cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zvony pre bosých
Autor vlastnými slovami o diele
''„Vojna je tu iba pozadím, vytvára tlak na štyroch ľudí, ktorí si medzi sebou riešia určité problémy. Nachádzajú sa v krajnej situácii, ktorá nie je veľmi odlišná od podobných v nevojnových podmienkach. V situácii totiž dochádza k určitej deformácii vzťahov, zapríčinenej úbytkom humanizmu. Vojna je krajnou formou takéhoto spoločenského napätia, každý skutok v nej je riskantnejší, lebo človek tu dáva do hry to najcennejšie – svoj život. …Dnes, keď sa rozpráva vo svete o stámiliónoch obetí budúcej atómovej vojny, nakrútil som príbeh, v ktorom dvaja partizáni nie sú schopní zabiť jedného Nemca, lebo cítia cenu života, lebo ani vojna v nich nedokázala zničiť úplne všetko. V tomto je humanizmus môjho filmu.“''
Úryvky z dobových recenzií
Pavol Branko: ''„Je životne nutné sa v umení vracať do ťažkej minulosti, nezabúdať a nedať zabudnúť. Ale je dobré, keď tieto návraty prebiehajú na pôde psychiky, ktorá v sebe skoncovala s vojnovým stavom a podpísala mier.“''
P. Kameník: ''„Iba v závere sa presvedčivejšie podarí položiť otázku o zmysle ľuského života v čase vojny a o význame konania v tomto čase. Aká škoda, že až na konci. Film Zvony pre bosých, zastal uprostred cesty. Hoci myšlienka bola príťažliv a náročná, sily nevydržali. Dnes sa začína hovoriť o formalizme československého filmu. Nazdávam sa, že tento formalizmus nie je zámerný. Je dôsledkom zaujímavého, ale pre film a spoločnosť neúnosného rozporu: kým v posledných rokoch nám konečne rastú mladé režisérske osobnosti, umelecká, mysliteľská, ba aj spoločenská náročnosť na scenári za ostáva. Dokazuje to aj nový slovenský film.“''
''„K nejpozoruhodnějším slovenským filmům v poslední době patří především Zvony pre bosých režiséra Stanislava Barabáše. Je to strhující studie vztahů několika lidí v okamžiku, kdy stojí na křivatce života a smrti. ... Nepochybne jde o dílo, které přesahuje průměr.“''
Richard Blech: ''„Zvony pre bosých je tretí Barabášov film. Bez obáv možno povedať, že najlepší z tejto trojice. Barabášovi sa podarilo vniesť do filmu atmosféru napätia, zladiť veľmi dobrené herecké výkony Mullera, Rajniaka a poľskej herečky Ewy Krzyzewskej. Výrazný je aj Lukavského poručík, poznačený suverenitou hereckej osobnosti. A najpríjemnejším prekvapením je profesionálna úroveň kameramanského umenia Vincenta Rosinca.“''
JB: ''„Nový slovenský film Zvony pre bosých, je náročné filmové dielo, ktoré je vytvorené na dobrej úrovni. Režisérska i herecká práca ho stavia medzi najlepšie slovenské filmy roku 1965. Práve preto mal by tento film násjť v kinách dostatok divákov. Okrem svojej užitočnej a všeobecne platnej myšlienky ukazuje tento film, že so slovenskou kinematografiou nie je to také zlé, ako sa niekedy predpokladá a že pri serióznej práci dokážeme aj u nás vytvárať dobré filmy.“''
Chanel No. 5
Inšpirácia
Ženské voňavky sa tradične delili na dve základné kategórie. „Ctihodné dámy“ uprednostňovali vône jediného záhradného kvetu, zatiaľ čo sexuálne provokatívne indolické parfumy s obsahom zvieracieho pižma alebo jazmínu sa spájali so ženami šedej zóny, prostitútkami či kurtizánami. Coco Chanel hľadala novú vôňu, takú, ktorá by oslovila modernú ženu a vystihla ducha slobody ženy 20. rokov 20. storočia.
Názov parfumu No. 5
S číslom päť sa spájali aj niektoré javy v záhradách opátstva, ktoré prechádzali do okolitých svahov posiatych skalnými ružami.
V roku 1920, keď jej na posúdenie predložili malé sklenené fľaštičky so vzorkami vôní s číslami 1 až 5 a 20 až 24, Chanel si vybrala fľaštičku číslo 5. Svojmu hlavnému parfumérovi Ernestovi Beauxovi, ktorého poverila vývojom novej vône, povedala: „Svoje kolekcie šiat predstavujem piateho mája, piateho mesiaca v roku, a preto necháme túto vzorku číslo päť, aby si tento názov ponechala, prinesie to šťastie“.
Vôňa
Coco Chanel chcela vyvinúť novú, výrazne modernú vôňu už dlhšie pred rokom 1920. V tom čase bol jej milencom ruský veľkovojvoda Dmitri Pavlovič Romanov, vrah Rasputina. Vojvoda ju na Francúzskej riviére zoznámil s Ernestom Beauxom, hlavným parfumérom firmy A. Rallet and Company, kde bol zamestnaný od roku 1898. Spoločnosť bola oficiálnym dodávateľom parfumov pre ruskú kráľovskú rodinu. Obľúbenou vôňou cárovnej Alexandry, ktorú špeciálne pre ňu vytvoril A. Rallet v Moskve, bola opulentná kolínska voda s ružou a jazmínom s názvom Rallet O-De-Kolon N°1 Vesovoi.
Počas Ruskej občianskej vojny sa Beaux pripojil k Bielym. Roky 19171919 strávil ako poručík ďaleko na severe, kde v poslednej arktickej základni kontinentu, Archangeľsku, kde vo väznici vypočúval boľševických väzňov. Polárny ľad, mrazivá prímorská krajina a belosť zasneženého terénu podnietili jeho túžbu zachytiť sviežu vôňu tejto krajiny v novom parfume.
Kľúčom bolo Beauxovo použitie aldehydov. Aldehydy sú organické zlúčeniny uhlíka, kyslíka a vodíka. Manipuláciou v laboratóriu v kľúčových fázach chemickej reakcie dosiahol zastavenie chemického procesu a izoláciu vône. Pri kreatívnom použití tak aldehydy pôsobia ako zosilňovače arómy. Beauxov študent Constantin Weriguine sa vyjadril, že aldehyd, ktorý Beaux použil, mal čistý tón Arktídy, „topiaci sa zimný tón“. Beaux pripravil pre Chanel desať sklenených fľaštičiek na posúdenie, a očísloval ich 1–5 a 20–24, s rôznymi variáciami zlúčeniny. „Číslo päť. Áno,“ povedala Chanel neskôr, „to je to, na čo som čakala. Parfum ako nič iné. Ženský parfum s vôňou ženy“.
Saint-Orens (Gers)
Saint-Orens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zblízka
Zblízka je názov debutového štúdiového albumu, ktorý v roku 2002 cez hudobné vydavateľstvo Milenium records vydala slovenská speváčka Lucia Šoralová.
Carmen Geiss
Carmen Geiss (rodená Schmitz, * 5. máj 1965, Kolín nad Rýnom, Nemecko) je nemecká podnikateľka, fitnes trénerka, speváčka, televízna herečka, bývalá modelka a manželka Roberta Geissa.
Životopis
Carmen Geiss pochádza z Kolína nad Rýnom. V roku 1982 bola zvolená za Miss Fitness. Vo vysielaní Rudiho prázdninovej show v rokoch 1994 až 1996 bola videná ako sprievod Rudiho Carrella.
Viera Kováčiková
JUDr. Viera Kováčiková (* 1954, Vrádište) je bývalá slovenská prokurátorka. Od 11. augusta 2020 do 14. decembra 2020 bola po odchode vtedajšieho generálneho prokurátora Jaromíra Čižnára zastupujúca generálna prokurátorka SR. V tom čase bola tiež prvou námestníčkou Generálnej prokuratúry SR, od 30. novembra do 14. decembra ju však počas jej práceneschopnosti zastupoval Jozef Szabó.
Carmen Geiss
Životopis
Od januára 2011 je hlavnou postavou s Robertom Geissom v televíznej šou Geissenovci – Ťažký život milionárov (Die Geissens – Eine Schrecklich Glamouröse Familie), ktorá zobrazuje život jej rodiny. Pre sériu naspievala ústrednú pieseň Jet Set.
Viera Kováčiková
Profesijný životopis
V rokoch 1973 až 1978 študovala na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. Od roku 1978 pôsobí v prokuratúre, začínala ako právna čakateľka na Okresnej prokuratúre v Trenčíne. Do funkcie prokurátorky bola vymenovaná v roku 1980. V rokoch 1995 až 1996 vykonávala funkciu okresnej prokurátorky v Trenčíne, od roku 1997 bola krajskou prokurátorkou v Trenčíne. Pôsobila v Justičnej akadémii ako členka skúšobnej komisie pre oblasť ústavného práva.
V máji 2019 Kováčiková nahradila vo funkcii Petra Šufliarskeho, ktorý požiadal o uvoľnenie zo svojho postu k 1. aprílu 2019 po medializácii jeho komunikácie s podnikateľom Marianom K. Následne Jaromír Čižnár jeho rezignáciu prijal. Kováčikovú do funkcie námestníčky vymenoval Čižnár v prvej polovici mája 2019.
Po odchode generálneho prokurátora Čižnára od 11. augusta 2020 do 30. novembra 2020 z titulu prvej námestníčky Generálnu prokuratúru dočasne viedla.
Kováčiková sa 24. novembra 2020 vyjadrila, že z dôvodu opakovaných osobných útokov na jej osobu a vyvodenia osobnej zodpovednosti za svoje nesprávne konanie po zistení pozitívneho výsledku testu na COVID-19 (išla ešte na GP odovzdať agendu), odíde k 30. novembru 2020 z generálnej prokuratúry a tým pádom aj z postu prvej námestníčky a zastupujúcej generálnej prokurátorky SR.
Napokon sa postu prvej námestníčky GP a postu prokurátorky vzdala až 15. decembra 2020, avšak od 1. decembra bola práceneschopná, pričom ju na všetkých jej postoch zastupoval počas tohto obdobia Jozef Szabó.
Nožnicový stan
náhľad|Nožnicový stan
Nožnicový stan je stan, ktorý je nazvaný podľa systému rámu stanu. Pri rozkladaní sa stan nemontuje stačí iba stan roztiahnuť a zacvakúť niekoľko patentov a nožnicový systém umožní stan začať používať. Jednotlivé diely môžu byť skrutkované alebo nitované a pripomínajú nožnice.
Rám je vyrobený z kovu a tvorí obvod na ktorom sa drží strecha a steny z látky.
Látka je nepremokavá syntetická tkanina s vrstvou PVC alebo PU (polyuretán).
Použitie nožnicových stanov
Vďaka stabilite stanu, rýchlemu použitiu do pár minút, ľahkej preprave a veľkej úžitkovej ploche je stan využívaný najmä. a iné
Sankcia (trest)
Sankcia je jednak negatívny dôsledok porušenia právom (spravidla v právnej norme či zmluve) stanovenej povinnosti, t.j. konkrétny trest, konkrétna náhrada škody a pod., a jednak názov časti právnej normy (prípadne zmluvy), ktorá tento negatívny dôsledok stanovuje.
V súkromnom práve sankcia svojou povahou zodpovedá reštitúcii nebo reparácii - t.j. je to napr. náhrada škody. Vo verejnom práve (najmä v trestnom a správnom práve) má sankcia represívnu povahu - t.j. sú to tresty a správne tresty. Špecifické rysy majú sankcie v medzinárodnom práve verejnom.
Zastupiteľstvo Žilinského samosprávneho kraja
Zastupiteľstvo Žilinského samosprávneho kraja je jedným z orgánov Žilinského samosprávneho kraja.
Zastupiteľstvo zabezpečuje výkon činností a rozhoduje o kľúčových témach Žilinského samosprávneho kraja. Pôsobnosť Zastupiteľstva Žilinského samosprávneho kraja určuje zákon NR SR č. 302/2001 Z. z. o samospráve vyšších územných celkov (zákon o samosprávnych krajoch) v platnom znení.
Zastupiteľstvo sa skladá z 57 poslancov volených v priamych voľbách. Predseda Žilinského samosprávneho kraja je zároveň i predsedom Zastupiteľstva.
História
Žilinský samosprávny kraj a jeho Zastupiteľstvo boli opäť zriadené v roku 2001 po reforme verejnej správy za vlády Mikuláša Dzurindu.
Prvé tri volebné obdobia trvali štyri roky, po voľbách v roku 2013 sa obdobie predĺžilo na päť rokov. Čo sa týka zloženia a reprezentovania obyvateľov Žilinského samosprávneho kraja, zastupiteľstvo je pri pomere 12 000 až 15 000 obyvateľov na jedného poslanca pomerne spravodlivé.
Volebné obvody a zastupiteľstva sú určené hranicami okresov. Týmito obvodmi sú:
Volebné obdobie 2017 – 2022
Výsledky volieb Politické zastúpenie v krajskom zastupiteľstve
Zastupiteľstvo ŽSK (2017-2022)
(Poslanci Zastupiteľstva v minulých funkčných obdobiach: pozri kategóriu: Zoznamy poslancov Žilinského samosprávneho kraja)
==== Komisie Zastupiteľstva ==== Zastupiteľstvo si zriaďuje komisie ako svoje poradné, kontrolné, iniciatívne orgány, a to buď ako stále alebo dočasné orgány. Ich činnosť sa riadi Rokovacím poriadkom komisií Zastupiteľstva ŽSK.
Saint-Orens-Pouy-Petit
Saint-Orens-Pouy-Petit je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Ost
Saint-Ost je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maníny
Maníny sú geomorfologickou časťou Manínskej vrchoviny. Zaberajú masív Veľkého a Malého Manína, rozdelených hlbokou Manínskou tiesňavou.
Polohopis
Nachádzajú sa asi severovýchodne od Považskej Bystrice, východne od údolia Váhu. Územie zaberá západný okraj Manínskej vrchoviny, ktorá je podcelkom Súľovských vrchov. Východným a severným smerom pokračuje Manínska vrchovina, západne a južne Maníny vymedzuje Považské podolie s podcelkom Podmanínska pahorkatina.
Turizmus
Poloha územia v blízkosti mesta Považská Bystrica, no najmä atraktívna národná prírodná rezervácia Manínska tiesňava a neďaleká prírodná rezervácia Kostolecká tiesňava lákajú do tejto časti Súľovských vrchov celoročne množstvo turistov. Vrchol Veľkého Manína poskytuje ďaleké výhľady na okolité pohoria i údolie Váhu.
Star Trek VI: The Undiscovered Country
Príbeh
V Klingonskej ríši exploduje mesiac Praxis, ktorý má pre celé impérium kľúčový význam. Následne hrozí zničenie ekosystému Qo'noSu, domovskej planéty Klingonov, a nevyhnutné zrútenie ríše.
Ako prejav dobrej vôle sa snaží pomôcť Spojená federácia planét, ktorá vyšle loď Enterprise na rokovanie o ukončení nepriateľstva medzi oboma národmi. Pri stretnutí oboch lodí však vznikne nehoda. Iná, zamaskovaná klingonská loď vystrelila fotónové torpédo a zariadila to tak, aby sa zdalo, že pálila Enterprise. Ich cieľom bolo takto zastaviť prvé kolo rozhovorov medzi Klingonmi a Federáciou.
Kapitán Kirk, ktorý lodi velí, cíti zodpovednosť a vyhlási kapituláciu, následne je spolu s doktorom McCoy zajatý. Medzitým je velením lode poverený Spock, ktorý sa snaží objasniť príčiny paľby a de facto tak vykonania vojnového aktu Klingonom. Zisťuje sa, že nepálila Enterprise, ale ďalšia maskovaná klingonská loď, letiaca za loďou Federácie, ktorá chcela vojnu vyvolať.
Kirk a McCoy sú medzitým klingonským súdom odsúdení na doživotné väzenie v trestaneckej kolónii na planetoide Rúra Penthe, známom ako cintorín cudzincov. Panujú tu otrasné pomery. Spockovi sa však podarí kapitána po čase vyslobodiť a odhaliť, že teroristi majú v pláne zaútočiť na prezidenta Spojené federácie planét na ďalšom rokovaní o mieri medzi Klingonskou ríšou a Spojenou federáciou planét. Koniec časti článku, ktorá prezrádza zápletku alebo rozuzlenie diela.
Súľovská kotlina
Súľovská kotlina je geomorfologickou časťou Súľovských skál. Leží na území okresov Bytča a Považská Bystrica a v jej severnej časti leží obec i hrad Súľov.
Polohopis
Súľovská kotlina zaberá centrálnu časť Súľovských skál, ktoré sú podcelkom Súľovských vrchov. Kotlinu obkolesuje veniec hôr, ktorý narušujú len tiesňavy riek Domanižanka v južnej, Manínsky potok v strednej a Hradnianka v severnej časti, odvádzajúce vodu západným smerom do Váhu.
Osídlenie
Kotlina je stredne husto osídlená a nachádzajú sa tu obce Súľov-Hradná, Vrchteplá, Bodiná, Prečín, Počarová a Zemianska Závada. Okolie obce Súľov sa písomne spomína už v roku 1193, čím patrí k najstarším sídlam regiónu. Ten v minulosti spravovalo panstvo z blízkeho Súľovského hradu.
Svetová kvalifikácia v hádzanej žien na LOH 2012
Svetová kvalifikácia v hádzanej žien na LOH 2012 bola medzinárodná kvalifikácia v hádzanej žien na Letné olympijské hry 2012 v Londýne, ktorú organizuje Medzinárodná hádzanárska federácia (IHF). Konala sa v 3 krajinách: Francúzsku, Španielsku a Dánsku od 25.27. mája 2012, za účasti 12 tímov rozdelených do 3 skupín. Miestenku si vybojovalo 6 družstiev.
Súľovská kotlina
Doprava
Južnou časťou kotliny a obcou Prečín vedie cesta II/517 (Rajec – Považská Bystrica, na ktoré sú napojené sídla v celej juhozápadnej časti územia. V strednej časti ležiaca Vrchteplá je malebnou Manínskou tiesňavou prístupná po ceste III. triedy 1967 s mestom Považská Bystrica a do severne situovaného Súľova je prístup cestou III/2003 cez Jablonové.
Turizmus
Centrálna časť Súľovských vrchov patrí medzi vyhľadávané turistické lokality. Jedinečné skalné mestá a útvary a málo dotknutá príroda Súľovských skál, čoby územia v CHKO Strážovské vrchy, sú atraktívne a dobre dostupné pre celoročnú turistiku. V severnej časti sa v blízkosti Súľova nachádza ruina Súľovského hradu, no tiež viacero jaskýň. Hustá sieť turistických chodníkov je sedlami prepojená s okolitými kotlinami a obcami. Celá oblasť je vyhľadávaná aj horskými cyklistami, ktorí využívajú lesné a poľné cesty a chodníky.
Svetová kvalifikácia v hádzanej žien na LOH 2012
Kvalifikácia
Kvalifikačný turnaj 2
Kvalifikačný turnaj 3 Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v aktuálnom medzinárodnom ELO rebríčku k 1. februáru 2012.
SOR TN 12
SOR TN 12 je český čiastočne nízkopodlažný trolejbus vyrobený v roku 2008 v dvoch prototypoch spoločnosťou SOR Libchavy. TN 12 je prvým trolejbusom spoločnosti SOR, ktorá sa tak stala po Škode a ostravskom dopravnom podniku (trolejbusy Solaris Trollino) tretím výrobcom vozidiel elektrickej nekoľajovej trakcie v Česku.
Konštrukcia
Trolejbus TN 12 využíva karosériu mestského autobusu SOR BN 12, respektíve jeho varianty poháňanej zemným plynom so zosilnenou strechou, ktorá je označená ako BNG 12. Skelet vozu je panelovej konštrukcie vyrobený z uzavretých oceľových profilov, na ktoré sú lepené plechy a polyesterové lamináty. Karoséria koncepcie „low entry“ môže mať troje alebo štvoro dvere, u druhých (tretích) dverí sa nachádza výklopná plošina pre nástup a výstup cestujúcich na invalidnom vozíku. Predná časť vozu je nízkopodlažná s podlahou vo výške 340 mm na vozovkou (vo vstupoch znížená na 320 mm), zadná časť vozidla nad zadnou hnacou nápravou (od druhých, resp. tretích dverí) má podlahu vo výške 800 ma je prístupná po schodíkoch z interiéru a vďaka zadným dverám aj zvonku. Predná náprava je lichobežníková s nezávisle zavesenými kolesami od Sorum, zadná je tuhá.
Elektrická výzbroj sa líši podľa typu trolejbusu. Voz označený ako TN 12 A (prvý prototyp) je vybavený striedavú výzbrojou s netradičným riešením pohonu, ktorý vyvinula firma Czetro z Ostrova. Trolejbus disponuje IGBT trakčným meničom od spoločnosti Pintr EP, asynchrónnym trakčným motorom s výkonom 120 kW od firmy SKD Trade a dvojstupňovou automatickou, pneumaticky ovládanou prevodovkou Praga. Menič okrem regulácie výkonu trakčného motora aj riadi proces preraďovania rýchlostných stupňov, motor tak možno využívať aj v oblasti vyšších krútiacich momentov, čo umožní rovnaké dynamické vlastnosti vozu pri nižšom výkone motora. Ten má spoločne s prevodovkou hmotnosť 580 kg, zatiaľ čo motor bežnej koncepcie váži obvykle 750 kg. Väčšina častí elektrickej výzbroje je zabudovaná do motorového priestoru v zadnej časti vozu, výnimkou je vstupné istenie, odrušenie a brzdový odporník, ktoré sa nachádza pod plastovou truhlou na streche nízkopodlažnej časti trolejbusu.
Model TN 12 C (druhý prototyp) je vybavený štandardnou striedavou výzbrojou TV Europulse od firmy Cegelec a asynchrónnym trakčným motorom s výkonom 175 kW od spoločnosti Pragoimex. Ten je umiestnený v motorovom priestore v zadnej časti vozu, ďalšie časti elektrickej výzbroje (napr. hlavný a pomocný menič) sa nachádza v bočnej truhle a v krytom priestore na streche vozu.
Prototypy
thumb|Prototyp trolejbusu SOR TN 12 A na veľtrhu Autotec 2008 Spoločnosť SOR Libchavy koncipovala svoj prvý trolejbus ako ponuku pre východoeurópske a balkánske trhy, kde bol v čase vývoja tohto vozu vozový park mnohokrát zastaraný. Nový trolejbus mal ponúknuť, okrem štandardov bežných v západnej a strednej Európe (nízkopodlažné prevedenie, dobrá kvalita, antikorózna ochrana, elektrická výzbroj s rekuperáciou, dlhá životnosť, a i.), aj nízku obstarávaciu cenu a nižšie náklady na údržbu. Na vývoji a výrobe prvého prototypu sa okrem SORU (mechanická časť) podieľali aj ďalšie české podniky: Czetro (trakčný pohon), SKD Trade (trakčný motor), Pintr ED (trakčný menič) a Dopravný podnik Ostrava (konečná montáž a skúšky).
thumb|left|Voz TN 12 A v Tepliciach Štvordverová karoséria prvého prototypu TN 12 A bola vyrobená v závode SOR Libchavy už v roku 2006, kedy bola rozpracovaná zákazka dodávky trolejbusov pre Kišiňov, tento kontrakt ale nebol uzavretý. Po ukončení vývoja novej elektrickej výzbroje v roku 2008 mal byť trolejbus skompletizovaný v Dopravným podniku mesta Pardubic, prednosť však dostal ostravský dopravný podnik, ktorý už mal skúsenosti s dokončovaním trolejbusov Solaris Trollino vo vlastnej trolejbusovej vozovni. Karoséria preto bola 28. apríla 2008 pretiahnutá do Ostravy. Ešte nedokončený a nepojazdný trolejbus bol na začiatku júna toho roku vystavený na veľtrhu Autotec v Brne, po návrate do Ostravy, kompletizácie a rôznych skúškach vyšiel 9. augusta 2008 na prvú skúšobnú jazdu mimo areál vozovne. Od 15. septembra sa vykonávali typové skúšky vozu a na začiatku novembra 2008 sa začala skúšobná prevádzka bez cestujúcich v ostravskej trolejbusovej sieti. Dňa 2. marca 2009 (alebo 3. februára ) bol zaradený do stavu Dopravného podniku Ostrava (DPO) a bol označený evidenčným číslom SOR1, interne v DPO ako ev. č. 9999. Voz však naďalej zostal v majetku výrobcov, ktorí sa podieľali na jeho konštrukcii. Do skúšobnej prevádzky s cestujúcimi bol prvýkrát vypravený 16. marca 2009, vzhľadom k atypickej elektrickej výzbroji musel behom homologizácie absolvovať 20 000 skúšobných kilometrov. Skúšobná prevádzka v Ostrave bola ukončená 18. decembra 2009, trolejbus potom zostal niekoľko mesiacov odstavený vo vozovni, 6. apríla 2010 bol odvezený do Libchavy. Nedlho potom bol prevezený do Pardubíc, kde mal byť na tamojšej trolejbusovej sieti dopravným podnikom testovaný. K tomu ale nedošlo, takže sa vrátil späť do SORu. Tu bol odstavený do konca roku 2010. Začiatkom roku 2011 prenajatý dopravcovi Veolia Transport Teplice/Arriva Teplice/Arriva City, ktorý ho s evidenčným číslom 100 využíval v trolejbusovej doprave v Tepliciach. Na žiadosť výrobcu a zároveň majiteľa bol v júni 2018 odstavený a od roku 2019 je exponátom Múzeum veľkých volantov v Loučne.
thumb|Ostravský trolejbus SOR TN 12 C Druhý voz, prototyp modelu TN 12 C, je aj štvordverového prevedenia. Jeho karoséria bola do Ostravy dodaná 22. septembra 2008, dokončený bol v trolejbusovej vozovne počas mesiaca, vlastnou silou sa po jej areáli pohyboval už 20. októbra. Od výroby má ostravský náter a je v majetku DPO. Dňa 13. januára 2009 sa začali skúšobné jazdy bez cestujúcich, do stavu dopravného podniku bol trolejbus s evidenčným číslom 3911 zaradený 30. apríla 2009 (alebo 1. mája ). Skúšobné jazdy s cestujúcimi sa začali 3. júna 2009, ukončené boli na jeseň. Po schválení dráhovým úradom bol v bežnej prevádzke v ostravskej trolejbusovej sieti. Pre zvýšenie spoľahlivosti bola jeho zadná náprava typu DANA nahradená novou nápravou Rába. Trolejbus jazdil do decembra 2017, kedy bol kvôli poruche elektrickej výzbroje odstavený. Podľa DP Ostrava bola oprava neekonomická, na konci roka 2018 bol voz vyradený a následne zošrotovaný.
Dodávky trolejbusov
Vyrobené boli dva trolejbusy TN 12.
Urban V.
Blahoslavený Urban V., rodným menom Guillaume de Grimoard, (* 1310, Le Pont-de-Montvert, Francúzsko – † 19. december 1370, Avignon) bol 200. pápež katolíckej cirkvi. Sídlil v Avignone.
Pápežský úrad zastával v dobe od 28. septembra 1362 do svojej smrti.
Viedol prísny život a bojoval proti svätokupectvu, presadzovaniu príbuzných na dôležité miesta a proti nemravnosti u cirkevných predstaviteľov a mníchov. 1. novembra 1368 korunoval v bazilike sv. Petra v Ríme za rímsku cisárovnú Alžbetu Pomoranskú, českú a rímsku kráľovnú. Po korunovácii sa vrátil do Avignonu.
Bifórium
náhľad|Bifórium na renesančnej zvonici pri [[Bazilika svätého Kríža (Kežmarok)|Bazilike svätého Kríža, 16. storočie, Kežmarok]] Bifórium alebo bifora je forma združeného okna deleného stredným stĺpom na dve oblúkové polia, typické predovšetkým pre románsku a gotickú architektúru. Obdobnou formou združeného okna je trifórium.
Bifórium sa začalo objavovať v neskoroantickej a najmä v rannokresťanskej architektúre. V byzantskej architektúre sa skôr bežne vyskytuje trifórium, ale aj bifórium ako je napríklad Bazilika Sant'Apollinare Nuovo v Ravenne. V západnej predrománskej architektúre je bifórium oveľa častejšie vo vizigótskych a predrománskych kostoloch v Astúrií a Galícií. Najčastejšie sa vyskytujú v románskej a gotickej architektúre. Bifórium zohráva osobitnú úlohu v maurskej a mudéjarskej architektúre na Pyrenejskom polostrove. Bifórium sa primárne používalo na sakrálnych stavbách niekedy aj v dvoch či troch úrovniach nad sebou. Výnimočné prípady použitia sú na svetských stavbách ako je napríklad románsky palác na Spišskom hrade. Okná s rozdeľoval v strede stĺp s pätkou a hlavicou, v neskororománskom období mal už aj polygonálny prierez ovplyvnený prenikajúcou gotikou. Pri tehlovej architektúre a neskôr v gotickom období bol stredový stĺp nahradený jednoduchým murovaným pilierom. Bifórium bolo často používané aj v období renesancie. V barokovej a klasicistickej architektúre bolo bifórium do značnej miery zabudnuté alebo nahradený prvkami, ako je napríklad benátske okno. V 19. storočí sa bifórium vrátilo do módy hlavne v období eklekticizmu, neorománskej a neogotickej architektúre.
Polomec
Polomec je potok v Lúčanskej Fatre na Hornom Považí na území okresu Žilina. Je to ľavostranný prítok Turianskeho potoka, meria 5,2 km a je tokom V. rádu. Preteká neobývaným územím v chotári obce Turie.
Prameň
Pramení v Lúčanskej Fatre na východných svahoch Kozla, v sedle s vrchom Kobylie , v nadmorskej výške približne
Opis toku
Od prameňa tečie severovýchodným smerom po pravostranný prítok zo severných svahov Kobylia, kde sa prudko stáča na severozápad. Pokračuje popri horárni Čistiny a vteká do Rajeckej kotliny, kde mení smer toku na sever a poľami a lúkami smeruje k Turiu. Na okraji obce ešte priberá menší pravostranný prítok z oblasti Roháčovej a v nadmorskej výške asi ústi do Turianskeho potoka.
Rudník (vrch v Branisku)
Rudník je vrch v pohorí Branisko. Leží nad obcou Harakovce, približne východne od Spišského Podhradia.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Sľubica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Levoča a na katastrálnom území obce Harakovce. Najbližšími sídlami sú na západnom úpätí ležiace obce Harakovce a Korytné, juhozápadne leží Dúbrava a severne obec Poľanovce.
Opis
Rudník leží v hlavnom hrebeni, vedúcom zo sedla Branisko južným smerom na Sľubicu. Východným smerom sa nachádza Zvolanská, severným Patria , Smrekovica a Príkre , západným Chochol , Spišský hradný vrch  so Spišským hradom a Dreveník  a južným Rajtopíky , Suchý hrb , Sľubica  a Brezová. Masív patrí do povodia rieky Hornád, kde vodu z východnej časti hrebeňa odvádza riečka Svinka a zo západnej prítoky potoka Branisko. Vrcholom prechádza hrebeňový značený turistický chodník zo sedla Branisko. Juhozápadné svahy patria do národnej prírodnej rezervácie Rajtopíky. Severne od vrcholu stojí telekomunikačná veža severnej retranslačnej rádioreleovej trasy.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou a skalných útvarov je možné pozorovať Hornádsku kotlinu, no tiež okolité vrcholy Braniska a pri priaznivých podmienkach tiež Levočské vrchy, Vysoké a Belianske Tatry, východnú časť Nízkych Tatier, Slovenský raj, Volovské vrchy, Slanské vrchy a Šarišskú vrchovinu.
Saint-Paul-de-Baïse
Saint-Paul-de-Baïse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Antiochos (syn Démétria)
Antiochos bol grécky sochár v 1. stor. pred Kr.
Podľa niektorých starších autorov (z 19. storočia) sa nenarodil v meste Antiocheia (Antiocheí je známych niekoľko), ale v atickom déme tohto mena (existencia atického dému Antiocheia je však nie veľmi pravdepodobná ). Pre paleografický charakter inej fragmentárnej signatúry na soche od sochára rovnomenného mena sa zdá, že od neho treba odlíšiť iného sochára, a to Antiocha z Atén.
Jaroslav Polaček
Ing. Jaroslav Polaček (* 30. november 1976, Košice) je slovenský regionálny politik a aktuálny primátor mesta Košice. Do funkcie primátora bol zvolený 11. novembra 2018 v komunálnych voľbách. Kandidoval za koalíciu Sloboda a Solidarita, Kresťanskodemokratické hnutie, Strana maďarskej komunity - Magyar Közösség Pártja, NOVA, Občianska konzervatívna strana. Získal 43,29 % hlasov. V komunálnych voľbách v roku 2022 bol opäť zvolený za primátora mesta Košice. Získal 37,79 % hlasov.
V rokoch 2002 – 2003 pracoval pre U. S. Steel Košice a neskôr úspešne riadil súkromnú spoločnosť zaoberajúcu sa zberom a likvidáciou odpadov s názvom Fúra.
== Vzdelanie ==
Ovsište (rozlišovacia stránka)
Ovsište môže byť:
Miniatúra (maliarstvo)
náhľad|Karol Veľký Miniatúra znamená drobný obrázok, pôvodne v stredovekom knižnom maliarstve, od 16. storočia ako malé obrázky a medailóny, najčastejšie portréty.
Pôvod slova
Slovo miniatúra znamená pôvodne "to, čo sa má vyfarbiť červenou", od miniare a minium (olovnatá červeň), podobne ako je slovo rubrika od rubrum, na červeno. Pisári rukopisov vynechávali miesto pre iniciály, ktoré sa písali ozdobným písmom a červeným atramentom. Prví tlačiari ešte v 15. storočí vynechávali miesto pre začiatočné písmená kníh a kapitol, kam sa potom ručne maľovali väčšinou červené iniciály. Do týchto písmen sa už v ranom stredoveku maľovali rôzne ozdoby, ornamenty a výjavy – miniatúry.
Knižné miniatúry
Miniatúry sa maľovali krycími temperovými farbami na pergamen, a to až po napísaní rukopisu. Pozadie bývalo niekedy i pozlátené. Najstaršie miniatúry neskorej antiky a raného stredoveku sú celostránkové obrázky a ilustrácie, väčšinou v bibliách alebo bohoslužobných knihách. Neskôr prevládajú ornamentálne iniciály len s jednotlivými postavami, až v neskorom stredoveku sa i v knižných miniatúrach opäť objavujú celé výjavy a krajiny.náhľad|150px|J.-B. Augustín: Bacchantka
Medailón
S rozšírením kníhtlače v 16. storočí knižné miniatúry zanikajú, v tom istom čase však vzniká iný typ miniatúr, teraz už výhradne v zmysle "malých obrazov". Sú to väčšinou portréty, kruhové, elipsovité alebo štvorhranné, maľované na dreve, na kove, na skle a neskôr i na porceláne. Veľkej obľube sa miniatúry tešili v 16. storočí a potom opäť v 18. a 19. storočí, kým ich nevytlačili fotografie.
Zberateľstvo miniatúr
Tak ako sa zbierajú obrazy či iné umelecké diela, sú aj mnohí zberatelia miniatúr. V roku 1971 bola na aukcii vydražená miniatúra portrétu od Isaaca Olivera za 65 000 libier.
Závadský potok (prítok Ľuborče)
Závadský potok je potok v regióne Stredné Považie, v meste Nemšová v okrese Trenčín v Trenčianskom kraji. Je pravostranným prítokom vodného toku Ľuborča a má dĺžku. Je vodným tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení na juhovýchodnom svahu vrchu Nad oborou s nadmorskou výškou  v centrálnej a východnej časti územia mesta Nemšová, v katastrálnom území  Trenčianska Závada, v lesnom extraviláne v nadmorskej výške. Patrí do mesta Nemšová okresu Trenčín v Trenčianskom kraji a nachádza sa v geomorfologickom celku Biele Karpaty v geomorfologickom podcelku Súčanská vrchovina.
Opis toku
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom, preteká lesným extravilánom, pravým brehom obmýva pole Lazy, v vteká do intravilánu mestskej časti Trenčianska Závada mesta Nemšová, pravým brehom obmýva pole Podbrezie, v  vyteká z intravilánu, v  priberá bezmenný pravostranný prítok, v  priberá ďalší bezmenný pravostranný prítok, pravým brehom obmýva pole Nad hájom, vteká do intravilánu obce Ľuborča a hneď v  ústi do vodného toku Ľuborča ako jej pravostranný prítok. Vodný tok Ľuborča je ďalej prítokom Váhu.
Vodný tok Závadský potok má dva bezmenné prítoky.
Pôvod názvu
Vodný tok Závadský potok na území mesta Nemšová má pôvod v druhom komponente názvu niekdajšej samostatnej obce Trenčianska Závada, dnes mestskej časti Nemšovej so stredovekým charakteristickým významom prirodzená alebo umelá prekážka, vodná priekopa, závora obyčajne pri priechode cesty do strategického priestoru. Zo slovného základu závada rozšírením o formant -ský bolo utvorené dvojslovné hydronymum Závadský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku Závadský potok bol štandardizovaný v roku 2009. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum Závadský potok nie je jedinečným hydronymom (február 2022); porovnaj ďalšie tri homonymické hydronymá: Závadský potok (prítok Domanižanky), Závadský potok (prítok Lopušnej), Závadský potok (prítok Váhu).
Pamätník Neznámeho vojaka (Sofia)
Pamätník Neznámeho vojaka, známy aj ako Hrob neznámeho vojaka  je pamätník nachádzajúci sa pri chráme svätej Sofie v centre mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku.
História
Myšlienka na vybudovanie pämatníka sa objavila po vojnách, ktorých sa Bulharsko zúčastnilo v rokoch 1912 – 1918, pričom hlavným cieľom mala byť spomienka na početné obete týchto vojen, ako aj na negatívne dôsledky, ktoré z týchto udalostí na Bulharsko doľahli. V roku 1918 bola ustanovená komísia, ktorá mala za účel naplánovať výstavbu pamätníka a v roku 1922 bol zriadený fond, ktorý mal za úćel vyzbierať potrebné prostriedky na realizáciu. Ako miesto pre plánovaný pamätník bol zvolený priestor pri chráme svätej Sofie a realizácia bola zadaná sochárovi Andrejovi Nikolovovi v roku 1926. Prvá verzia projektu bola hotová už v roku 1931, táto však nebola odobrená komísiou a muselo nasledovať korigovanie projektu. Upravený projekt bol dokončený v roku 1933 a samotný pamätník bol vybudovaný v roku 1936, nebol však oficiálne odhalený. K oficiálnemu odhaleniu pamätníka došlo v priebehu roku 1941. V roku 1944 počas druhej svetovej vojny bolo centrum Sofie bombardované a po vojne muselo byť rekonštruované. Samotný pamätník bol v priebehu bombardovania vážne poškodený (granitové časti tohto pôvodného pamätníka boli neskôr použité pri výstavbe Mauzólea Georgiho Dimitrova). V dôsledku tejto prestavby bola socha leva z pamätníka premiestnená a jej umiestnenie sa menilo niekoľkokrát v priebehu nasledujúcich desaťročí až do roku 1981, kedy bol pamätník obnovený na pôvodnom mieste a bola vytvorená jeho nová verzia. Architektom tohoto projektu bol Nikola Nikolov a práce realizoval sochár Ľuben Dimitrov. Výberové konania na výstavbu súčasnej verzie pamätníka sa začali už v 70. rokoch 20. storočia a projekt bol vyhotovený v priebehu roku 1980. Oficiálne bol pamätník odhalený 22. septembra 1981 pri príležitosti 1300 ročného výročia od vzniku prvého bulharského štátneho útvaru.
Súčasnosť
Pred pamätníkom sa pravidelne konajú oficiálne oslavy a ceremónie pri príležitosti rôznych sviatkov a podujatí.
Charakteristika
V prvej podobe pamätník predstavoval sochu leva, ktorý leží na vrchu kamenného sarkofágu. V súčasnej podobe tvorí je pamätník tvorený kompozíciou niekoľkých prvkov. Okrem pôvodnej sochy leva v priestore pred pamätníkom sa jedná o platformu vytvorenú z lešteného granitu na ktorej stojí sarkofág vyrobený z rovnakého materiálu. V sarkofágu sa nachádzajú pozostatky vojakov, ako aj zemina z miest, kde sa odohrali historické bitky. Ďalším prvkom kompozície je večný oheň, ktorý bol prinesený z vrchu Šipka a dva vavrínové vence vyhotovené z bronzu, medzi ktorými je uložená mramorová doska s vyrytými niekoľkými vetami z básne Ivana Vazova Novoto grobište nad Slivnica (, doslova Nový cintorín nad Slivnicou).
Brezová (vrch v Branisku)
Brezová je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Širokým, približne severne od Krompách.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Sľubica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Víťaz. Najbližšími sídlami sú na východnom úpätí situované obce Široké a Víťaz, južným smerom sa nachádzajú Hrišovce a Vojkovce, západným Dúbrava a Harakovce.
Opis
Brezová leží v rázsoche, ktorá vybieha severovýchodným smerom z hlavného hrebeňa medzi Sľubicou a Suchým hrbom. Severne sa nachádza Zvolanská a Patria, západne Rudník , Rajtopíky , Suchý hrb a Sľubica, južným Predný  a Zadný Moravec  a Kamenčie  a východným smerom Zimná hora , Za horou  a Vtáčia hora. Masív odvodňuje riečka Svinka, ktorá patrí do povodia rieky Hornád. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je však možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež východnú časť Nízkych Tatier, Vysoké a Belianske Tatry, Levočské vrchy, Čergov, Šarišskú vrchovinu, Slanské vrchy, Čiernu horu a Volovské vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no východným úbočím prechádza traverzom modro značená trasa z priesmyku Branisko cez rázc. Peklisko do sedla Predky.
Kolymské poviedky
náhľad|Kolymské poviedky. Titulná strana prvého vydania. Kolymské poviedky je názov zbierky šiestich poviedok ruského autora Varlama Šalamova o živote v pracovných táboroch v Sovietskom zväze. Na tejto knihe začal pracovať v roku 1954 a pokračoval v nej až do roku 1973. Kniha sa považuje za Šalamovov spisovateľský opus magnum a za jedno z najvýznamnejších diel ruskej literatúry 20. storočia.
Pozadie
Šalamov sa narodil v roku 1907 a v roku 1929 bol zatknutý počas štúdia na Moskovskej univerzite za pokus o vydanie Leninovho testamentu. Bol odsúdený na tri roky vo Višere, satelite rozsiahleho systému pracovných táborov sústredených v bývalom kláštore na Solovkách. V roku 1937 bol opäť zatknutý a odsúdený na päť rokov v Kolyme na severovýchode Sibíri. V roku 1942 mu bol trest predĺžený do konca vojny a potom bol v roku 1943 odsúdený na ďalších 10 rokov za to, že opísal Ivana Bunina ako veľkého ruského spisovateľa. Celkovo Šalamov strávil v táboroch približne 17 rokov.
Po prepustení začal písať Kolymské poviedky, ktoré však v Sovietskom zväze vyšli až po jeho smrti v roku 1982. Počas svojho života stihol vydať päť básnických zbierok a bol známy ako básnik ešte predtým, ako Kolymské poviedky upevnili jeho povesť spisovateľa gulagov. V roku 2013 sovietológ David Satter napísal, že „Šalamovove poviedky sú definitívnou kronikou týchto táborov“.
Poviedky
Kompletný súbor Kolymských poviedok je založený na dvoch oblastiach: osobných skúsenostiach a fiktívnych opisoch vypočutých príbehov. Príbehy sú založené na živote väzňov v tábore a ich vzťahoch s úradmi. Nájdeme tu výpovede o väzňoch, ktorí sa v barbarských podmienkach stali úplne bezcitnými, nepríčetnými, vraždiacimi a samovražednými.
Hoci Šalamov písal o väznení za stalinského režimu, v knihe sa o Josifovi Stalinovi zmienil len raz, krátkym komentárom k veľkému Stalinovmu portrétu v kancelárii správcu.
Štýl
Šalamov sa pokúsil spojiť fakty s fikciou, čo vedie k tomu, že kniha je akýmsi historickým románom. Použitý štýl je podobný Čechovovmu, v ktorom sa príbeh rozpráva objektívne a necháva na čitateľovi, aby si ho sám interpretoval. Vďaka vecnému štýlu, ktorý je často brutálny a šokujúci, pôsobí tvrdšie ako použitie senzačného štýlu.
Šalamov povedal, že za svojich učiteľov nepovažuje Tolstého, ku ktorému bol veľmi kritický, ani iných klasikov, ale modernistov Andreja Belého a Alexeja Remizova. Sám Šalamov si myslel, že po zločinoch a kľúčových momentoch 20. storočia treba umenie - a človeka ako takého - prehodnotiť a spisovatelia by mali nájsť novú, tomu adekvátnu formu:
Saint-Pierre-d’Entremont
Saint-Pierre-d'Entremont môže byť:
Saint-Pierre-d’Aubézies
Saint-Pierre-d’Aubézies je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Pierre-des-Ifs
Saint-Pierre-des-Ifs môže byť:
Saint-Pierre-du-Mont
Saint-Pierre-du-Mont môže byť:
Saint-Pierremont
Saint-Pierremont môže byť:
Saint-Privé
Saint-Privé môže byť:
Saint-Privat
Saint-Privat môže byť:
Saint-Priest
Saint-Priest môže byť:
Saint-Puy
Saint-Puy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Inocent VI.
Inocent VI., vlastným menom Étienne Aubert, (* 1282, Beyssac, Francúzsko - † 12. september 1362, Avignon), bol 199. pápež katolíckej cirkvi.
Pápežský úrad zastával v dobe od 18. decembra 1352 do svojej smrti. Patrí do obdobia tzv. Avignonského zajatia, kedy všetci pápeži tohto obdobia boli nútení presídliť z Ríma do Avignonu.
Saint-Projet
Saint-Projet môže byť:
Kyselina trifluóroctová
Kyselina trifluóroctová je organofluorová zlúčenina s chemickým vzorcom CF3COOH. Je to štruktúrny analóg kyseliny octovej so všetkými tromi atómami vodíka acetylovej skupiny nahradenými atómami fluóru a je to bezfarebná kvapalina s vôňou octu.
Kyselina trifluóroctová je silnejšia kyselina ako kyselina octová s kyslou ionizačnou konštantou, ktorá je približne 34 000-krát vyššia pretože vysoko elektronegatívne atómy fluóru a následná povaha trifluórmetylovej skupiny, ktorá sťahuje elektróny, oslabuje väzbu kyslík-vodík (čo umožňuje väčšiu kyslosť) a stabilizuje aniónový konjugovaný základ. Kyselina trifluóroctová sa široko používa v organickej chémii na rôzne účely.
Syntéza
Kyselina trifluóroctová sa pripravuje priemyselne elektrofluoráciou acetylchloridu alebo anhydridu kyseliny octovej, po ktorej nasleduje hydrolýza výsledného trifluóracetylfluoridu:
Pokiaľ je to potrebné, môže sa táto zlúčenina sušiť pridaním anhydridu kyseliny trifluóroctovej.
Staršia cesta výroby kyselina trifluóroctovej, prebieha oxidáciou 1,1,1-trifluór-2,3,3-trichlórpropénu manganistanom draselným. Trifluórtrichlórpropén je možné pripraviť Swartovou fluoráciou hexachlórpropénu.
Kyselina trifluóroctová sa prirodzene vyskytuje v morskej vode, ale iba v malých koncentráciách (≤ 200 ng/l).
Použitie
Kyselina trifluóroctová je prekurzorom mnohých ďalších fluórovaných zlúčenín, ako je anhydrid kyseliny trifluóroctovej, kyselina trifluórperoctová a 2,2,2-trifluóretanol. Je to činidlo používané v organickej syntéze kvôli kombinácii výhodných vlastností: prchavosti, rozpustnosti v organických rozpúšťadlách a svojej sily ako kyseliny. Kyselina trifluóroctová je tiež menej oxidujúca ako kyselina sírová, ale je ľahšie dostupná v bezvodej forme ako mnoho iných kyselín. Jednou z komplikácií pri jeho použití je, že kyselina trifluóroctová vytvára azeotropickú zmes s vodou (približne pri 105 °C).
Kyselina trifluóroctová sa populárne používa ako silná kyselina na odstránenie chrániacich skupín bočného reťazca odvodených od t-butylu pri syntéze peptidov Fmoc a v iných organických syntézach na odstránenie chrániacej skupiny t-butoxykarbonylu.
Pri nízkej koncentrácii sa kyselina trifluóroctová používa ako iónové párovacie činidlo v kvapalinovej chromatografii (HPLC) organických zlúčenín, najmä peptidov a malých proteínov. Kyselina trifluóroctová je univerzálne rozpúšťadlo pre NMR spektroskopiu (pre materiály stabilné v kyseline). Používa sa tiež ako kalibračný prostriedok v hmotnostnej spektrometrii.
Bezpečnosť
Kyselina trifluóroctová je korozívna kyselina, ale nepredstavuje nebezpečenstvo spojené s kyselinou fluorovodíkovou, pretože väzba uhlík-fluór nie je labilná. Iba pri zahrievaní alebo pôsobení ultrazvukových vĺn sa rozpadne na kyselinu fluorovodíkovú. Kyselina trifluóroctová je pri vdýchnutí škodlivá, spôsobuje vážne popáleniny kože a je toxická pre vodné organizmy aj pri nízkych koncentráciách.
Reakcia kyseliny trifluóroctovej s bázami a kovmi, najmä ľahkými kovmi, je silne exotermická. Reakcia kyseliny s hydridom lítno-hlinitým (LAH) vedie k výbuchu.
Životné prostredie
Kyselina trifluóroctová nie je ľahko biologicky odbúrateľná a je toxická pre vodné organizmy - aj keď nie je bioakumulatívna, je pri jej použití mimoriadne dôležitá prevencia úniku do vodných tokov.
Krzysztof Strzałka
Krzysztof Strzałka (* 1967, Dębica) je poľský diplomat a od 20. augusta 2018 veľvyslanec Poľska na Slovensku.
Životopis
Strzałka sa narodil v roku 1967. Absolvoval Historickú fakultu a postgraduálne štúdium managementu a biznisu Jagelovskej univerzity, ako aj Fakultu politických vied Univerzity La Sapienza v Ríme. V roku 1999 získal titul doktora humanistických vied (dizertačná práca: Stosunki polsko-włoskie w latach 1939–1945; slovensky: Poľsko-talianske vzťahy v rokoch 1939–1945). Od roku 2005 pracuje na funkčnom mieste docenta v Ústave európskych štúdií Jagelovskej univerzity,, a od 2015 Poľskej akadémia vied.
Po ukončení aplikačného diplomaticko-konzulárneho programu pôsobil ako 1. tajomník na Veľvyslanectve v Ríme. V rokoch 2006–2008 pracoval na Oddelení plánovania a stratégie zahraničnej politiky, ako aj na Odbore európskej politiky Ministerstva zahraničných vecí. V rokoch 2008 až 2012 vykonával funkciu generálneho konzula v Miláne. Potom bol medzi inými o.i. námestníkom riaditeľa (2016–2018).
Veľvyslancom na Slovensku je od 20 augusta 2018. Svoje poverovacie listiny doručil 11. septembra 2018 prezidentovi Andrejovi Kiskovi.
Hovorí plynule anglicky a taliansky, trochu francúzsky, rusky a slovensky.
Politické strany v Nemecku
Situácia v súčasnosti
Okrem nich existuje v Nemecku aj neprehľadné spektrum malých strán a útvarov, ktoré sa o tento štatút usilujú. Niektoré z nich sa nachádzajú na okrajoch straníckeho spektra.
Hlavné politické strany
Povojnový politický systém dvoch a pol strán (SPD, CDU/ CSU a FDP) bol zmenený v roku 1983, keď strana zelených (Die Grünen ) dosiahla 27 mandátov v spolkovom sneme; od roku 1990 je v spolkovom sneme ako piata strana zastúpená aj PDS, neskôr pod menom Die Linkspartei, dnes Die Linke (po zlúčení s WASG )
Pri voľbách do spolkového snemu vystupujú CDU a CSU spoločne ako frakcia CDU/ CSU. Bündnis 90 / Die Grünen vznikli zlúčením strany Zelených (Die Grünen) v západných spolkových krajinách so spoločenstvom Bündnis 90, opozičným hnutím na území bývalej NDR.
Strany v krajinských parlamentoch
Nasledujúce strany nehrajú na celoštátnej úrovni významnú úlohu, pri voľbách do krajinských snemov (a tiež pri komunálnych voľbách) však dosahujú isté úspechy. Prinajmenšom prekonanie 5 % hlasov a tým účasť v parlamentných či komunálnych grémiách.
Zvláštnym prípadom je WASG, ktorá nie je v krajinských parlamentoch zastúpená vôbec. V dôsledku spoločnej kandidatúry s Die Linkspartei sú však jej členovia poslanci spolkového snemu.