cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ján Nepomuk Hummel
Životopis
Narodil sa ako Joannes Nepomuc Antone Humel v Bratislave. Jeho otec Ján Hummel bol divadelným kapelníkom v Bratislave a vo Viedni. Hummel bol žiakom F. P. Riglera v Bratislave, a v rokoch 17851787 svojho spolubývajúceho vo Viedni W. A. Mozarta, ktorý ho učil bezplatne.
Preslávil sa brilantnou hrou a improvizáciou. Okrem početných skladieb pre klavír (sonáty, variácie, rondá, fantázie a klavírne koncerty), písal aj komorné skladby, opery, kantáty a omše. Jeho približne 130 skladieb sa vyznačuje skôr virtuóznou bravúrou a hravosťou ako citovou hĺbkou.
Jeho škola klavírnej hry (1828) ako jedna z prvých metodicky uplatňuje racionálny prstoklad. K jeho žiakom patril Carl Czerny, A. Henselt, Ferdinand Hiller, S. Thalber a Adolf von Henselt. Niekoľko lekcií dal aj Mendelssohnovi-Bartholdymu.
Hummel bol idol nemeckého biedermeieru, obdobia, v ktorom sa meštianstvo v úsilí spamätať sa z heroických hrôz napoleonských vojen vyhýbalo i v umení všetkému vzrušujúcemu, všetkému, čo viedlo do tajomných hlbín, a uspokojovalo sa s elegantnou uhladenosťou, pôvabnou duchaplnosťou a príjemnou zábavou.
thumb|Rodný dom Johanna Nepomuka Hummela v Bratislave na Klobučníckej
Borotín
Borotín môže byť:
SpaceX CRS-8
SpaceX CRS-8 (SpX-8) bola ôsmou zásobovacou misiou kozmickej lode Dragon k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS) uskutočnenou v rámci kontraktu Commercial Resupply Services uzavretého s NASA. Celkovo išlo o jubilejný desiaty let lode Dragon do vesmíru (ak počítame aj demo lety C1 a C2+). Išlo o prvý let tejto kapsule k ISS od fatálnej anomálie, ktorá zapríčinila zlyhanie letu CRS-7 v júni 2015.
Priebeh letu
Bola to prvá misia vesmírnej lode Dragon, ktorá vzlietla na vylepšenej verzii rakety Falcon 9 zvanej Falcon 9 Full Thrust (v1.2) Block 2.
Po oddelení druhého stupňa s Dragonom prvý stupeň tejto rakety vykonal vertikálne pristátie na autonómnej oceánskej pristávacej plošine Of Course I Still Love You, umiestnenej asi 300 kilometrov od pobrežia Floridy.
Štart
Misia CRS-8 odštartovala 8. apríla 2016 o 20:43:00 svetového času (UTC) v instantnom štartovacom okne pre raketu Falcon 9. Štart sa uskutočnil zo spoločnosťou dlhodobo prenajatého štartovacieho komplexu 40 (SLC-40) na leteckej základni Cape Canaveral Air Force Station.
Časový harmonogram štartu
Potom, čo sa kozmická loď Dragon oddelila od druhého stupňa nosnej rakety, začala svoju takmer dvojdňovú cestu k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS). Ku stanici priletela 10. apríla 2016, keď o 11:23 UTC bola po opatrnom priblížení zachytená robotickým manipulátorom Canadarm2, ovládaným z modulu Cupola britským astronautom Timom Peakom, členom Expedície 47.
Pristátie
Po štvortýždňovom pobyte na ISS bol Dragon dňa 11. mája 2016 o 13:19 UTC uvoľnený a s približne tonou a pol nákladu zamieril späť do atmosféry, pričom v ten istý deň o 18:31 UTC úspešne pristál v Tichom oceáne neďaleko pobrežia pri Baja California. Privezený náklad pozostával z výsledkov experimentov, zbytočného staničného hardvéru a odpadu, a počas vstupu do atmosféry podstúpil preťaženie približne 3,5 g.
Náklad
Dragon doručil na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) takmer 3 200 kilogramov vedeckých prístrojov a zásob pre posádku, ktoré podporili desiatky z celkového počtu dvesto päťdesiatich experimentov plánovaných pre Expedíciu 47 a 48, vrátane experimentálneho nafukovacieho modulu BEAM, vyneseného v nehermetizovanom nákladnom priestore kapsule. Medzi najdôležitejšie vedecké experimenty na palube lode patrili najmä:
thumb|Nafukovací modul [[Bigelow Expandable Activity Module|BEAM]]
1077 Campanula
1077 Campanula je planétka s priemerom 48 km, ktorú objavil K. Reinmuth 6. októbra 1926.
Softvérový patent
Softvérové patenty sú patenty na vynálezy realizované počítačom. Európsky patentový úrad definuje vynález realizovaný počítačom ako vynález, ktorého prevedenie vyžaduje použitie počítača, počítačovej siete alebo iného programovateľného zariadenia, pomocou ktorého sú hlavné nové rysy vynálezu realizované jedným alebo niekoľkými programami.
Vedie sa spor, do akej miery a či vôbec majú byť softvérové patenty udeľované. V rôznych krajinách je prax rozdielna.
Čím sa softvérové patenty líšia od klasických patentov
Klasické patenty spravidla slúžia k ochrane investícii do nákladného výskumu. Výroba potom je spravidla relatívne lacná. Typický výrobok používa len neveľký počet patentov.
Naopak typický počítačový program kombinuje veľké množstvo myšlienok, ktoré riešia množstvo často jednoduchých čiastkových problémov, spravidla komplikovane prevádzaných. Vzhľadom k veľkému množstvu existujúcich softvérových patentov typický program používa väčší počet patentovaných myšlienok.
Ďalšia odlišnosť je v tom, že softvérové patenty pokrývajú často veľmi obecne formulované jednoduché až triviálne myšlienky. Patentované sú niektoré spôsoby uloženia dát. Existujú softvérové patenty, ktoré pokrývajú všetky možnosti, ako riešiť určitý problém (napr. patent na prenos digitalizovaného videa po sieti).
Patentovanie trivialít
Patentovaný vynález by mal byť nový a riešenie by nemalo byť zrejmé odborníkovi na predmetnú oblasť. Ukazuje sa, že je ťažké to presadiť.
Prirodzenou snahou prihlasovateľa patentu je formulovať patentový nárok čo najvšeobecnejšie. Formulácie patentových nárokov preto bývajú veľmi obsiahle a veľmi ťažko zrozumiteľné. Je potom ťažké skontrolovať (a prihlasovatelia sa snažia, aby to bolo čo najťažšie) či sa pod záplavou odborných termínov neskrýva triviálna alebo dávno využívaná myšlienka.
Patentové úrady samy nemajú motiváciu pochybné patentové prihlášky zamietať a majú naopak tendenciu prenášať zodpovednosť za kontrolu na verejnosť. Argumentujú, že námietku proti patentu môže podať ktokoľvek. Pre veľké náklady a pre veľké množstvo udeľovaných patentov to však je nereálne.
Vplyv softvérových patentov na rozvoj informačných technológií
Patentovanie je nákladné, preto softvérové patenty prihlasujú hlavne veľké softvérové firmy. Softvérových patentov dnes už existuje značné množstvo (desiatky tisíc) a obrovským tempom pribúdajú ďalšie. Preto je veľmi ťažké napísať užitočný program, ktorý by niektorý patent neporušoval. Podobne náročné je aj len skontrolovať, či konkrétny program nejaký patent neporušuje. Pre ilustráciu, na stránke je príklad internetového obchodu, ktorý porušuje 20 patentov.
Veľké firmy, ktoré vlastnia dostatočné portfólio patentov, riešia problém porušovania cudzích patentov tak, že medzi sebou uzatvárajú zmluvy, ktorými si navzájom udeľujú súhlas na využívanie svojich patentov (krížové licencovanie). Veľké firmy preto niesu patentmi ohrozené, náklady na patentovanie sa však premietajú do cien ich produktov.
Malé softvérové firmy sa ťažko vyhýbajú (aj nevedomému) porušeniu nejakého patentu. Hneď ako firma dostatočne zbohatne, stáva sa pre držiteľa patentu „zaujímavou“ a čelí hrozbe žalobou. Vzhľadom k nákladnosti súdnych sporov spravidla dôjde buď k mimosúdnemu vyrovnaniu alebo je malá firma veľkou firmou pohltená. Ide o tzv. patentové vydieranie.
Patentové nároky nebývajú uplatňované vždy a okamžite. Vlastník patentu spravidla čaká, až sa porušovanie jeho patentu dostatočne rozšíri, aby uplatňovanie nároku malo väčší efekt. Tvorba softvéru v prostredí softvérových patentov tak má prvky hazardnej hry.
Zaujímavý je tiež tzv. patentový parazitizmus, kedy firma vlastniaca patent sama nič neprodukuje, preto je patentovým vydieraním nezraniteľná a môže si trúfnuť aj na veľké softvérové firmy.
Pre tzv. slobodný softvér sú softvérové patenty vážnym nebezpečím.
Softvérové patenty vo svete
USA a Japonsko softvérové patenty uznávajú. Naopak napr. India ich odmietla. Situácia v Európe je predmetom sporu.
Softwarové patenty v Európe
Dohovor o udeľovaní európskych patentov (Európsky patentový dohovor) z 5. októbra 1973 v časti II (Hmotné patentové právo), v kapitole I (Patentovatelnosť) v článku 52 (Patentovateľné vynálezy) hovorí:
Z laického pohľadu by sa mohlo podľa odseku 2 zdať, že softvér nie je možné v Európskej únii patentovať. Patentoví právnici a zástancovia softvérových patentov naproti tomu argumentujú podľa bodu 3, že z patentovateľnosti sú vylúčené iba predmety a činnosti ako také. Teda, že okrem počítačových programov ako takých sú aj ďalšie počítačové programy, ktoré patentovať možno a že to sú vlastne všetky počítačové programy a softvér preto patentovať možno.
Problém softvérových patentov ale nespočíva v tom, že by sa niekto pokúšal patentovať program ako je napríklad Microsoft Word, ale v tom, že je snaha patentovať triviálne softvérové myšlenky.
V rozpore s Európskym patentovým dohovorom ale Európsky patentový úrad softvérové patenty udeľuje. Príklady niektorých udelených absurdných patentov uvádza napr. Foundation for Free Information Infrastructure.
Chigné
Chigné je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Softvérový patent
Softwarové patenty v Európe
Otázka tzv. softvérových patentov v Európskej únii odmietnutím direktívy o softvérových patentoch nie je uzatvorená ale iba odložená a výsledok nemožno nijako predvídať.
Chigné
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
SpaceX CRS-9
SpaceX CRS-9 (SpX-9) bola deviatou zásobovacou misiou kozmickej lode Dragon k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS) uskutočnenou v rámci kontraktu Commercial Resupply Services uzavretého s NASA. Celkovo išlo o jedenásty let lode Dragon do vesmíru (ak počítame aj demo lety C1 a C2+).
V nehermetizovanom nákladnom priestore niesla dokovací adaptér IDA-2 pre modul Harmony. Ten bol pôvodne určený pre zenitový dokovací port tohto modulu, ale kvôli strate adaptéra IDA-1 počas fatálneho zlyhania misie CRS-7 bol umiestnený na jeho predný port.
Dian Fosseyová
Dian Fosseyová (* 16. január 1932, San Francisco, Kalifornia, USA – † 26. december 1985, Karisoke Research Centre, Rwanda) bola americká biologička zaoberajúca sa štúdiom života primátov - konkrétne goríl horských.
V roku 1963 sa stretla so známym primatológom Louisom Leakeym a presvedčila ho, aby ju poslal do Zairu študovať a spočítať populáciu gorily horskej v pohorí Virungas. Po krátkej zastávke v Zaire sa kvôli občianskym nepokojom presťahovala do Rwandy a založila v Karisoke výskumnú stanicu ležiacu medzi horami Karisimbi a Visoke. Svoje výskumy začala v roku 1967 a prežila tu 18 rokov, ktoré zasvätila svojim milovaným gorilám. Keď pytliaci zabili jej obľúbeného Digita, založila Digitov fond a zahájila kampaň zameranú proti pytliactvu a na záchranu goríl. 26. decembra 1985 bola vo svojej chyži nájdená zavraždená. Jej vražda zostáva dodnes neobjasnená.
VPU
VPU môže byť:
Kalameny
Kalameny sú obec na Slovensku v okrese Ružomberok.
Polohopis
Obec leží v severovýchodnej časti Liptovskej kotliny pod Chočskými vrchmi v doline potoka Kalamenianky.
Dejiny
V chotári obce sa nachádza Liptovský hrad, nazývaný aj Veľký hrad, s dejinami ktorého sú osudy dediny od počiatkov späté. V roku 1264 kráľ Belo IV. daroval Klementovi z Liptovskej Teplej menší majetok, vyčlenený z chotára Liptovskej Teplej. Tento majetok mu potom potvrdil aj kráľ Ladislav IV. v roku 1278 a 1283. Jeho potomkovia neskôr používali meno osady vo svojich prídomkoch. Na konci 16. storočia tu žili Lofajovci, zrejme potomkovia Klementa, neskôr aj Argalášovci, Madocsányiovci, Kasanickovci a v roku 1637 Hazuchovci. Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom a chovom oviec.
GPU
GPU môže byť:
gpu je skratka geopotential unit, čo je jednotka pre geopotenciálnu kótu
Chociwel
Chociwel je mesto v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve v okrese Powiat stargardzki v rovnomennej gmine.
Žije tu 3 282 obyvateľov (30.6.2007).
Kamenná Poruba
Kamenná Poruba môže byť:
Adolf Hitler
Adolf Hitler (* 20. apríl 1889, Braunau am Inn – † 30. apríl 1945, Berlín) bol nemecký politik narodený v Rakúsku, diktátor, člen a neskôr líder Národnosocialistickej nemeckej robotníckej strany (NSDAP), autor národnosocialistickej koncepcie štátu (v diele Mein Kampf, 1927), ktorý stál na čele Nemeckej ríše najskôr ako ríšsky kancelár (30. január 19331934) a následne ako vodca a ríšsky kancelár (2. august 19341945).
V Nemecku zriadil totalitnú diktatúru. Agresívnou zahraničnou politikou voči okolitým krajinám rozvrátil versaillský systém (anšlus Rakúska, Mníchovská dohoda, okupácia Čiech a Moravy) a vyvolal v Európe druhú svetovú vojnu. Bol inšpirátorom a hlavným organizátorom masového vraždenia obyvateľstva a vojnových zajatcov v okupovaných krajinách, obzvlášť v Poľsku a Sovietskom zväze. Za nepriateľov Nemecka považoval nielen politických oponentov, ale aj rôzne skupiny obyvateľstva, najmä Židov, Rómov, Slovanov, homosexuálov a iných. Bol zodpovedný za hmotné a morálne zničenie Nemecka v priebehu vojny.
Život
Hitlerova kniha Mein Kampf je podľa mnohých názorov veľmi zlým prameňom pre opis Hitlerovho života. Obsahuje výrazne tendenčne podané spomienky na jeho celý dovtedajší život a jej hlavným posolstvom je šíriť vieru, že práve on je tým vyvoleným, ktorý má za úlohu od „božskej prozreteľnosti“ doviesť Nemecko opäť na „výslnie moci a cti“.
Sám Hitler za života prísne zatajoval svoj pôvod. Nechal dokonca v roku 1938 zrovnať so zemou rodné dediny svojich rodičov a starých rodičov v Dolnom Rakúsku (pri Česku). Dôvodom môže byť Hitlerov nevyjasnený pôvod spojený s incestom (jeho matka bola zároveň neter jeho otca). Keďže si Hitler nebol istý, kto bol jeho starý otec, pretože jeho otec bol nemanželské dieťa, objavovali sa špekulácie, že práve Hitler ako hlavný reprezentant rasistickej ideológie má za predkov Čechov alebo Židov.
Detstvo
thumb|left|Rodokmeň Adolfa Hitlera
Štúdium
Kvôli otcovmu povolaniu sa rodina často sťahovala, takže Hitler navštevoval ľudové školy v Passau, Lambachu a Leondingu pri Linzi. Potom študoval na reálnom gymnáziu v Linzi, ale štúdium nedokončil. Podľa niektorých názorov pre absolútnu neschopnosť, ktorá vyvrcholila, keď jeho otec v roku 1903 umrel a Hitlera nemal viac kto nútiť učiť sa.
Od roku 1903 poberal podporu pre polosiroty a od roku 1905 ho finančne podporovala matka a teta, pretože odišiel do Viedne, kde sa pokúšal dostať sa na prestížnu umeleckú školu. V októbri 1907 ho neprijali na Viedenskú umeleckú akadémiu, poradili mu však nech skúsi svoj talent využiť pri štúdiu architektúry. Po tom, čo sa dozvedel, že jeho matke chorej na rakovinu prsníka zostáva len niekoľko týždňov života, vrátil sa koncom roka 1907 do Linzu. V decembri 1907 pochoval matku a zdedil po nej 1000 korún. Pretože sa vydával za študenta, mohol od januára 1908 poberať dôchodok pre siroty vo výške mesačne 25 korún. Na jar 1908 presvedčil rodičov svojho jediného zdokumentovaného priateľa z detstva Augusta Kubizeka aby ho pustili študovať z Linzu na konzervatórium do Viedne. Kubizekovi rodičia boli českého pôvodu a tak Hitler s Kubizekom bývali vo Viedni v podnájme u Češky Marie Zakreys (Stumpergasse 31). V októbri 1908 Kubizeka prijali na Viedenskú umeleckú akadémiu, Hitlera však ani nepripustili k talentovým skúškam. Na jeseň 1908 Kubizek absolvoval 8 týždňovú vojenskú službu v rakúskej armáde. V tomto období sa ich cesty rozišli. Hitler si požičal od svojej tety Johanny ďalších 924 korún (bez toho, že by sa priznal k neúspechom) a z podnájmu odišiel v novembri 1908 bez toho, aby zanechal odkaz Kubizekovi. Živil sa príležitostnými zamestnaniami a privyrábal si predajom obrázkov a pohľadníc pozoruhodností Viedne, ktoré sám maľoval väčšinou podľa fotografií. Striedal miesta pobytu, s tým ako mu dochádzali peniaze, býval stále ďalej od centra Viedne. V roku 1909 býval v útulku pre bezdomovcov v Meidling u a v roku 1910 v mužskej ubytovni na ulici Meldemannstraße. Tu bol v kontakte aj so židovskými obyvateľmi ubytovne, ktorí Hitlerove obrazy predávali. V tomto období mal finančné problémy ako aj problémy s políciou, ktorá mu, napríklad, na základe udania zakázala používať neoprávnený titul akademický maliar.
Vo Viedni sa zoznámil s antisemitskými a rasistickými názormi (Jörg Lanz von Liebenfels, Georg Ritter von Schönerer a pod.). Viac ako o politiku sa však podľa Kubizeka zaujímal o operu, najmä o Richarda Wagnera, skladateľa nemeckých nacionalistických opier. Jeho najobľúbenejšia opera bola Rienzi, der letzte der Tribunen (Rienzi, posledný tribún) o stredovekom tribúnovi, ktorý rečníckym umením získal podporu ľudu. Wagner venoval partitúru tejto opery bavorskému kráľovi a z rodinného archívu vo Wittelsbachu si ju neskôr Hitler jednoducho privlastnil. Dnes je partitúra stratená.
Hitler už ako vrcholný predstaviteľ robil všetko pre to, aby „vygumoval“ svoju minulosť. Po obsadení Rakúska v roku 1938 miesta narodenia svojich rodičov a starých rodičov (Döllersheim a jeho časť Strones) vyhlásil za uzatvorenú vojenskú oblasť (napríklad bol zničený náhrobný kameň jeho starej matky) a vo Viedni nechal zničiť dokumentáciu o miestach svojho pobytu s tým, že počas "štúdia" býval v honosnej štvrti. V roku 1939 pozval Hitler Kubizeka ako svojho hosťa do Bayreuthu, kde sa usporadúvali Wagnerove hudobné slávnosti. O Kubizekovi sa vyjadril ako o "jedinom Čechovi, ktorý má právo byť priateľom Vodcu". Kubizek sa nezaujímal o politiku a do NSDAP vstúpil až v roku 1942. Prežil vojnu a aj pre svoju známosť s Hitlerom bol zadržiavaný 16 mesiacov po vojne v Camp Marcus W. Orr, kde vypovedal ku svojim vzťahom a dokumentom súvisiacich s Hitlerom. Až po vojne v roku 1953 napísal knihu o svojom priateľovi z mladosti.
Prvá svetová vojna
alt=|náhľad|Hitler (úplne vľavo) so svojimi spolubojovníkmi počas prvej svetovej vojny
Jeho spolubojovníci ho nenávideli za jeho nekritickú poslušnosť voči dôstojníkom. Krátko pred koncom vojny, 15. októbra 1918, po plynovom útoku dočasne oslepol a dostal sa do lazaretu v Pasewalku v Dolnom Pomoransku. Ošetrujúci psychiater Hitlera klasifikoval ako psychopata, úplne nevhodného zastávať vedúce funkcie. Keďže ho ako hysterika označil aj Hitlerov nadriadený dôstojník, nie je čudné, že napriek vyznamenaniam nedosiahol vyššiu hodnosť ako tú najnižšiu – slobodník. V lazarete ho v novembri 1918 zastihla správa o porážke Nemecka vo vojne. Podľa novších výskumov bolo oslepnutie asi hysterická reakcia na túto porážku.
Hitler, podobne ako ostatní nemeckí nacionalisti, rád uveril konšpiračnej teórii šírenej najprv najvyšším vedením armády, ktorá tvrdila, že nemecká armáda "nebola porazená na bojisku" ale odnárodnení civilisti jej "pichli nôž do chrbta". Mysleli sa tým vodcovia sociálnych a demokratických strán (Sociálnodemokratická strana Nemecka, Spartakovci), ktorí viedli revolúciu, ktorá 9. novembra 1918 viedla k abdikácii cisára. Nemeckí antisemiti zároveň spájali „vnútorných“ a „vonkajších nepriateľov Ríše“ s „medzinárodným židovstvom“. 9. novembra 1918 vznikla Weimarská republika, ktorej predstavitelia 28. júna 1919 podpísali v Paríži Versaillskú zmluvu. Na jej základe muselo Nemecko okrem iného odstúpiť 13% svojho územia, obmedziť flotilu a ozbrojené sily na 100 000 mužov a platiť vysoké finančné reparácie, ktoré predstavovali 33 000 000 000 $.
Vzostup
Po skončení vojny striedal zamestnania, živil sa hlavne ako dôverník Reichswehru (armáda a námorníctvo) v Mníchove, v Bavorsku, ktoré bolo ako slobodný štát súčasťou Weimarskej republiky. Bola to funkcia spojky medzi armádou a vládou vedenou židovským predsedom vlády Eisnerom, ktorého pohrebu sa Hitler 26. februára 1919 osobne zúčastnil. Za Eisnera bolo Bavorsko deklarované ako ľudový štát (Volksstaat Bayern). Eisner, sociálny demokrat, bol zavraždený vo februári 1919, čo viedlo ku komunistickej revolúcii a vzniku Bavorskej republiky rád, ktorá bola vyhlásená 6. apríla 1919. thumb|left|Hitlerov stranícky preukaz DAP s číslom 7, dodatočne upravený, aby sa mohol radiť k najstarším členom. Pôvodne mal číslo 555 – skutočné poradie sa zvyšovalo o 500, aby sa vzbudilo zdanie, že strana je početnejšia. Po vojenskej porážke Bavorskej republiky rád v máji 1919 obviňoval Hitler pred súdom svojich kamarátov z pluku za to, že spolupracovali práve s republikou rád. Potom sa dokázateľne niekoľkokrát stretol s veliteľom oddelenia vyšetrovania (Aufklärungsabteilung) Reichswehru Karlom Mayrom, čo viedlo k domnienkam, že sa stal dôverníkom tajnej služby. Isté je, že v júni a v júli 1919 absolvoval „antiboľševistické školenia“ na mníchovskej univerzite a v septembri 1919 prenikol do Nemeckej robotníckej strany (Deutsche Arbeiterpartei – DAP), ktorú sledovali Mayrovi dôverníci ako možný zdroj boľševizmu a spartakizmu. Táto socialisticko, nacionalisticko a xenofóbno-antisemitsky orientovaná strana mala málo členov a tak v októbri 1919 Hitler namiesto donášania sa stal jej 55. straníkom (s Mayrovým súhlasom). Do strany ho prijal predseda Anton Drexler, pretože na zhromaždeniach, konaných väčšinou v krčmách, sa Hitler prejavil ako dobrý rečník, už vtedy so svojou typickou gestikuláciou.
Lisunov Li-2
thumb|right|Vojenský variant lietadla Lisunov Li-2 v múzeu SNP v Banskej Bystrici
Adolf Hitler
Vzostup
Až do 31. marca 1920 bol Hitler zamestnancom armády (Reichswehru). Potom sa stal plateným straníckym rečníkom.
Marina Erakovicová
Marina Erakovicová ( * 6. marec 1988, Split, Chorvátsko) je súčasná novozélandská profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 6 turnaje WTA vo štvorhre.
Lisunov Li-2
Lisunov Li-2 (v kóde NATO: „Cab“), pôvodne označované ako PS-84, bolo sovietskou verziou amerického civilného dopravného lietadla Douglas DC-3, vyrábaného v licencii z roku 1937. Stroj bol upravený pre sovietske podmienky, bol do neho inštalovaný sovietsky motor Švecov M-62 a niektoré lietadlá boli aj vyzbrojené. Vstupné dvere pre cestujúcich sa presunuli na druhú (pravú) stranu trupu a dvere nákladového priestoru boli posunuté takmer až nad krídlo. V takto uvoľnenom priestore zadnej časti trupu boli vo vojenskej verzii po oboch stranách trupu inštalované guľomety. Novinkou tiež bola aj strelecká veža v hornej časti trupu.
Počas druhej svetovej vojny lietali Lisunovy aj nad Česko-Slovenskom. Na začiatku 50. rokov zakúpili lietadlá Li-2 aj Československé aerolínie, u ktorých lietali po boku originálnych C-47, ale ich obľuby najmä medzi mechanikmi kvôli nižšej spoľahlivosti motorov nedosiahli. Slúžili tiež v česko-slovenskom vojenskom letectve a u Bezpečnostnej letky, ktorej nástupcom sa stal Letecký oddiel Ministerstva vnútra.
Adolf Hitler
Vzostup
V roku 1920 presadil Hitler zmenu názvu strany s prívlastkom národnosocialistická (Národnosocialistická nemecká robotnícka strana – Nazionalsozialistiche Deutsche Arbeiterpartei – NSDAP) a spolu s Drexlerom a Gottfriedom Federom spísali 25-bodový program strany.
Zoznam fyzikálnych článkov/X
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
Adolf Hitler
Vzostup
Hitlerov neskorší osobný tajomník Rudolf Hess, ktorý sa stal členom NSDAP v máji 1920 (členská legitimácia č. 16) bol zároveň členom okultistickej spoločnosti Thule (bájny ostrov, z ktorého vraj vzišla árijská rasa), ktorá inšpirovala NSDAP použitím svastiky, symbolov runového písma a pod.
Kľúčovou postavou prvých rokov NSDAP bol kapitán Ernst Röhm, ktorý pomohol vyzbierať peniaze. V decembri 1920 kúpila NSDAP od vydavateľstva Franz-Eher-Verlag zadĺžené noviny Völkischer Beobachter (doslova Ľudový pozorovateľ) za 155 000 mariek a postupne získavala vplyv a nových priaznivcov. V roku 1921 sa Hitler zmocnil vedenia strany tým, že v nej zaviedol "vodcovský princíp" a predsedu Drexlera odsunul za čestného predsedu. Teraz už bol známou osobnosťou v Bavorsku, ale mimo neho bol podceňovaný.
Zoznam fyzikálnych článkov/X
xe
Xenón
Adolf Hitler
Vzostup
Ako vodca nemeckého nacizmu viedol v Mníchove neúspešný takzvaný "pivný", "pivnicový" alebo Hitler- Ludendorffov pokus o puč, pri ktorom 9. novembra 1923 pri prestrelke s políciou zomrelo 16 pučistov a 4 policajti. Hitler sa len zranil pri páde ale udalosť neskôr využil propagandisticky legendou o zastrelených martýroch a krvavej zástave (Blutfahne). Po dvoch dňoch bol zaistený a keďže v tom čase súdy v Nemecku boli veľmi mierne voči pravicovému extrémizmu (sudca si dokonca od Hitlera vypočul kritiku, že je Žid), dostal Hitler len 5 rokov vtedy existujúceho tzv. väzenia cti v Landsbergu (kde nebolo treba pracovať a pod.). Vo väzení diktoval svoju knihu Mein Kampf, ktorá sa pôvodne mala volať Štyri a pol roka boja proti klamstvám, hlúposti a zbabelosti. Odsedel menej ako 9 mesiacov a 20. decembra 1924 bol prepustený za dobré správanie.
Po prepustení sa obával, že by mohol byť z Bavorska vyhostený do Rakúska, kde by bol bezvýznamný a v roku 1925 si dal odňať rakúske občianstvo, nemecké však získal až roku 1932, keď sa zamestnal na Úrade pre kultúru a meranie krajiny v Braunschweigu. Vybavením nemeckého občianstva bola poverená Hitlerova podporovateľka Magda Quandtová (vtedy manželka veľkopodnikateľa Günthera Quandta, neskoršie manželka ministra propagandy Josepha Goebbelsa).
Nacistický diktátor
náhľad|Hitler na prehliadke SA v [[Norimbergu, november 1935]] Po príchode k moci postupne zaviedol v Nemecku nacistickú diktatúru. Po požiari Ríšskeho snemu 27. februára 1933, z ktorého obvinil komunistov, primäl prezidenta k podpisu dvoch mimoriadnych nariadení Na ochranu národa a štátu a Proti zrade a velezradným činom. Na ich základe boli zrušené občianske práva a slobody, čo neskôr viedlo k zákazu komunistickej strany, fyzickej likvidácii "revolučných kádrov" a antifašistov. Nakoniec jediným odsúdeným za požiar bol Holanďan Marinus van der Lubbe. Obvinený Georgi Dimitrov, ktorému sa podarilo pred súdom dokázať možnú účasť Göringa na požiari, bol spolu s ostatnými oslobodený.
1. augusta 1934 sa Hitlerovi podarilo presadiť spojenie úradu ríšskeho prezidenta a ríšskeho kancelára, deň nato zomrel prezident Hindenburg. Týmto sa Hitler stal 2. augusta 1934 prakticky neobmedzeným vládcom Nemecka, keď prevzal aj právomoci prezidenta. Sám sebe si kancelár Hitler udelil zákonom titul „vodca“ (nem. Führer). Pozícia s plným názvom Führer und Reichskanzler (vodca a ríšsky kancelár) spojila úrady prezidenta a kancelára a v jeho rukách skoncentrovala neobmedzenú moc.
Hitler a nacisti potláčali akúkoľvek opozíciu. Pre svojich ideologických a „rasových nepriateľov“ prikázal zriadiť koncentračné a vyhladzovacie tábory ešte v polovici 30. rokov. Masové vyhladzovanie a popravy najrôznejších skupín nemeckého i podmaneného obyvateľstva dosiahlo svoj vrchol neskôr počas vojny. Bol iniciátorom rasistickej politiky namierenej najmä proti Židom. V roku 1935 boli s jeho prispením schválené Norimberské zákony, ktoré postihovali „rasovo menejcenné obyvateľstvo“. Medzi iným boli Židia pozbavení občianstva a nesmeli uzatvoriť manželstvo s Árijcami. V noci z 9. na 10. novembra 1938 sa s Hitlerovým súhlasom uskutočnil veľký pogrom proti Židom po celej krajine tzv. krištáľová noc, ktorý nakoniec viedol k ich deportácii do get.
V marci roku 1935 zaviedol v Nemecku všeobecnú brannú povinnosť a začal sa systematicky pripravovať na agresívnu vojnu. Postupne likvidoval jednotlivé ustanovenia Versaillského mieru, obsadil Porýnie nemeckým vojskom. V rokoch 19361939 aktívne podporoval Franca v španielskej občianskej vojne.
Predohra k vojne
V roku 1938 anšlusom pripojil k Nemecku Rakúsko, čím opäť porušil jeden z bodov Versaillskej zmluvy. So súhlasom nedôrazných predstaviteľov Francúzska a Spojeného kráľovstva postupne likvidoval aj samostatnosť Česko-Slovenska. Za formálnej pomoci Talianska, 30. septembra 1938 uzavrelo Nemecko s predstaviteľmi Francúzska a Británie Mníchovskú dohodu, čím pozbavilo Československú republiku Sudet, resp. západných pohraničných území obývaných z viac než polovice nemeckým obyvateľstvom. Zmluva fakticky pozbavila Česko-Slovensko možnosti efektívne sa brániť nemeckej agresii, keďže Nemcami zabraté územie zahŕňalo väčšinu novovybudovaných česko-slovenských pohraničných opevnení. Hitler ďalej oslabil Česko-Slovensko aj prípravou viedenského diktátu, ktorým 2. novembra 1938 prinútil krajinu odovzdať Maďarsku časť južného Slovenska a celú Podkarpatskú Rus. Situácia viedla v Česko-Slovensku k vnútropolitickej kríze ČSR a umožnila Hitlerovi prebrať kontrolu aj nad zvyškom krajiny. Hitler využil autonomistické tendencie prevládajúce v slovenských politických kruhoch a na jednaní v Berlíne prinútil Jozefa Tisa aby 14. marca 1939 v Bratislave bola vyhlásená samostatnosť Slovenského štátu. Nasledujúceho dňa sa v Berlíne vyhrážal prezidentovi okliešteného Česka, že na zvyšok krajiny zaútočí a bude bombardovať Prahu, čím Emila Háchu prinútil k podpisu dokumentov, ktoré v nasledujúcich dňoch viedli k vyhláseniu protektorátu Böhmen und Mähren. Likvidáciou Česko-Slovenskej republiky – posledného demokratického štátu v Strednej Európe zostával Hitlerovi na východných hraniciach Nemecka už len jeden nepohodlný sused – Poľsko.
Agresívnou politikou územných požiadaviek eskaloval napätie medzi Nemeckom a Poľskom. Útoku na Poľsko predchádzala veľmi dôležitá diplomatická hra. Hitler, ktorý sa obával vojny na dvoch frontoch (západe a východe) využil nerozhodnosť západných demokratických krajín. Tie videli v Hitlerovom nacistickom Nemecku nezmieriteľného ideologického nepriateľa komunistického Sovietskeho zväzu a očakávali, že Hitlerova expanzia bude smerovať naň. Sovietske návrhy na "kolektívnu bezpečnosť" zostali nevypočuté a tak Stalin uprednostnil uzavretie dohody priamo s Hitlerom, dúfajúc že využije vzniknutý čas na prípravu krajiny na vojnu. 23. augusta 1939 podpísali v Moskve nemecký a sovietsky minister zahraničných vecí von Ribbentrop a Molotov pakt o neútočení, ktorý obsahoval dohodu o delení Poľska. V rozpútaní novej veľkej vojny v Európe tak Hitlerovi už nič nestálo v ceste.
Druhá svetová vojna
náhľad|Hitler v Poľsku s Bormannom, Rommelom a von Reichenauom Hitler sa pri útoku na svojho východného suseda spoliehal na viacero faktorov, jednak na to, že Poľsko rýchlo porazí za pomoci Sovietskeho zväzu, ktorému prenechal východnú časť krajiny a tiež na to, že západní Spojenci – Francúzsko a Británia nezaútočia na Nemecko zo západu dosť rýchlo a dôrazne. Útok na Poľsko s krycím označením Fall Weiss pre Hitlera po vojenskej stránke pripravil generálny štáb na čele s generálom Halderom a vrchným veliteľom armády generálom Brauchitschom, ktorý velil útoku. Pre ospravedlnenie vpádu do Poľska bol v predvečer vojny zinscenovaný Gliwický incident, ktorý bol len jedným z radu pohraničných incidentov. 1. septembra 1939 nemecké vojská bez vyhlásenia vojny napadli Poľsko. V Európe sa začala druhá svetová vojna. Nemecké jednotky taktikou bleskovej vojny rýchlo prenikali zo západu z Nemecka, z juhu zo Sliezska a Slovenska ako aj zo severu z Východného Pruska. Poliaci sa čoskoro ocitli v ťažkej situácii, ale po tom, čo 17. septembra 1939 zaútočili aj sovietske vojská z východu, poľská obrana celkom skolabovala. V beznádejnej situácii im nepomohlo ani to, že Francúzsko a Spojené kráľovstvo 3. septembra 1939 vyhlásili Nemecku vojnu. Západní Spojenci prakticky po celú dobu od jesene 1939 až do jari 1940 neviedli na francúzsko-nemeckej hranici žiadnu významnú bojovú činnosť a to aj napriek tomu, že na západe Nemecka boli iba minimálne vojenské sily. Toto obdobie pokoja na západnom fronte je známe ako čudná vojna.
Hitler ako veliteľ armády
Hitler na začiatku vojny prenechával vojenské rozhodnutia na svojich generálov, neskôr však priamo velil jednotkám. Bol hlavným zodpovedným za zločiny nacistického Nemecka počas druhej svetovej vojny. Prvým zásahom do priebehu vojenskej operácie Weserübung (napadnutie Dánska a Nórska v apríli 1940) po vylodení Spojencov bolo jeho nariadenie na ústup nemeckých vojsk z nórskeho Narviku do neutrálneho Švédska, kde by však boli internované. Po zásahu generála Jodla bol však jeho nezmyselný rozkaz zrušený a vojakom prikázané držať pozície, čím v júni 1940 donútili Spojencov k evakuácii z Nórska. Hitler neskôr pri akejkoľvek kríze presadzoval zotrvanie v pôvodných pozíciach.
10 mája 1940 Hitler zaútočil na Francúzsko keď najprv jeho armády rýchlo dobyli Belgicko, Holandsko a Luxembursko. Priamo Hitler však nariadil 17. a 22. mája zastaviť postup útočného hrotu tankov (Panzertruppe) aby sa doplnili a posilnili pozície na krídlach. 24. mája v rozpore so stanoviskom viacerých generálov rozhodol aby tankový útok nepokračoval na posledné väčšie mesto pri Lamanšskom prielive Dunkerque ale mala ho bombardovať Luftwaffe. Práve vtedy Hitler ako politik prevzal od generálov vedenie vojny. Zastavenie postupu umožnilo evakuovať koncom mája cez kanál do Anglicka počas operácie Dynamo 224 tisíc britských a 112 tisíc francúzskych a belgických vojakov.
Manstein vo svojich pamätiach (vydaných až po vojne) uvádza niekoľko zaujímavých pohľadov na Hitlera ako vojaka. Napriek kritike jeho nerozhodnosti a nedostatočného vojenského vzdelania odmieta lacnú frázu „slobodník z prvej svetovej vojny“, často používanú v súvislosti s jeho vojenskými schopnosťami.
Po začatí vojny Hitler v plnej miere uskutočňoval svoje plány na likvidáciu preňho nežiaducich skupín. V januári 1942 sa konala utajovaná konferencia vo Wannsee, kde sa ľudia z Hitlerovho blízkeho okolia vrátane Heydricha (veliteľa Ríšskeho bezpečnostného úradu) dohodli na takzvanom „konečnom riešení“ židovskej otázky, čo bol nacistický eufemizmus pre systematické vyvraždenie (genocídu) všetkých Židov – holokaust. Hitler síce nikdy nepodpísal žiadny písomný rozkaz, ktorý by priamo preukazoval, že išlo o jeho zámer, ale jeho podriadení poznali jeho priania a konali v ich zmysle.
Zásahy do velenia armády
Na východnom fronte sa v nasledujúcom období rozpútali ťažké boje, ktoré si vyžiadali obrovské množstvo obetí. Hitler vojská na východe riadil z hlavného stanu Werwolf ležiaceho blízko mesta Vinnica na západe Ukrajiny. náhľad|vpravo|Hitler s [[Carl Gustaf Emil Mannerheim|Mannerheimom na východnom fronte vo Fínsku, leto 1942]] Jeho zásahy do velenia boli niekedy neodborné a nerozhodné. Pri bojoch v južnej časti ZSSR nemecké vojská nedobyli Kaukaz a navyše sa zaplietli do dlhotrvajúcich a vyčerpávajúcich bojov o Stalingrad, ktoré sa pokúšali obaja diktátori z prestížnych i strategických dôvodov udržať za každú cenu. V dôsledku neuspokojivého tempa postupu odvolal Hitler veliteľa skupiny armád A maršala Lista a týmto jednotkám velil sám. Neskôr výrazne podcenil sovietsku armádu, ktorá najprv porazila krídla 6. armády, rozvrátila nemecký južný front a potom celkom obkľúčila nemecké vojská v okolí Stalingradu. Spočiatku zvažoval evakuáciu tohto vojska, bol však ubezpečený Göringom, že letectvo Luftwaffe zabezpečí dostatočný prísun zásob obkľúčeným jednotkám a preto trval na tom, aby 6. armáda naďalej držala svoje pozície. Zásobovanie však nebolo dostatočné, čo nakoniec vyústilo v kapituláciu a zajatie jej veliteľa maršala Paulusa v januári 1943. Až po tejto porážke pri Stalingrade, nariadil prechod krajiny na vojnový režim, keď 13. januára 1943 vyhlásil prostredníctvom Goebbelsa totálnu mobilizáciu a prechod priemyslu na vojnovú výrobu. Napriek tomu Nemecko Spojencov v ukazovateľoch priemyselnej výroby nedobehlo. Nacistická politika presadzujúca konzervatívne postavenie žien v spoločnosti neumožnila ich efektívnu mobilizáciu ako pracovnej sily pre zvýšenie vojnového úsilia. Namiesto toho, aby pozemná armáda Heer dopĺňala svoje divízie bojujúce na fronte, uprednostňoval vytváranie nových. Tak krátko po bitke o Stalingrad vznikla napríklad znovu aj 6. armáda (jej základ tvorili príslušníci bývalej 6. armády, ktorí boli evakuovaní, alebo neboli v obkľúčení). To, že nedbal na doplňovanie frontových jednotiek, malo výrazný vplyv na ich opotrebovanie. Nové jednotky museli navyše naberať nové skúsenosti.
Hitler neuspel aj v ďalších cieľoch. Jeho armády sa na obsadených územiach správali zločinne, kradli výrobky, kapitál, služby ale aj kultúrne diela a dokonca obyvateľstvo, ktoré najprv verbovali a potom posielali na nútené práce vo svoj vlastný prospech. Nacisti v oblastiach východnej Európy, viedli tvrdú rasistickú politiku spojenú so zločinmi, ktoré zaskočili aj obyvateľstvo, ktoré inak opovrhovalo stalinizmom na vlastnom území. Hitler tak využil protisovietske naladenie časti obyvateľstva iba čiastočne. Systematicky pristúpil k získavaniu spojencov z radov obyvateľstva až v období, kedy jeho armády prestávali byť na frontoch úspešné a začali byť zo sovietskeho územia vytláčané (napr. Vlasovci).
V júni a júli 1943 sústredil jednotky armády a SS k útoku na výbežok frontu pri Kursku. Kurská bitka, do ktorej bez dostatočného uváženia vrhol svoje vojská, nakoniec skončila ťažkými stratami pechoty i tankov.
Počas vylodenia spojencov v Normandii v lete 1944 sčasti aj kvôli dezinformácii vedenej spojeneckou rozviedkou, Hitler ignoroval hrozbu a prikázal držať tankové zálohy v blízkosti Cherbourgu a neskôr zase viesť nezmyselný protiútok pri Mortaine, ktorý uväznil v pasci niekoľko desiatok tisíc vojakov a stal sa známy ako obkľúčenie pri Falaise. V tom istom období bola nemecká skupina armád Stred v Bielorusku nečakane napadnutá sovietskymi silami. V priebehu mesiaca utrpeli Nemci straty asi 170 000 mŕtvych a nezvestných vojakov a stredná časť ich frontu sa celkom rozpadla.
Atentát 20. júla 1944
náhľad|vpravo|Hitler pri návšteve zbombardovaného mesta v roku 1944
Po úspechu spojeneckej operácie Overlord, ako aj porážky pri bojoch v Bielorusku vzrástlo medzi mnohými dôstojníkmi nemeckej armády odhodlanie Hitlera zlikvidovať. Práve v tomto období, keď boli pozície Tretej ríše otrasené, pre to bola najvhodnejšia doba. 20. júla 1944 naňho uskutočnil Claus von Stauffenberg v sídle štábu Wolfsschanze vo Východnom Prusku bombový atentát, ktorý sa však nepodaril. Diktátor bol len ľahko zranený. Hitler túto opozíciu príslušníkov generálneho štábu kruto potrestal. Ludwig Beck, jeden z vodcov sprisahania, ktorý mal nahradiť Hitlera do doby než bude ustanovená legitímna vláda, samotný von Stauffenberg ako aj ďalší, medzi nimi mnohí poľní maršali boli popravení. Populárneho Rommela, o ktorom bol Hitler presvedčený, že bol súčasťou príprav atentátu, prinútil spáchať samovraždu.
Na Hitlera bolo spáchaných ešte niekoľko atentátov, ktoré boli všetky neúspešné. Hitler tieto prežité atentáty považoval za znamenia osudu a tvrdil o sebe, že bol povolaný Bohom. Po atentáte poslal lietadlom svoju zakrvavenú bundu uniformy svojej milenke.
Posledné boje
Od konca roku 1944 žil Hitler vo svojom Ríšskom kancelárstve v Berlíne, ktoré malo vo dvore protilietadlový kryt, vybudovaný špeciálne pre neho (nemecky Führerbunker). Bojové operácie v tej dobe riadil len z máp. Jeho nádeje na uzavretie separátneho mieru so západnými Spojencami sa miešali s vierou v použitie moderných zbraní ako boli balistické rakety V2, nových typov lietadiel napr. Messerschmitt Me 262 alebo tankov napr. Panzerkampfwagen VI Tiger II. Rovnako veril, že aliancia západných demokracií so Stalinovým komunistickým ZSSR je neprirodzená a sleduje protichodné politické ciele, čo by malo viesť k jej rozpadu. Nechápal však, že dokiaľ bude žiť a bude na slobode, táto podivuhodná koalícia bude držať pohromade.
V septembri 1944 Hitler prikázal pripraviť ofenzívu v Ardenách, ktorá naplánovaná na december mala dosiahnuť Antverpy a oddeliť od seba anglické a americko-kanadské vojská. Tento veľmi nerealistický plán zahrňoval aj neekonomické presuny vojsk z východného frontu, kde práve prebiehali boje o Budapešť a Sovieti navyše pripravovali útok z Poľska, ktorý urýchlene začali na žiadosť spojencov. Na jeho konci sa Sovietske jednotky nachádzali na Odre, menej než od Berlína.
19. marca 1945 Hitler vydal rozkaz na likvidáciu infraštruktúry oblastí, ktoré mali padnúť do rúk nepriateľa. Nacisti následne začali viesť taktiku spálenej zeme aj na vlastnom území. V prípade, že by boli tieto rozkazy splnené v plnej miere, tisíce Nemcov by zahynuli na následky hladu a chorôb bez strechy nad hlavou.
Smrť v bunkri
Posledné týždne svojho života strávil v bunkri v Berlíne. Išlo o bunker budovy starého ríšskeho kancelárstva na Wilhelmstraße, ktorý Adolf Hitler používal ako svoju hlavnú súkromnú rezidenciu v Berlíne a preto je bunker označovaný ako Führerbunker. Hitlerov zdravotný stav sa ku koncu vojny zhoršoval (pravdepodobne Parkinsonova choroba). Najmä po 20. apríli 1945, kedy sa Berlín dostal po prvýkrát pod paľbu sovietskeho delostrelectva, bol Hitler výrazne otupený s prerušovanými záchvatmi zúrivosti. 20. apríla, v deň svojich 56. narodenín, Hitler uskutočnil svoju poslednú cestu mimo bunker. V delostrelectvom a bombami zničenej záhrade Ríšskeho kancelárstva vyznamenal Železným krížom chlapcov z Hitlerjugendu. V nasledujúcich dňoch sovietske vojská postupne Berlín obkľúčili. Napriek vojensky absolútne beznádejnej situácii Hitler dúfal, že sa jednotky Waffen SS generála Steinera prebojujú zo severu k mestu, zatiaľ čo jednotky 8. armády sa k mestu dostanú z juhu, čím narušia sovietske obchvatné operácie. Vzhľadom na celkovú sovietsku prevahu a dynamiku ich postupu to boli úplne nereálne predstavy. thumb|Správa o Hitlerovej smrti v [[Stars and Stripes]]Keď sa 22. apríla na vojenskej porade Hitler dozvedel od príslušníkov štábu o tom, že nemecký protiútok sa ani nikdy nemohol začať a naopak nemecké jednotky boli na všetkých úsekoch zatlačené späť a Sovietom sa podarilo preniknúť do mesta, vyzval všetkých okrem Keitela, Jodla, Krebsa a Burgdorfa, aby opustili miestnosť a v hysterickom záchvate obvinil generálov zo zrady a nekompetentnosti, pri čom po prvýkrát priznal, že vojna je prehratá. Následne vyhlásil, že zostane v Berlíne až do konca a spácha samovraždu.
28. apríla Hitler zistil, že Himmler sa pokúšal viesť so západnými spojencami vyjednávania o kapitulácii. Následne nariadil Himmlera zatknúť a zastreliť a popraviť aj Himmlerovho adjutanta a styčného dôstojníka SS pri hlavnom stane (Führerhauptquartier) Hermana Fegeleina (manžela sestry Hitlerovej milenky Braunovej).
29. apríla sa zosobášil s Evou Braunovou. V priebehu tohto dňa Hitler zistil, že Mussolini bol popravený. Opustil svadobnú recepciu, aby spolu so sekretárkou pripravil poslednú vôľu a tzv. politický testament, v ktorom okrem iného z neúspechu vo vojne obvinil Židov a Nemcov, ktorí zlyhali pri plnení jeho plánov.
30. apríla 1945, len dva dni pred dobytím bunkru, spáchal Hitler samovraždu so svojou manželkou. Prehryzol kyanidovú tabletku (cyankáli) a potom sa zastrelil do hlavy pištoľou Walther 7,65. Deň predtým, než spáchal samovraždu, otrávil svojho psa, nemeckého ovčiaka Blondi. Hitlerove telesné pozostatky jeho služobníctvo a strážcovia poliali benzínom a čiastočne spálili v kráteri pred bunkrom, následne ho tam i pochovali spolu s manželkou a psom. V tom čase sa ešte v bunkri ukrývali okrem služobníctva a strážcov aj jeho osobný tajomník Martin Bohrman a minister Joseph Goebbels s manželkou a ich 6 detí. Goebbels s manželkou a deťmi zomreli 1. mája 1945. V noci z 1. na 2. mája aj všetci ostatní opustili bunker a 2. mája skončil Wehrmacht boje v Berlíne a bunker bol obsadený červenou armádou.
Krátko po konci vojny boli jeho telesné pozostatky exhumované zvláštnou sovietskou jednotkou SMERŠ. Časť lebky so stopami po guľke a čeľusť, ktorú jednoznačne identifikoval Hitlerov osobný zubár, sa dodnes nachádza v štátnom archíve (GARF) pod dozorom KGB (dnešné FSB) v Moskve. Zvyšok pozostatkov bol zničený pri meste Schönebeck a rozprášený do blízkej rieky v roku 1970. V roku 2017 francúzski výskumníci porovnali pozostatky z Moskvy so sovietskou pitevnou správou, röntgenovými a zubnými záznamami a historickými údajmi. Konštatovali, že úlomok lebky sa zhodoval s röntgenovým záznamom Hitlera, ktorý vznikol rok pred jeho smrťou a zistenia o zuboch boli tiež v súlade so samovraždou. Pozostatky sú teda Hitlerove.
Hitler spáchal samovraždu, aby sa vyhol Norimberskému procesu. Jeho zodpovednosť za zločiny nacistického Nemecka však bola potvrdená radom výpovedí na tomto súde.
Pretože Stalin a Žukov, napriek existujúcim dôkazom, zatajovali Spojencom Hitlerovu smrť, vzniklo viacero konšpiračných teórií, z ktorých najznámejšia je, že Hitler sa preplavil ponorkou U-530 do argentínskeho prístavu Mar del Plata. Ponorka sa tam skutočne vynorila 10. júla 1945 a vyvolala veľký rozruch, pretože to bolo až dva mesiace po kapitulácii Nemecka. Fámu rozširoval tam žijúci Maďar Ladislao Szabo , ktorého citoval najprv miestny denník La Critica a 17. a 18. júla 1945 sa táto fáma dostala až do hlavných médií v USA.
Juskova Voľa
Juskova Voľa je obec na Slovensku v okrese Vranov nad Topľou.
Vodné toky
Cez obec preteká potok Lomnica.
Gyula Horn
Gyula Horn (* 5. júl 1932, Budapešť, Maďarsko – † 19. jún 2013, Budapešť, Maďarsko), bol maďarský politik a predseda vlády Maďarskej republiky. Bol členom Maďarskej socialistickej strany. Gyula Horn je pripomínaný ako posledný komunistický minister zahraničných vecí Maďarska, ktorý hral významnú úlohu pri búraní Železnej opony roku 1989 pre občanov Nemeckej demokratickej republiky.
V roku 1990 Gyula Horn získal cenu Karola Veľkého.
Saint-Fortunat-sur-Eyrieux
Saint-Fortunat-sur-Eyrieux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Pastviště u Fínů
Pastviště u Fínů je národná prírodná pamiatka ev. č. 909 neďaleko obce Sušice v okrese Klatovy. Oblasť spravuje Správa AOPK ČR – CHKO Český les.
Predmetom ochrany je ochrana strmej terasy Podmokelského potoka s výskytom vzácnych a chránených druhov rastlín.
Saint-Fortunat-sur-Eyrieux
Poloha
Saint-Fortunat-sur-Eyrieux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Fortunat-sur-Eyrieux má 726 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Chassagne
Chassagne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jaroslav Šedivý
V roku 1973 emigroval a počas pobytu v USA pôsobil s Jello Biafrym a najrôznejšími kapelami ako napríklad Invisible Pedestrian alebo Life After Life. V súčasnosti je členom skupín Chernobyl High, Tarantula, GK Brothers Blues Band, Los Losos a Effect.
Jaroslav Šedivý hrá na bicích značky Pearl a používa činely Paiste.
1078 Mentha
1078 Mentha je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavil K. Reinmuth 7. decembra 1926.