike. Jej pra-pra dedko z otcovej strany, Jim Robinson, bol americký otrok v štáte Južná Karolína, kde niektorí členovia jeho rodiny žijú dodnes. Jej pra-pra-prababička z matkinej strany, Melvinia Shieldsová, bola tiež otrokyňou, ktorá otehotnela s belochom. Jeho meno je neznáme.
Je matkou dvoch dcér, Malie (* 1998) a Sashy (* 2001), a sestrou Craiga Robinsona, basketbalového trénera mužov na Oregon State University.
Saint-Quentin-de-Chalais
Saint-Quentin-de-Chalais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Germolles-sur-Grosne
Germolles-sur-Grosne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Alexander Bröstl
prof. JUDr. Alexander Bröstl, CSc. (* 19. jún 1953, Košice) je slovenský právnik, pedagóg, diplomat a sudca.
Božia vôľa
Božia vôľa je vôľa boha.