cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tri kráľovstvá (Kórea)
Saro/Silla (사로 / 신라)
Po premenovaní na Silla (신라) v roku 503 kráľovstvo v prvej polovici 6. stor. pohltilo celé susedné kráľovstvo Kaja (가야). Budhizmus sa stal oficiálnym náboženstvom v roku 528.
Hlavným mestom bol Kümsong – 금성 (dnešné Kjongdžu – 경주).
Kogurjo (고구려)
Kogurjo na severe (pôvodne len v Kórei, t. j. medzi riekami Amnok-kang (압록강, čínsky Ja-lu) až dolu po rieku Han-gang – 한강) sa osamostatnilo od Číny v roku 37 pred Kr. Štát rozšíril svoje územie na rozsiahle územia Mandžuska a napokon vyhnali Číňanov z Nang-nangu – 낭낭 (dnes Pchjongjang – 평양) v roku 313. Kultúrny vplyv Číny ostal, až kým Kogurjo roku 372 oficiálne neprijalo budhizmus.
Kogurjo, ako najväčšie z kráľovstiev, malo striedavo dve hlavné mestá: Nangnang a Kung-näsong (궁내성) na rieke Amnok-kang (Ja-lu).
Päkče (백제)
V roku 18 pred Kr. dvaja princovia z kráľovstva Kogurjo založili na juhozápade polostrova Päkče (dnes južne od Soulu), ktorého hlavným mestom bol Üngdžin – 응진 (dnes Kongdžu – 공주 a Čondžu – 전주), neskôr Sabi – 사비 (dnes Pujo – 부여) juhozápadne of Soulu. Kráľovstvo Kaja (가야) sa odčlenilo od Päkče (백제) v 1. stor. po Kr.
V 4. stor. Päkče veľmi prosperovalo a ovládalo skoro celú južnú polovicu polostrova.
Hana Maciuchová
Hana Maciuchová (* 29. november 1945, Šternberk – † 26. január 2021, Olomouc ) bola česká herečka a pedagogička. Bola životnou partnerkou českého herca Jiřího Adamíru.
Valframbert
Valframbert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Hana Maciuchová
Životopis
V roku 1994 začala učiť na konzervatóriu v Prahe.
Valframbert
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Harvelka (potok)
Harvelka je potok na Kysuciach, vo východnej časti okresu Čadca. Je to pravostranný prítok Bystrice, meria 5,5 km a je tokom V. rádu.
Hana Maciuchová
Životopis
Je známa zo svojich rolí v televíznych seriáloch Krkonošské pohádky, Nemocnice na kraji města, Chalupáři, Ulice a Žena za pultem. Hrala i vo filmoch Samotáři, Lucie, postrach ulice, Člověk proti zkáze či Únos domů. V roku 2017 načítala audioknihu Dva roky, osm měsíců a osmadvacet nocí – Mistři slova (vydala Audiotéka).
Herecké ocenenia
12. apríla 2008 a 18. apríla 2009 získala cenu TýTý pre najlepšiu herečku. Ďalej ju diváci zvolili medzi desiatku najobľúbenejších herečiek v ankete Hvězda mého srdce, ktorú vyhlásila začiatkom roku 2008 Česká televize.
V rokoch 1998, 2005 a 2010 získala ocenenie (Ne)viditelný herec – 1. miesto za najpopulárnejšie herecký výkon na vlnách Českého rozhlasu.
Pri príležitosti štátneho sviatku jej bola dňa 28. októbra 2010 udelená Medaila Za zásluhy v oblasti kultúry.
Harvelka (potok)
Prameň
Preteká Kysuckou vrchovinou, podcelkom Vojenné, pramení na rozhraní Oravy a Kysúc, pod kótou 995,2 m v nadmorskej výške okolo 950 m n. m., západne od osady Flajšová.
Opis toku
Najprv tečie na krátkom úseku na severoseverozápad, neďaleko osady Jasenovská sa stáča a ďalej pokračuje na západojuhozápad. Sprava vynikajú dva prítoky spod Krčmárovej (917,0 m n. m.), zľava z Karnádkovej doliny. Na území obce Nová Bystrica, v neobývanej oblasti, ústi v nadmorskej výške okolo 599 m n. m. do vodárenskej nádrže Nová Bystrica.
Pred vybudovaním nádrže bol potok dlhší približne o 3 km, ústil priamo do Bystrice neďaleko osady Jančulovci a z pravej strany priberal dlhší prítok z juhozápadného úpätia Mrvovej Kykule (1 040,2 m n. m.), ktorý už v súčasnosti ústi do nádrže. Údolím potoka vedie asfaltová cesta, dnes so zákazom vjazdu, v minulosti spájala obce Nová Bystrica a Oravská Lesná a zároveň bola jedinou priamou spojnicou Kysúc a Oravy.
Šikibu Murasakiová
Šikibu Murasakiová (po japonsky 紫 式部 – Murasaki Šikibu; * cca 973 – † cca 1014 alebo 1025) bola japonská spisovateľka, poetka a dvorná dáma na cisárskom dvore v období Heian. Šikibu Murasakiová nebolo jej pravé meno. Skutočné meno ostáva neznáme, aj keď niektorí odborníci sa domnievajú, že sa mohla volať Takako Fudžiwarová (Fudžiwara Takako). Je známa predovšetkým ako autorka románu Príbeh princa Gendžiho, ktorý bol napísaný v japončine niekedy medzi rokmi 1000 a 1008 a patrí tak medzi najstaršie romány v dejinách.
Metalinda
Metalinda (správne písané MetaLinda) je slovenská rocková skupina z Bratislavy, ktorú v roku 1983 založili bývalí členovia formácií Halušky a Regata v zložení: Peter Sámel – kapelník, gitara, Ján Lapoš - bicie nástroje, Vlado Suchán - basgitara, Dušan Horecký - spev.
Začiatky
Po počiatočných úspechoch na koncertných vystúpeniach dostala skupina ponuku od hudobného vydavateľstva OPUS na nahranie ich prvého singlu „Únik“/ „Klub milionárov“. V roku 1986 Dušana Horeckého na poste speváka v skupine Metalinda nahradil Pavol Drapák.
Skupina nahrala ďalší singel (s videoklipom) „Každý chce ľúbiť“ a na Bratislavskej lýre obsadila 4. miesto so skladbou „Loď pre 5 miliárd“. Paľo Drapák z Metalindy na istý čas odišiel. Skupina vyskúšala niekoľko iných spevákov, medzi inými napríklad Tibora Fuzeka, ktorý predtým pôsobil v Kobre, odtiaľ spolu s ním prišiel do Metalindy aj druhý gitarista Michal Kovalčík. V roku 1988 sa Paľo Drapák vrátil. V tomto období tiež Vlada Suchána strieda Martin Cepka.
1988-1994: Palo Drapák a Mišo Kovalčík
V roku 1990 skupina vydala svoj debutový album Metalinda s hitmi ako boli „Ján Amos džínový“, „VSR“, „Šanca“, „Kovový kráľ“ a „Jago“. Videoklip „Ján Amos džínový“ získal Zlatý Triangel.
V roku 1991 Metalinda nahrala svoj druhý album Za všetky prachy, ktorý pre české vydavateľstvo TOMMU Records produkovali Jožo Ráž a Július Kinček. Z tohto albumu sú najznámejšie skladby „Zaľúbená žaba“ (videoklip k nemu natočil režisér Filip Renč a zahrala si v ňom česká herečka Anna Geislerová) a skladba „Vlasť malá zbabraná“. Na treťom albume skupiny Svetlo na druhom brehu (1992) sú známe skladby „Slnko nevychádzaj“, či skladba „Angie“, ktorá je o dievčati, ktoré podľahlo drogám. Koncertné turné z tohto obdobia je inšpirované touto témou a je zamerané na propagáciu boja proti drogovej závislosti. Martina Cepku na tomto turné nahradí Márius Bartoň a toho následne strieda Fero Gašparík.
1996-2000: do dochodu Paľa Drapáka
Po albume Na kolenách nasledoval ďalší štúdiový album Skús sa do mňa zahryznúť (1996). V roku 1999 skupina vydáva svoju prvú kompiláciu s názvom Hitovky. Po vydaní desiateho radového a ôsmeho štúdiového albumu s názvom Zavesení v prievane (2000) odchádza zo skupiny spevák Pavol Drapák.
Po roku 2000
Na nasledujúce koncertné turné bol po konkurze vybratý martinský spevák Roman Čief. V roku 2003 skupina vydala dvojalbum s názvom Tutovky, z ktorého je jedno CD s novými skladbami a druhé je voľným pokračovaním kompilácie Hitovky s niektorými nanovo prespievanými skladbami.
V septembri 2003 sa vracia na miesto Romana Čiefa niekdajší spevák skupiny Dušan Horecký. V roku 2005 skupina Metalinda vydala album Biológia a v roku 2007 im vyšiel ďalší štúdiový album s názvom No. 13 na ktorom sa nachádza aj bonusový duet s Jožom Rážom s názvom „Nebo zastav dážď“.
V roku 2012 sa ku skupine pridal nový spevák Jaroslav Mojžiš, s ktorým Metalinda nahrala album The Best Unplugged. Ten vyšiel v predaji spolu s vodkou Nicolaus.
V roku 2016 prichádza do skupiny spevák Andy Samuel Hudak. V roku 2019 vychádza v poradí už 16. album skupiny Metalinda nazvaný Moja hviezda žije.
Členovia skupiny
história členov skupiny nie je úplná
Bernardino Luini
Bernardino Luini (* circa 1480, Lago Maggiore – † 1532, Miláno) bol taliansky maliar, žiak Leonarda da Vinci.
Luini bol prominentným lombardským maliarom 16. storočia. Pôsobil v Miláne, kde namaľoval viaceré fresky v palácoch a kostoloch v okolí mesta. Známe sú jeho fresky pre Villa Pelucca v Sesto San Giovanni.Luini spracoval starú giottovskú tématiku panny Márie, no taktiež maľoval pohanské fresky a výjavy zo života svätých. V roku 1525 dokončil jeho prácu pre kostol Santa Maria dei Miracoli.
Reálna analýza
Reálna analýza alebo teória funkcií reálnej premennej je oblasť matematickej analýzy, ktorá sa zaoberá reálnymi funkciami reálnej premennej a množinou reálnych čísel ako takou. Zaoberá sa vlastnosťami reálnych funkcií a postupností, ako napríklad konvergencia a limita postupnosti, limita funkcie, spojitosť funkcie, ako aj diferenciálnym a integrálnym počtom reálnych funkcií reálnej premennej. Reálna analýza úzko súvisí s komplexnou analýzou, ktorá študuje rovnaké koncepty na obore komplexných čísel.
Základom reálnej analýzy je konštrukcia množiny reálnych čísel, či už starším axiomatickým spôsobom alebo pomocou Dedekindových rezov, prípadne Cauchyho postupností. Z reálnej analýzy vychádza viacero iných odvetví matematickej analýzy, ako funkcionálna analýza, harmonická analýza, komplexná analýza, či niektoré oblasti aplikovanej matematiky. Reálna analýza bola tiež výraznou motiváciou pre vývoj v oblasti topológie.
Messier 18
Messier 18 alebo M 18 alebo NGC 6613 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Strelec. Objavil ju Charles Messier v roku 1764. Nachádza sa medzi Hmlovinou Omega M17 a Hviezdnym oblakom Strelec. Jej vek sa odhaduje na 32 miliónov rokov.
Luigi Comencini
Luigi Comencini  (* 8. jún 1916, Salò, Taliansko – † 6. apríl 2007, Rím) bol taliansky filmový režisér a spolu s Dino Risim, Ettore Scolom a Mariom Monicellim  bol považovaný za majstra žánra commedia all'italiana.
Narodil sa v meste Saló, v regióne Lombardsko.
Jeho dcéry Cristina (* 1956) a Francesca (* 1961) sa tiež venujú réžii. Cristinin film Najlepší deň môjho života sa premietal aj na Slovensku.
Tvorba
Comencini, ktorý nastúpil svoju umeleckú dráhu po skončení druhej svetovej vojny filmom Bambini in cittá (Deti v meste), si režírovanie vyskúšal už o desať rokov skôr, keď natočil dokumentárny film La novelletta (Novinka).
Celosvetovo sa preslávil začiatkom 50. rokov minulého 20. storočia snímkami Pane, Amore e Fantasia (Chlieb, láska a fantázia) a Pane, amore e gelosia (Chlieb, láska a žiarlivosť), ktoré znamenali aj začiatok hviezdnej dráhy pre herečku Ginu Lollobrigidu.
Vytvoril približne 50 celovečerných titulov, ktoré obvykle zožali priaznivý ohlas nielen v Taliansku, ale aj v zahraničí.
S niektorými Comenciniho snímkami sa zoznámili aj diváci na Slovensku. Ide napríklad o snímky La ragazza di Bube  (Bubovo dievča), Bože, ako hlboko som klesla! (Mio Dio, come sono caduta in basso!), L'ingorgo - Una storia impossibile (Cesta Rím - Neápol neprejazdná) a iné.
Comencini bol tiež autorom scenárov a pôsobil aj v oblasti filmovej kritiky.
George Kooymans
George Jan Kooymans (* 11. marec 1948, Haag, Holandsko) je holandský gitarista, spevák, hudobný producent, skladateľ a zakladajúci člen rockovej skupiny Golden Earring. V roku 1975 sa podieľal na albume Red White Blue skupiny Cuby + Blizzards. V roku 1981 hral na gitaru na albume Modern Times Revive od Hermana Brooda.
Koróna (astronómia)
thumb|300px|right|Fotografia slnečnej koróny počas zatmenia Slnka vo Francúzsku v roku [[1999]]
Koróna je jasná plazmová slnečná atmosféra najľahšie viditeľná počas úplného zatmenia Slnka alebo pomocou koronografu. Od spodnejšej vrstvy slnečnej atmosféry, chromosféry, oddeľuje korónu tzv. prechodová oblasť. Koróna je najteplejšia vrstva slnečnej atmosféry. Je stokrát teplejšia než fotosféra.
Už v tridsiatych rokoch 20. storočia sa na základe tvaru koróny pozorovanej pri zatmeniach objavili úvahy, že koróna musí mať teplotu milióny stupňov. Tento predpoklad bol o niekoľko rokov potvrdený spektroskopicky. Príčina takejto vysokej teploty koróny dodnes nebola nájdená. Preto prúdenie tepla nastáva smerom z koróny do nižších oblastí Slnka. Toto tepelné rozhranie, kde sa teplota náhle mení z asi milióna kelvinov v spodnej koróne na asi 20 000 kelvinov vo vrchnej chromosfére, je práve prechodová oblasť. Typická hustota častíc v koróne je 5 x 1017 častíc na cm3.
Koróna je teda veľmi horúca, ale aj veľmi riedka. Siaha do vzdialenosti niekoľkých slnečných polomerov, milióny kilometrov do kozmu. Podľa niektorých zdrojov je hranicou vrchnej koróny až heliopauza. Hmota koróny neustále uniká do okolitého priestoru rýchlosťou asi milión ton každú sekundu. Toto množstvo sa zvyšuje až na miliardy ton pri slnečných erupciách. Takéto náhle úniky hmoty sa nazývajú výrony koronálnej hmoty alebo ejekcia koronálnej hmoty (po anglicky coronal mass ejection, skratka CME). Tieto výrony majú za následok zvýšený tok častíc slnečného vetra a s tým spojené následky ako magnetické búrky alebo polárnu žiaru.
Zložky žiarenia
Žiarenie koróny možno rozdeliť na niekoľko zložiek s odlišným pôvodom:
Štruktúry
Charakteristické velkorozmerové štruktúry pre korónu sú koronálne lúče. Sú približne radiálne a rozprestierajú sa do vzdialenosti 0,5 až viac ako 10 slnečných polomerov. Hustota častíc v nich je oproti priemernej hustote K koróny zvýšená 3 – 10-krát. Delia sa na niekoľko typov, ale pravdepodobne majú rovnakú základnú štruktúru. Koronálne lúče vznikajú vtedy, keď sa plazma v koronálnej kondenzácii stáva dostatočne horúcou na to, aby násilne otvorila uzavreté slučky magnetického poľa do tvaru neutrálneho prúdu.
Polárne lúče sa v koróne vyskytujú pri minime slnečnej aktivity. Sú dobre pozorovateľné v polárnych oblastiach Slnka a majú krátku životnosť. Oblasti koróny s veľmi nízkou hustotou a nižšou teplotou sa nazývajú koronálne diery. V K koróne nad koronálnymi dierami boli pozorované trhliny, úzke tmavé pruhy. Vo vnútornej koróne sa vyskytujú približne vysoké koronálne slučky. Na röntgenových snímkach boli objavené objekty s krátkou životnosťou, ktoré sa nazývajú jasné koronálne body. V koróne sú tiež bežné jemné vláknité štruktúry.
Pozorovanie koróny
Keďže intenzita žiarenia koróny je miliónkrát nižšia ako žiarenie slnečného disku, pozorovať ju možno iba pri jeho zaclonení. Ideálne podmienky na pozorovanie koróny vytvára úplne zatmenie Slnka, ktorého nevýhoda však spočíva v tom, že trvá len veľmi krátko. Mesiac zatemňujúci Slnko možno čiastočne nahradiť koronografom, ktorým sa však kvôli svetlu rozptýlenému v zemskej atmosfére nedajú pozorovať slabšie časti koróny. Účinné je pozorovanie Slnka z umelej družice alebo slnečnej sondy pomocou koronografu.
Najvýraznejšie spektrálne čiary, v ktorých sa pozoruje koróna, sú červená čiara (637,4 nm), zelená čiara (530,4 nm) a žltá čiara (569,4 nm). Slnečné sondy pozorujú korónu na spektrálnych čiarach niektorých iónov, väčšinou v extrémnej ultrafialovej oblasti.
Carolina Kostnerová
Carolina Kostnerová (* 8. február 1987, Bolzano, Taliansko) je talianska krasokorčuliarka. Je majsterka sveta pre rok 2012, päťnásobná majsterka Európy (2007, 2008, 2010, 2012, 2013), okrem toho držiteľka ďalších medailí z majstrovstiev Európy (2009 a 2011 strieborná, 2006 bronzová) a majstrovstiev sveta (2 x bronzová, 1 x strieborná), ako aj z ďalších medzinárodných krasokorčuliarskych súťaží. Je sedemnásobnou majsterkou Talianska. V januári 2013 bola podľa oficiálneho rebríčka ISU najlepšou krasokorčuliarkou sveta v ženskej sólovej kategórii.
Osobný život
Carolina Kostnerová sa narodila v talianskom meste Bolzano a žije v juhotirolskom mestečku Ortisei ) v Taliansku. Začala korčuľovať vo veku 4 rokov. Jej matka Patrizia bola v 70-tych rokoch 20. storočia uznávanou krasokorčuliarkou a dnes pracuje ako učiteľka geometrie. Jej otec Erwin bol hokejista a v národnom hokejovom tíme reprezentoval Taliansko na majstrovstvách sveta a zimných olympijských hrách. Dnes pracuje ako hokejový tréner. Má dvoch bratov, o rok staršieho Martina a o tri roky mladšieho Simona, ktorí hrajú hokej aj súťažne. Jej sesternica je Isolde Kostnerová, strieborná medailistka v alpskom lyžovaní na Zimných olympijských hrách 2002.
Kostnerová plynule hovorí ladinsky (rétorománsky jazyk), nemecky, taliansky, anglicky a francúzsky. Študuje históriu umenia na univerzite v Turíne prostredníctvom korešpondečných kurzov. Jej obľúbeným hercom je Johnny Depp, spisovateľom Paulo Coelho, najobľúbenejším skokom flip, najradšej má jeseň a modrú farbu.
Kostnerová má vzťah s talianskym atlétom Alexom Schwazerom.
Trénuje v nemeckom meste Oberstdorf.
Kariéra
Kostnerová začala korčuľovať v roku 1990. Ako povedala, „''polovica mojej rodiny z otcovej strany sa zaoberá športom a druhá polovica rodiny z matkinej strany je viac zameraná na umenie. Pre mňa je teda krasokorčuľovanie ideálny mix oboch.''“ Keď jej domovské klzisko zničila lavína v roku 2001, rozhodla sa Kostnerová pracovať s trénerom Michaelom Huthom v Oberstdorfe v Nemecku, vzdialenom štyri hodiny autom od jej domova v Bolzane.
Sezóny 2003/2004 až 2005/2006
V roku 2004 Kostnerová skončila piata na majstrovstvách Európy aj na majstrovstvách sveta. V nasledujúcom roku bola siedma na majstrovstvách Európy, ale zlepšila si umiestnenie na majstrovstvách sveta v Moskve, kde získala bronzovú medailu.
Prvú európsku medailu (bronz) získala v roku 2006. Na olympijských hrách skončila deviata, o mesiac neskôr na majstrovstvách sveta obsadila 12. miesto.
Sezóna 2006/2007
Sériu súťaží „Grand Prix“ v sezóne 2006/2007 musela kvôli zraneniu úplne vynechať. Návrat do svojej špičkovej formy potvrdila víťazstvom na majstrovstvách Talianska a ziskom svojho prvého majstrovského titulu na európskych majstrovstvách v roku 2007. Na majstrovstvách sveta skončila šiesta.
Sezóna 2007/2008
V sezóne 2007/2008 získala medaily na oboch súťažiach série „Grand Prix“, ktorých sa zúčastnila a po prvýkrát sa zúčastnila finále „Grand Prix“, na ktorom získala bronzovú medailu. V roku 2008 získala svoj druhý titul majsterky Európy, na majstrovstvách sveta bola strieborná.
Sezóna 2008/2009
Sezóna 2008/2009 bola pre Kostnerovú po dlhej dobe neúspešná. Na „Skate Canada 2008“ skončila bez medailového umiestnenia, stratila titul majsterky Európy a na Majstrovstvách sveta 2009 skončila dvanásta. Dôsledkom tohoto na jej pomery zlého umiestnenia bolo, že Taliansko získalo iba jednu miestenku na ženský olympijský turnaj v roku 2010. Sklamanie z nevydarenej sezóny a zlých výsledkov sa odrazili aj v rozhodnutí po deviatich rokoch zmeniť trénera Michaela Hutha. Kostnerová zmenila trénera v lete 2009, presťahovala sa do mesta El Segundo v Los Angeles County v Kalifornii v USA a začala spolupracovať s Frankom Carrollom a Christou Fassiovou, vdovou po zosnulom Carlovi Fassim.
Sezóna 2009/2010
Neúspechy Kostnerovú sprevádzali aj v sezóne 2009/2010. Obe súťaže série „Grand Prix“ („Trophée Eric Bompard 2009“ a „Cup of China 2009“) skončila na šiestom mieste. Uprostred sezóny odišla od trénera Franka Carrolla a pokračovala v tréningoch len s Christou Fassiovou a Eduardom de Bernardisom. V decembri 2009 stratila titul majsterky Talianska (porazila ju Valentina Marcheiová), ale vzápätí získala zlato na Majstrovstvách Európy 2010 v estónskom Tallinne. Na Zimných olympijských hrách 2010 skončila šestnásta po tom, čo pokazila väčšinu skokov vo voľnej jazde. Sezónu skončila na majstrovstvách sveta, kde skončila na šiestom mieste.
V júli 2010 sa rozhodla vrátiť do Oberstdorfu a pokračovať pod vedením trénera Michaela Hutha.
Sezóna 2010/2011
V nasledujúcej sezóne 2010/2011 sa Kostnerovej opäť začalo dariť. Na všetkých súťažiach, ktorých sa tejto sezóny zúčastnila, získala medailu. Na súťaži „NHK Trophy 2010“ zvíťazila, na „Skate America 2010“ bola tretia. Počas sezóny mala problémy so zranením ľavého kolena, v dôsledku čoho nemohla až do konca roka 2010 plnohodnotne trénovať a skákať flip a lutz. Vo finálovej súťaži série „Grand Prix“ sa jej napriek tomu podarilo získať striebornú medailu. Rovnako strieborná bola na Majstrovstvách Európy 2011 a bronz získala na Majstrovstvách sveta 2011 v Moskve. Bolo to jej prvé medailové umiestnenie na majstrovstvách sveta od roku 2008. Medzi európskym a svetovým šampionátom sa ešte zúčastnila súťaže „Gardena Spring Trophy“, ktorú vyhrala. V závere sezóny sa dostala na čelo rebríčka najlepších krasokorčuliaroch sveta vedeného Medzinárodnou korčuliarskou federáciou. Aby sa opäť dostala do stopercentnej zdravotnej formy, podstúpila fyzioterapiu a prerušila korčuľovanie na dva a pol mesiaca, pričom do tréningu sa vrátila v polovici júla.
Sezóna 2011/2012
V tejto sezóne bola zavedená možnosť pre krasokorčuliarov, ktorí na majstrovstvách sveta skončili v prvej šestke, štartovať v troch pretekoch série Grand Prix. Kostnerová súťažila na „Skate America 2011“ (skončila na 2. mieste), „Trophée Eric Bompard 2011“ (2. miesto) a „Cup of China 2011“ (1. miesto). Vo finále série „Grand Prix 2011“ získala svoju prvú zlatú medailu z tohoto podujatia. Stala sa historicky prvou talianskou reprezentantkou v sólovej kategórii, ktorá získala titul šampiónky vo finále Grand Prix (celkovo bola druhým víťazstvom Talianska, keďže prvými víťazmi bola tanečná dvojica Barbara Fusarová-Poliová / Maurizio Margaglio, ktorí zvíťazili v roku 2000).
Kostnerová znovu vyhrala majstrovstvá Európy, čím sa stala už štvornásobnou majsterkou starého kontinentu. Na majstrovstvách sveta v Nice získala takisto zlato v osobnom rekorde. Stala sa tak prvou talianskou majsterkou sveta v sólovej disciplíne (celkovo bola druhou majsterkou sveta z Talianska, pretože ako prví získali pre Taliansko titul tanečníci Barbara Fusarová-Poliová / Maurizio Margaglio v roku 2001). Jej posledné podujatie sezóny bola tímová súťaž „ISU World Team Trophy 2012“ kde bola súčasťou talianskeho tímu, vytvorila si nový osobný rekord v krátkom programe, skončila tretia vo voľných jazdách a celkovo druhá.
Sezóna 2012/2013
V júli 2012 Kostnerová vážne uvažovala o ukončení svojej športovej kariéry - dosiahla tie najvyššie stupne na najprestížnejších súťažiach a chcela začať žiť iný život mimo súťažného krasokorčuliarskeho „kolotoča“. 12. júla 2012 však uviedla, že sa rozhodla pokračovať v súťažiach až do zimných olympijských hier v Soči v roku 2014. Kvôli nedostatočnej forme vynechala súťaže série „Grand Prix“, zúčastnila sa až súťaže „Golden Spin of Zagreb 2012“ v decembri 2012, kde vyhrala. Na majstrovstvách Európy v Záhrebe získala svoju piatu zlatú medailu z európskeho šampionátu.
Szibill
I. dejstvo
Dej sa odohráva v malom mestečku Tomsk, v cárskom Rusku. Do elegantného hotela je pozvaná parížska speváčka Szibill, ktorá má vystúpiť na guvernérovom večierku na ktorý je pozvaná aj významná kňažná. Do hotela príde aj Petrov, ktorý dezertoval z armády, pretože je do Szibill zaľúbený. Guvernér sa dozvie o dezercii a chce Petrova zatknúť. Szibill protestuje, a jej rozhodnosť tak pomýli guvernéra, že ju považuje za veľkovojvodkyňu. Szibill, aby Petrova zachránila, sa rozhodne zahrať kňažnú a odíde s guvernérom na večierok do jeho zámku. Čoskoro príde aj veľkovojvoda, ktorý hľadá manželku a s prekvapením sa dozvedá, že už odišla na večierok.
II. dejstvo
Na večierku hrá Szibill v spoločnosti guvernéra úlohu veľkovojvodkyne skvele. Prichádza veľkovojvoda, ale keďže sa mu táto hra (a hlavne „nová manželka“) zapáči, správa sa k nej ako k skutočnej manželke a to dokonca aj v medzi štyrmi očami. Medzitým Szibill posiela Petrova za skutočnou veľkovojvodkyňou s prosbou o pomoc, aby situáciu nevyzradila. Podarí mu sa ju presvedčiť a objaví sa na večierku v spoločnosti Petrova ako speváčka Szibill. Veľkovojvoda prestane považovať hru za zábavnú, keď vidí manželku v príliš dôvernej zábave s Petrovom. Nastane hádka a všetci štyria z večierka odchádzajú.
III. dejstvo
V treťom dejstve sa po istých ťažkostiach podarí všetko urovnať. Veľkovojvoda sa udobrí s manželkou a Petrovovi uzná, že Szibill je skutočne skvelá žena. Pochopí jeho pohnútky, a dezerciu mu odpustí. Láska opäť zvíťazila.
Skladby
''(Slovenský názov skladby je doslovný preklad z maďarského orginálu. Pri uvedení operety v slovenčine sa text obyčajne preštylizuje, takze sa texty aj názvy piesní môžu líšiť) ''
Le Saix
Le Saix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Alpes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Le Saix má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Le Saix má 98 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Aktaié
Aktaié alebo Aktaia (Aktaié) môže byť v gréckej mytológii:
Gy-les-Nonains
Gy-les-Nonains je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bašó Macuo
Bašó Macuo (* 1644† 28. november 1694), pôvodným menom Džinšičiró Macuo, detským-chlapčenským menom Kinsaku Macuo, menom dospelého samuraja Munefusa Macuo, bol japonský básnik a najznámejší predstaviteľ obdobia Edo. Považuje sa za majstra básnickej formy haiku. Jeho poézia je medzinárodne uznávaná a v Japonsku sa často objavuje na pamätníkoch a tradičných miestach japonskej kultúry.
Bol zasvätený do poézie už v mladom veku a stal sa čoskoro známym v intelektuálnom prostredí mesta Edo. Založil si vlastnú školu poézie Šómon a cestoval po celom Japonsku, v ktorom sa pomerne skoro stal populárnym básnikom.
Ueno
Narodil sa ako Džinšičiró Macuo v rodine nižšie postaveného samuraja. Napriek tomu, že mu bola predurčená vojenská kariéra, nestalo sa tak. Deväťročný Macuo vstúpil do služby u Jošitadu Tódóa, ktorý bol najstarším synom Šinširóa Tódóa , kastelána hradu Ueno. Dostal tam vzdelanie a získal vzťah k poézii. V tomto období tiež získal samurajské meno Munefusa Macuo. Stal sa z neho zanietený autor básní renga a prijal básnický pseudonym Sóbó, čo bolo len iné čítanie znakov nového mena Munefusa. V roku 1662 publikoval svoj debut dodnes zachovanou básňou. V roku 1665 zložili spolu s Jošitadom stoveršovú báseň renga. Keď jeho priateľ Jošitada v roku 1666 skonal, Bašóov zabezpečený život skončil a má sa za to, že dobrovoľne opustil službu na zámku Ueno.
Kjóto
Neexistujú presné údaje o tom kam Bašó odišiel, najčastejšie sa uvádza, že odcestoval priamo do Kjóta kde zostal 5 rokov. Niektoré pramene uvádzajú, že mal vzťah so ženou menom Džutei, ktorá sa azda neskôr stala šintoistickou miko (mníškou) pod menom Džutei-ni.
Bašóove vlastné spomienky na toto obdobie sú vágne, spomína že „jeden čas som túžil mať oficiálny úrad s právom na pôdu“, a že „istý čas ma fascinovala homosexuálna láska“; nie je však isté či myslí skutočné alebo len fiktívne zážitky. Naďalej študoval poéziu a jeho učiteľom sa stal Kigin Kitamura (16241705), za ktorým dochádzal ešte v službe svojho pána a priateľa Jošitadu. Prijal aj nový pseudonym Tósei.
Sústavne tvoril poéziu a publikoval v rokoch 1667, 1669 a 1671 niektoré svoje renga básne v antológiách poézie. V roku 1672 publikoval svoju tvorbu v zbierke poézie žiakov Teitokuovej školy pod názvom Hra s mušľami. V tom istom roku nasledoval Kigina Kitamuru do cisárskeho mesta Edo aby pokračoval v štúdiu poézie.
Edo
V roku 1677 uverejnil zbierku Dvesto hemistichov o jari, do ktorej prispeli jeho žiaci Sodó Jamaguči a Šintoku Itó. V roku 1680 mu žiak Sanpú Sugijama navrhol, aby sa presťahoval do jeho chaty na ľavom brehu rieky Sumida vo Fukagawe. V záhrade pri chate zasadil banánovník a jeho žiaci začali chatu volať Banánovníková pustovňa (, preto aj on prijal pseudonym Bašó. Začal sa tiež venovať štúdiu Zen budhizmu.
V zime 1682 Edo spustošil veľký požiar, ktorému podľahla aj Bašóova chata. Po niekoľkomesačnom pobyte mimo mesta mu žiaci postavili novú chatu, ale nestala sa mu miestom trvalého pobytu. V roku 1683 jeho žiak Kikaku Takarai uverejnil zbierku poézie Bašóovej školy a jeho žiakov s názvom Duté gaštany. Bašó obdivoval čínskych putujúcich básnikov a v auguste 1684 opustil Edo a vydal sa na prvú zo svojich dlhých ciest.
Prvé putovanie
náhľad|right|Bašó a jeho báseň o rybníku ([[Kinkoku Jokoi, ca. 1820)]] Bašóova cesta viedla z Eda na horu Fudži, Ueno a do Kjóta. Pridali sa k nemu básnici, ktorých nazýval svojimi žiakmi. Do Eda sa vrátil v lete 1685 a opäť sa venoval vyučovaniu žiakov vo svojej chate. Básne z ciest uverejnil v cestovnom denníku haibun s názvom Zápisky z putovania na čerstvom povetrí.
Z roku 1686 pochádza jeho azda najznámejšia báseň:
Druhé putovanie
Bašó opäť opustil Edo 16. mája 1689, spolu s ním cestoval jeho žiak a učeň Sora Kawai. Smerovali do severných provincií ostrova Honšú. Za 150 dní prešli a do Eda sa vrátili ku koncu roka 1691. Počas cesty si zapisoval zážitky v prozaickej forme, do ktorej vkladal haiku a drobné kresby. Denník z ciest sa stal osobitným literárnym žánrom (haibun) práve zásluhou Bašóa. Nazval ho Úzka cesta z vnútrozemia. Finálnu verziu dokončil v roku 1694 ale dielo vyšlo s veľkým úspechom až v roku 1702, po jeho smrti. Často sa z neho cituje báseň:
Posledné putovanie
Po návrate v roku 1691 Bašó opäť býval v chate, tentoraz už nie sám ale so synovcom a družkou Jutei. Naposledy opustil Edo v lete 1694 a jeho cieľom boli Ueno, Kjóto a Osaka, kde v tom istom roku aj skonal v kruhu svojich žiakov.
Vplyv diela a kritika
Mal nasledovníkov a epigónov ako Kjorai Mukai a Dohó Hattori. V roku 1793 z neho byrokracia Šintó urobila idol a kritika jeho diela sa považovala za literárne rúhačstvo. Prvým kritikom Bašóovho štýlu bol Šiki Masaoka, ktorý modernizoval časť renga - hokku a nazval ju haiku.
Vplyv haiku na západnú poéziu sa výrazne prejavil na začiatku 20. storočia. Boli to Ezra Pound a imažinisti, neskôr básnici americkej Beat generation. Začal používať novú neobvyklú symboliku prírodných javov a skutočného života.
Live 8
náhľad|Live 8 v [[Edinburghu]] náhľad|170px|Bob Geldof, 1991 Live 8 je séria koncertov, ktoré zorganizoval írsky spevák, hudobník, herec a politický aktivista Bob Geldof. Koncerty sa uskutočnili 2. júla 2005. Tento termín je zhodný s dvadsiatym výročím legendárneho Live Aid koncertu. V roku 1985 Geldof zorganizoval dvojkoncert Live Aid v Londýne a Philadelphii, ktorého výťažok bol viac ako 100 miliónov dolárov na pomoc hladomorom postihnutej Etiópii. Live Aid sledovalo približne 1,5 miliardy divákov.
Charakteristika
Bob Geldof zorganizoval týchto deväť koncertov zadarmo, bez zbierania peňazí. Jeho cieľom bolo zvýšiť povedomie o chudobe v Afrike a vyvinúť tlak na svetových lídrov, aby túto situáciu riešili. Koncerty sa uskutočnili niekoľko dní pred škótskym samitom skupiny G8, siedmich najviac priemyselne vyspelých krajín sveta a Ruska. Koncerty sa uskutočnili v Tokiu, Berlíne, Paríži, Ríme, Philadelphii, Johannesburgu, Toronte a Londýne. Deviate pódium bolo postavené v Moskve. Samostatný koncert sa uskutočnil 6. júla v Edinburghu. Na koncertoch vystúpilo viac ako 1000 hudobníkov. Koncerty vysielalo 182 televíznych a okolo 2000 rozhlasových staníc.
Palais de Versailles, Paríž (Francúzsko)
náhľad|500px|Záber z Ríma
Mary Fitzgerald Square, Johannesburg (Afrika)
náhľad|250px|Záber z Berlína
Štetinatoústky
Štetinatoústky (iné názvy: štetinoústky, štetinatoústovky , chetognaty ; lat. Chaetognatha) sú kmeň prvoústovcov.
Charakteristika
Sú to štíhle morské živočíchy menších rozmerov (2 – ), na prvý pohľad vyzerajú ako sklovito priesvitné rybky. Plávajú trhavými pohybmi, ktoré pripomínajú pohyb komárích lariev. Po bokoch tela je 1 alebo 2 páry plutvičiek, a na konci tela je chvostová plutvička, postavená tiež horizontálne. Hlava je obrastená kožným záhybom, tzv. kapucňou, ktorá bola pokladaná za rudiment plášťa ramenonožcov. Pod touto kapucňou vyrastajú po bokoch hlavy tuhé, mierne zahnuté štetiny, ktoré slúžia na zachytávanie potravy. Coelom je trojdielny, podobne ako u chytadlovcov. Svalstvo je priečne pruhované.
Štetinatoústky sú hermafrodity, larválne štádium je potlačené. Ich postavenie v systéme nie je jasné ani dnes. Podľa niektorých teórií (Komárek, 1952) ide o neotenické formy, príbuzné predkom Deuterostomia, Tentaculata a zrejme i descendentnej skupiny Pogonophora – z tohto pohľadu sa skupina Archicoelomata v Ulrichovom chápaní zdá byť opodstatnená. Moderný systém (Matis et al., 2002) zaraďuje tieto záhadné živočíchy definitívne k pseudocoelomátom do príbuzenstva brušnobrviek a vírnikov. Štetinatoústky sú jediné bezstavovce s viacvrstvovým krycím epitelom. Je to málo početná skupina, ale jednotlivé druhy (napr. Sagitta hexaptera sa v morskom planktóne vyskytujú hromadne).
Systematika
kmeň štetinatoústky (Chaetognatha):
Magnetická búrka
Magnetická búrka, resp. v prípade našej planéty Zeme aj geomagnetická búrka, je narušenie magnetického poľa planéty (Zeme) silným prúdom nabitých častíc unikajúcich vysokou rýchlosťou z hviezdy (Slnka). Tento prúd častíc sa uvoľňuje pri mohutných explóziách žeravej plazmy na povrchu Slnka pri tzv. slnečných erupciách.
Počas búrky sa silne narúša časť zemskej atmosféry (ionosféra), ktorá je zodpovedná za odrazy rádiových elektromagnetických vĺn v pásme krátkych vĺn. Počas intenzivných búrok môže dôjsť až k úplnému znemožneniu šírenia a odrazov elektromagnetických vĺn od ionosféry, môže narušiť komunikáciu so satelitmi na obežnej dráhe Zeme, prípadne spôsobiť nepresne lokalizovanie cieľov systému     GPS.
Dejiny hudby
Dejiny hudby sú predmet hudobnej histórie, čiže vývin hudby.
Základné delenia
Z hľadiska periodizácie hudobných dejín poznáme dve hľadiská :
Praveká hudba
Vznik hudby vysvetľuje niekoľko teórií : dar od bohov (božsko-posvätný pôvod v mýtoch mnohých národov, súčasť kultu - komunikačný kanál medzi pozemským a nadpozemským), zo zvukových prejavov zvierat (teória Charlesa Darwina), rytmický tep srdca, komunikácia a s ňou súvisiace napodobňovanie reči (teóriu rozvinul Herder), vznik pri práci, z citoslovcií (teória Stumpf) a iné. Výskum založený na etnomuzikológii spočíva v komparácii pravekej hudby s hudbou primitívnych národov a etnických skupín, najmä v Afrike a Ázii. Za najstarší prejav hudby sa považuje ľudský hlas a po ňom rytmické nástroje. V pravekej hudbe bol jednotlivec tvorcom aj recipientom. Teórie hovoria, že hudba mala najmä rituálny charakter, priamo súvsiaci so socializáciou a náboženským kultom. Medzi najstaršie hudobné nástroje patrili hrkálky, rohy, bezdierové a dierové píšťaly, flauty a strunové nástroje (harfy, lutny a lýry). Boli vyrábané z rozličných materiálov - kosť, kameň, drevo, koža zvierat. Hudbu praveku dokazujú archeologické nálezy nástrojov, jaskynné maľby, zápisy (egyptské obrázkové písmo, grécka písmová notácia) a písomné správy o hudbe (básne, kroniky, hudobné teórie).
Prvotný inštrumentár
Medzi najstaršie hudobné nástroje pravdepodobne patria :
Vývoj hudobných nástrojov
Doba kamenná priniesla prvé prototypy dychových nástrojov - plátkové a hranové (flauta, hoboj, klarinet). Vznikli prvé kostenné píšťaly, flauty so štrbinami a duté kosti. Z bicích nástrojov sa v neolite objavujú hlinené bubny a chrastidlá. Z paleolitu pochádza jaskynná maľba luku ako hudobného nástroja. Doba bronzová vytvorila základné prototypy trúbky, lesného rohu a pozauna. Doba železná vytvorila základné prototypy pre vznik brnkacích hudobných nástrojov (harfa, lýra, lutna).
Staroveká hudba
Staroveká hudba bola dlho považovaná len za jednohlasnú, ale súčasné archeologické nálezy, napríklad obrazy na starovekých vázach a stenách a staroveká literatúra naznačujú, že harmónia (v hudobnom zmysle slova) existovala. Jedna z píšťal pravdepodobne udávala základný tón, zatiaľ čo druhá hrala melodické pasáže.
Egypt
O hudbe starovekého Egypta sa dozvedáme z faraónových písomností, ikonografických materiálov, nálezov hudobných nástrojov v hrobkách a správ grécko-rímskych autorov. Podľa egyptskej mytológie vznikla hudba z hymnu Amarna na boha Hesu. Jednotlivé tóny zobrazovala tzv. cheironómia. Hudba bola súčasťou aj egyptskej drámy Osiris passion. Hudba mala taktiež spirituálny charakter. Podľa muzikológov sa práve v Egypte po zrušení štátneho boha Amona (počas vlády Achnatona okolo roku 1361 pred Kr.) rodia prvé motívy, vyjadrujúce zúfalstvo a nepokoj. V Egypte sa vyskytovali podobné hudobné nástroje ako v Mezopotámii.
Palestína
Židovskú hudobnú kultúru poznáme z kníh Starého Zákona. Je spätá s Mezopotániu a Egyptom. Židovská hudba kládla dôraz najmä na vokálne formy (vznik psalmódie-žalmu a hymnodie), ktoré mali neskôr vplyv na hudbu kresťanskú. Významný rozvoj hudby nastal za kráľa Davida. Z nástrojov typických pre Palestínu sú známen : kinor, šofar, ugab.
Grécko
Dejiny gréckej hudby (zachovanej v písomnostiach) siahajú až do starovekého Grécka. Bola podstatnou časťou gréckeho divadla. V starovekom grécku vystupovali pre pobavenie, oslavu a duchovné motívy zmiešané spevácke zbory. Nástroje zahrnovali píšťaly a strunové nástroje – napríklad lýru, a jej špeciálny druh nazývaný kithara.
Hudba bola dôležitou súčasťou vzdelania v starovekom grécku a mladí chlapci sa ju v škole učili od šiestich rokov. Grécka hudobná vzdelanosť vytvorila v hudobnej teórii veľký pokrok. Grécka hudobná teória zahrnovala grécke hudobné módy, ktoré sa neskôr stali základom pre západnú náboženskú hudbu a klasickú hudbu. Neskôr, vplyvy z Rímskej ríše, východnej Európy a Byzantskej ríše zmenili grécku hudbu.
Čína
Čínska klasická hudba je tradičné umenie. Má dlhú históriu, trvajúcu viac ako tisíc rokov.
Klasická hudba (vážna hudba)
Klasická hudba je široký a nepresný pojem zahrnujúci hudbu vytvorenú alebo zakorenenú v tradičnom umení. Klasická hudba sa opisuje aj ako komplexná, dlhotrvajúca, transcendentná a abstraktná. V mnohých kultúrach klasická tradícia koexistovala s populárnou hudbou, niekedy tisícky rokov a so vzájomným ovplyvňovaním a „požičiavaním“ prvkov.
Francúzsko
Francúzska klasická hudba je tradičné umenie. Má dlhú históriu, trvajúcu viac ako tisíc rokov.
Japonsko
V Japonsku existovali nespočetné typy klasickej hudby. Dve najstaršie sú shōmyō (budhistické spevy) a gagaku orchestrálna palácová hudba. Obe sa datujú do obdobia Nara a Heian.
India
Klasická hudba Indie zahrnuje dve hlavné tradície: južnú karnataka a severnú hindustrani. Indická klasická hudba sa vyvíjala viac ako tisícročie. Jej vývoj prebiehal v niekoľkých etapách a zostáva aj dnes podstatným pre životy Indov dnes ako zdroj náboženskej inšpirácie kultúrneho vyjadrenia a zábavy. Indická klasická hudba je jednohlasná a založená na jednej melodickej linke (raga) a rytmicky organizovaná cez (talas). Hudba karnataka je z veľkej časti devotívna – zasvätená niektorému hinduistickému božstvu. Existuje aj veľa piesní zdôrazňujúcich lásku a sociálne otázky. Hindustrani nebola ovplyvnená len starovekými hinduistickými tradíciami, Védskou filozofiou a pôvodnými obyvateľmi Indie, ale aj perzskými vystúpeniami. Pôvodnú indickú klasickú hudbu môžeme nájsť na starých písomnostiach, časti indickej tradície – Védach.
Perzia
Starovekí obyvatelia Iránu prikladali hudbe a poézii veľký význam. Tabuľa zo siedmeho storočia znázorňuje hudobníkov z éry Sassánovcov.
Európa
Európska klasická hudba je veľmi široký pojem a týka sa hudby, ktorá bola vytvorená, alebo mala korene v tradícii európskeho umenia, duchovnej a koncertnej hudby. Označuje sa takto najmä hudba, ktorá vznikla približne od roku 476/1000 až do roku 1990. Ústredné normy tejto hudby sa budovali v rokoch 1550 až 1825.
Raná hudba (476 - 1760)
Raná hudba je všeobecný pojem používaný na označovanie hudby, ktorá sa tvorila na území Európy po páde Rímskej ríše v roku 476 až do konca baroka v polovici osemnásteho storočia. Hudba v tomto obrovskom časovom rozpätí bola neobyčajne rôznorodá, zahrnovala viaceré kultúrne tradície na rozsiahlom geografickom priestore. Jedným zo zjednocujúcich prvkov v stredoveku bola cirkev a náboženský život, ktorý sa stal ústredným motívom pre rozvoj hudby. Zachovalo sa len veľmi málo nekresťanskej hudby z tejto doby, kvôli potlačovaniu cirkvou a neexistencii hudobného zápisu – notácie.
Kým hudobný život bol nepochybne bohatý v ranom stredoveku, ako dosvedčujú mnohé písomnosti, opisy nástrojov, zápisky o hudbe a iné záznamy, jediné zachované piesne spred roka 800 po Kr. sú rímskokatolícke liturgické piesne, nazývané Gregoriánske chorály. Pápež Gregor I., podľa ktorého boli nazvané a ktorý ich skomponoval, je považovaný za pôvodcu liturgie v jej dnešnej podobe. Mnohí učenci však veria že jeho skutočný význam a reputácia boli prehnané.
Renesančná hudba:
Začiatky renesančnej hudby nie sú až tak jasne vyznačené, ako začiatok renesancie v iných umeniach a na rozdiel od renesancie v iných oblastiach, renesancia v hudbe nezačala v Taliansku, ale v severnej Európe, konkrétne v oblasti rozkladajúcej sa na území dnešného severného Francúzska, Holandska, Belgicka. Štýl burgundských skladateľov, ako prvej generácie Franko-Flámskej školy je známy a bol prvou reakciou na prehnanú komplexnosť štýlu 14. storočia – obsahoval jednu jasnú melódiu a vyváženú polyfóniu vo všetkých hlasoch. Najznámejší skladatelia Burgundskej školy v strede 15. storočia boli Guillaume Dufay, Gilles Binchois, and Antoine Busnois.
Do polovice 15. storočia, sa skladatelia a speváci z Porýnia a priľahlých oblastí začali sťahovať najmä do Talianska, kde boli zamestnávaní pápežskou kaplnkou a aristokratickými mecenášmi, ako napríklad rodinou Medici, Est, Sforza. Hlavnými formami náboženskej hudobnej kompozície boli omša, moteto, a laude; svetské formy zahrnovali šansón, frottola (pieseň za sprievodu lutny) a neskôr madrigal.
Vynález kníhtlače mal ohromný vplyv na šírenie hudobných štýlov a spolu s pohybom Franko-Flámskych hudobníkov cez Európu, prispel k vytvoreniu prvého medzinárodného štýlu v európskej hudbe od zjednotenia gregoriánskych spevov pred 700 rokmi.
Záverečnú fázu renesančnej fázy reprezentovali tri významné osobnosti, a to :
1. Andrea a Giovani Gabrieli - predstavitelia tzv. benátskej školy
2. Giovanni Pierlugi da Palestrina - predstaviteľ rímskej školy
3. Orlando di Lassso
Baroková hudba:
V tomto období sa presadzuje monodický štýl, založený na nadvláde vedúcej melódie sprevádzanej akordmi (vzniká opera (umenie), oratórium, kantáta). Je to obdobie barokovej hudby.
Hudba 17. stor. sa vyznačuje novým harmonicko-melodickým slohom, ktorý vznikol najprv v Taliansku v dôsledku prenikania ľudovej hudby do hudby umelej a pôsobením umeleckej skupiny zvanej florentská camerata. Títo umelci sa schádzali vo Florencii koncom 16. storočia a chceli obnoviť v hudbe zreteľnosť spievaného slova, ktorá sa v bohatom polyfónnom pradive strácala. Ideál videli v antickej dráme a podľa nej vytvorili najprv recitatívny spev, ktorý dával prednosť deklamácii slova pred rozvinutím bohatšej melódie. Tento nový spôsob spevu uplatnili jednak v piesňach (v roku 1601 vydáva Giulio Caccini zbierku piesní príznačne nazvanú Nuove musiche), jednak v prvých operách.
Inštrumentálna hudba sa stala dominantnou v baroku a väčšina hudobných foriem bola definovaná práve v tomto období. Kontrapunkt bol jednou z hlavných hnacích síl inštrumentálnej aj vokálnej hudby tohto obdobia. Aj keď silný vplyv cirkvi pretrvával, sekulárna hudba prichádzala do popredia vznikom sonáty, koncertu, concerto grosso.
Štyria vynikajúci skladatelia tejto doby boli Johann Sebastian Bach, Georg Friedrich Händel a Antonio Vivaldi a Claudio Monteverdi. Ale množstvo iných skladateľov bolo v tejto dobe aktívnych, medzi nich patria:
Obdobie 1750 - 1900
Toto obdobie sa viacerými spoločnými črtami odlišuje od ranej hudby aj od hudby 20. storočia. Predovšetkým ide o hudbu tonálnu.
Delí sa takto:
Rokoková hudba:
Klasicistická hudba:
Je založená na výrazovej prostote a pátose. Vznikla pôvodne v Nemecku (vznik symfónie a sláčikového kvarteta) a v Rakúsku (Mozart, Haydn, Beethoven)
Hudba klasického obdobia je charakterizovaná homofonickou textúrou, alebo jasnou melódiou so sprievodom. Tieto nové melódie sú zaspievateľné ľudským hlasom, čo umožnilo nahradiť nástroje spevákmi. Inštrumentálna hudba preto rýchlo nahradila operu a iné spievané formy (oratórium). Opera ale nevymizla, počas klasickej doby niekoľko skladateľov písalo opery pre širokú verejnosť, v ich rodnom jazyku.
Popri postupnom nahrádzaní hlasu silnejšími a jasnými melódiami, kontrapunkt sa stal iba dekoratívnym prvkom, používaný často na konci skladby, alebo pasáže. Jeho miesto zaujali arpeggia a v klavírnej hudbe Alerti bass (druh sprievodu v ktorom sa opakuje jednoduchý motív na basovej linke). V tejto dobe sa popularite tešili najmä sonáta, symfónia a concerto.
Rané obdobie zahŕňa autorov ako Johann Stamitz, Franz Xaver Richter, Carl Stamitz a Christian Cannabich. Mali rozhodujúci vplyv na Josepha Haydna a cez neho na celú európsku hudbu. Wolfgang Amadeus Mozart bol hlavnou postavou klasicistického obdobia a jeho fenomén a rôznorodé diela charakterizujú naše vnímanie tohto obdobia. Medzi ďalších významných klasicistických skladateľov patrili:
Ludwig van Beethoven a Franz Schubert boli prechodní skladatelia, privádzajúci hudobné umenie do obdobia romantizmu, rozšírením existujúcich žánrov, foriem a dokonca aj funkcií hudby. Romantická hudba:
Zameriava sa na výraz a poetizuje hudobnú náladu.
V prvej fáze (1800 – 1830, Chopin, Schumann, Mendelsohn, Schubert) sa pestovali hlavne menšie vokálne hudobné formy, v druhej fáze (1830 – 1870(?), novoromantizmus, Hector Berlioz, Franz Liszt, Richard Wagner, Giuseppe Verdi, Musorgskij, Rimskij-Korsakov, Smetana, Erkel, Grieg) prevažovali symfonické básne (od roku 1850), programné symfónie a hudobné drámy a vznikali národné hudobné školy (najmä česká, nórska, maďarská). V poslednej fáze (1870(?)-1890, Brahms, Dvořák, Bruckner, Franck, Mahler) došlo k syntéze klasicistických a romantických skladbových princípov a k rozvoju veľkých symfonických diel.
V romantickom období sa hudba stala expresívnejšou a emotívnejšou, obklopovala literatúru, umenie a filozofiu. Na konci 19. storočia sa orchester dramaticky rozšíril a vzrástol význam koncertov v mestskej spoločnosti.
Sojuz TMA-12M
Sojuz TMA-12M bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 25. marca 2014 vyštartovala pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila troch členov Expedície 39. Sojuz zostal u ISS ako záchranná loď až do septembra 2014, kedy sa s ním rovnaká trojica kozmonautov vrátila na späť Zem.
Dejiny hudby
Obdobie 1750 - 1900
Impresionistická hudba: