cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lev Prchala
Počas mníchovskej krízy
V septembri 1938 prevzal Prchala velenie IV. československej armády „Neruda“. Jeho 9 divízií malo brániť Moravu od juhu na úseku od česko-moravskej hranice až po hranicu moravsko-slovenskú. Neskôr prevzala Prchalova armáda úsek od rieky Vltavy pri Vyššom Brode až po Devín na východe.
Lev Prchala patril medzi najhorlivejších zástancov obrany republiky a svoje emócie dával najavo aj pred prezidentom Benešom. Prijatie záverov mníchovskej konferencie niesol veľmi ťažko a 2. októbra sa zúčastnil tajnej porady dôstojníkov, kde sa hľadali možnosti ako zvrátiť situáciu a postaviť sa na obranu republiky a to za podpory rovnako zmýšľajúcich politikov napríklad z komunistickej strany.
Veliteľ III. armády Štefánik
V októbri 1938 prevzal Prchala velenie nad III. československou armádou s krycím názvom „Štefánik“, ktorá mala na starosti obranu Slovenska a Podkarpatskej Rusi. Od októbra práve tieto dve časti Česko-Slovenska museli čeliť vojenským provokáciám zo strany Poľska a Maďarska a útokom polovojenských diverzných skupín Rongyosgárda, Szabadcsapatók a poľských strzelcov, ktorých cieľom bolo vynútenie si ďalších územných ústupkov v prospech Poľska a Maďarska.
III. armáda bola v októbri posilnená návratom niektorých mobilizovaných jednotiek z Česka do svojich domovských útvarov na Slovensku ako aj presunom niektorých útvarov z Česka. a tak Prchala ako veliteľ armády disponoval dvojnásobným počtom divízií oproti stavu z konca septembra 1938. Na Slovensko sa od Pluku útočnej vozby 2 presunulo ďalších šesť tankových rôt.
Keď 25. novembra 1938 po incidentoch pri Čadci a o niekoľko dní aj v Oravskom Podzámku napadlo Poľsko vojensky Česko-Slovensko, Prchala organizoval protiútok, no z Prahy prišiel rozkaz zaujať obranu a nič nepodnikať s dodatkom, že:"„...ten rozkaz dávame len na popud ministerstva zahraničia, ktoré má záujem na tom, aby sa vypráznenie udialo bez krvi“"Prchala na to reagoval ostro."„Ústupovania bez krvi máme dosť, a zvlášť u Poliakov.“"Prchala mal ako veliteľ III. armády zabezpečiť obranyschopnosť Slovenska v koordinácii s pplk. gšt. Ferdinandom Čatlošom, styčným dôstojníkom pražského ministerstva národnej obrany pri slovenskej autonómnej vláde. V novembri 1938 Prchala odmietol žiadosť Čatloša o vyzbrojenie vycvičených príslušníkov Hlinkovej gardy.
V exile
Po rozpade Česko-Slovenska v polovici marca 1939 odišiel Lev Prchala do exilu, najskôr do Poľska. V poľskom Krakove ostal aj naďalej funkčný československý konzulát a sústreďovali sa tu osoby, ktoré odišli z Nemcami vytvoreného Protektorátu Čechy a Morava a slovenského štátu s odhodlaním pokračovať v boji proti Nemecku a za obnovenie Česko-Slovenska. Po prepadnutí Poľska Nemeckom na žiadosť československej emigrácie v Poľsku poľské úrady povolili vznik vojenskej jednotky, ktorá dostala názov Legión Čechov a Slovákov v Poľsku.
Prchala sa stal veliteľom asi 1000 člennej jednotky len formálne, skutočné velenie mal pplk. Ludvik Svoboda. Neozbrojená jednotka ustupovala na východ no Prchala sa za nevyjasnených okolností oddelil od jednotky a prvý dorazil do Rumunska. Za tento jeho počin bol tvrdo kritizovaný a zrejme sa tak aj pripravil o významnejšie miesto v odboji Po márnej snahe očistiť si meno bol napokon postavený mimo službu. Prchala sa navyše pridal k protibenešovskému krídlu exilu, ku ktorému patrili aj Štefan Osuský a Milan Hodža. Stal sa predsedom Českej národnej rady, ktorá zastupovala ľudí, ktorým sa nepáčil príklon Edvarda Beneša k Sovietskemu zväzu, a ktorá aj odsúdila postup voči sudetským Nemcom.
Prchala si vyslúžil nálepku „fašista“ a „zradca“. Dokonca sa objavil aj termín „prchalovčina“. Po vojne žiadali československé orgány o jeho vydanie, no Briti ho odmietli vydať. V 50. rokoch Prchala zastával myšlienku návratu sudetských Nemcov do Česko-Slovenska a za svoju snahu si dal zjednotenie všetkých exilových Čechov s sudetských Nemcov. Aktivitami s krajanskými spolkami sa snažil udržať si vplyv.
Sweetener (album)
Sweetener je štvrtý štúdiový album americkej speváčky Ariany Grande, ktorý vyšiel 17. augusta 2018 prostredníctvom vydavateľstva Republic Records. Produkovala ho spolu so švédskym producentom Maxom Martinom a Američanmi Pharrellom Williamsom a Savanom Kotechom. Na albume sa nachádzajú spolupráce s Nicki Minaj, Pharrellom a Missy Elliott. Sweetener je primárne popová, R&B a trapová nahrávka a obsahuje rôzne hudobné žánre vrátane house, funku, neo soulu, hip hopu, synth-popu a ďalších minimalistických vplyvov urban contemporary. Texty sa zaoberajú témami úzkosti, bolesti, traumy, lásky, vzťahov a posilňovania postavenia žien.
Sweetener vyhral cenu Grammy za najlepší vokálny popový album na udeľovaní cien Grammy 2019.
Zoznam skladieb
Štandardná edícia
Bezbariérový prístup
thumb|Nájazdová plošina do nízkopodlažnej električky Bezbariérový prístup umožňuje ľuďom s obmedzenou schopnosťou pohybu prístup na miesta, za bežných okolností im nedostupné. Slúži vozíčkarom, ľuďom s ťažkou chôdzou, ale aj matkám s kočíkom či nevidiacim prekonávať schody, terénne nerovnosti, obrubníky a iné prekážky.
Legislatíva
Zo stavebného hľadiska ide o súbor opatrení, ktoré zaistia samostatný pohyb a užívanie stavieb a iných priestorov osobami s obmedzenou schopnosťou pohybu a orientácie. Sú to predovšetkým osoby používajúce invalidný vozík alebo barle, ale tiež ľudia s ťažkým zmyslovým postihnutím.
V súčasnosti sa vyžaduje bezbariérový prístup pri novostavbách občianskej vybavenosti a väčšinou i do rekonštruovaných objektov. Problematické prekážky sa najmä v starších budovách, ale aj v exteriéri dajú prekonať pomocou nájazdových rámp či zdvíhacích plošín.
Pohybovo postihnutí
Ľudia s pohybovým obmedzením ale aj matky s kočíkom vyžadujú okrem odstránených schodov aj dostatočne:
Nevidiaci
Zrakovo postihnutí potrebujú pre bezpečný pohyb napríklad:
Le Haillan
Le Haillan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Le Nizan
Le Nizan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Pôtorská pahorkatina
Pôtorská pahorkatina je geomorfologická časť Ipeľskej kotliny, podcelku Juhoslovenskej kotliny. Zaberá územie v okolí rieky Ipeľ a jej prítokov v okrese Veľký Krtíš.
Le Nizan
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Pôtorská pahorkatina
Polohopis
Územie zaberá juhozápadnú časť Juhoslovenskej kotliny, presnejšie východnú časť Ipeľskej kotliny. Na východe susedí Jelšovská pahorkatina (časť Lučenskej kotliny), na severe pohorie Ostrôžky a Modrokamenské úboče (podcelok Krupinskej planiny) a na západe Čebovská pahorkatina a Hontianske terasy. Územie odvodňuje rieka Ipeľ a jeho prítoky Krtíš na západe, Stracinský potok a Stará rieka v strednej a Tisovník vo východnej časti.
Le Nizan
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pôtorská pahorkatina
Polohopis
Pôtorská pahorkatina leží v Banskobystrickom kraji, na území okresu Veľký Krtíš. Z významných sídiel sa tu na západe nachádza Veľký Krtíš, na juhu Bušince a v strednej časti Pôtor a Dolná Strehová. Od západu na východ vedie stredom pahorkatiny cesta I/75 z Veľkého Krtíša do Lučenca, severo-južným smerom vedie západným okrajom cesta II/527 od Senohradu cez Veľký Krtíš do Balážskych Ďarmôt, strednou a juhovýchodnou časťou prechádza cesta II/585 z Pôtora cez Dolnú Strehovú na Lučenec a z Dolnej Strehovej vedie údolím riečky Tisovník na sever cesta II/591. Strednou časťou je vedená aj železničná trať Lučenec – Veľký Krtíš, ktorá je však bez osobnej prepravy a časť jej úseku vedie maďarským územím.
Chránené územia
V južnej časti pahorkatiny sa nachádzajú prírodné rezervácie Seleštianska stráň, Kiarovský močiar, Hradište a Dedinská hora.
Turizmus
Mierne zvlnená krajina ponúka možnosti na nenáročnú turistiku. Zaujímavé sú južné oblasti, no tiež okolie mesta Veľký Krtíš či Aquatermal pri Dolnej Strehovej. Značené turistické trasy sú len v okolí Modrého Kameňa.
Le Pian-Médoc
Le Pian-Médoc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Veľká bazilika (Plovdiv)
Iné názvy
Chrám je známy aj ako Biskupská bazilika, Biskupská bazilika Filipopolu , Biskupská bazilika vo Filipopole , Biskupská bazilika antického Filipopolu , Filipopolská biskupská bazilika  prípadne len Bazilika
Lokalita
Chrám sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv v bezprostrednej blízkosti rímskokatolíckej Katedrály svätého Ľudovíta. Budova sa nachádzala východne od komplexu filipopolského fóra.
Dejiny
Filipopolská biskupská bazilika bola postavená v 4. storočí. Pri vykopávkach boli objavené mince z obdobia vlády cisára Licinia, ktorý vládol v rokoch 308324. Na základe tejto skutočnosti sa predpokladá, že išlo o jeden z prvých kresťanských chrámov vôbec, postavených na území Rímskej ríše po legalizácii kresťanstva v roku 313. Bazilika bola postavená na ruinách antickej budovy z 1. storočia, pričom pôvodná budova bola s najväčšou pravdepodobnosťou pohanský chrám. V priebehu 5. storočia prešla budova prestavbami. Budova existovala do 6. storočia, kedy bola zničená, pravdepodobne v dôsledku zemetrasenia.
V priebehu 10.12. storočia na mieste existovala kresťanská nekropola s s cintorínskym kostolom zdobeným freskami.
Novodobé dejiny
Budova bola objavená v priebehu 80. rokov 20. storočia. Výskum prebiehal v rokoch 19832019. V roku 1995 bol stavbe pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu. thumb|left|filipopolská biskupská bazilika počas reštauračných prác v roku 2015 V rokoch 20142021 sa uskutočnil reštaurátorský zásah, ktorého výsledkom nad bazilikou bola postavená moderná ochranná budova. Celková cena reštaurátorských prác dosiahla hodnoty viac ako 16 miliónov bulharských levov, pričom polovicu sumy predstavovala dotácia fondu Amerika za Bălgarija a druhá polovica bola financovaná z rozpočtu mesta Plovdiv.
Charakteristika
Budova bola postavená ako trojloďová bazilika s predsieňou a polkruhovou apsidou. Bazilika bola postavená s lámaných kameňov. Ako spojivo bola použitá malta, ktorá bola zároveň použitá aj na omietnutie ako exteriéru, tak aj interiéru budovy. V priestoroch centrálnej lode sa nachádzalo presbytérium zdobené mramorom. Pred presbytériom bol ambón. Bočné lode boli od centrálnej lode oddelené stĺporadím. Oltárna časť bola obložená mramorom a od naosu bola oddelená mramorovou priehradou.
Zo západnej strany sa pred samotnou budovou baziliky nachádzalo átrium ohradené kolonádou s portikmi. Podlaha átria bola vystlaná kamennými doskami. Pri severnej a južnej strane átria sa nachádzali miestnosti a v centrálnej časti sa nachádzala veľká kamenná fontána štvorcového pôdorysu.
Dĺžka komplexu aj s átriom dosahovala 86,3 metra a šírka 38,5 metra, pričom samotná bazilika bola dlhá 56,7 metra. Centrálna loď bola široká 21 metrov, bočné lode dosahovali šírky 8 metrov.
Interiér chrámu zdobili stĺpy s hlavicami s kresťanskými symbolmi, fresky a honosné mozaikové podlahy.
Mozaiky
thumb|left|pohľad na jednu z mozaík v bazilike Mozaiky boli zhotovené technikou opus tessellatum. V rámci tejto techniky sú do maltového podkladu vkladané drobné kamienky rôznych farieb. Na mozaiky biskupskej baziliky boli použité kamienky bielej, čiernej, žltej, okrovej, červenej, niekoľkých odtieňov modrej a zelenej farby. Niektoré z nich, napríklad zelené, sú polodrahokamy ťažené z pohoria Rodopy. Samotné mozaiky boli pokladané v troch etapách a dvoch vrstvách. Sú najzachovalejšou časťou stavby. Celková plocha mozaík dosahovala viac ako 2000 m².
Mozaiky z prvej etapy výstavby baziliky (4. storočie) sú geometrické. Samotné mozaiky boli pokladané v troch etapách a dvoch vrstvách. Prvú etapu pokladania mozaík predstavujú tie z centrálnej lode, sú monochromatické a zobrazujú geometrické motívy a rozety. Druhú etapu predstavujú mozaiky severnej a južnej lode, pričom tieto už sú mnohofarebné a tvarovo zložitejšie. Ich zložité ornamenty vytvárajú optickú ilúziu trojrozmernosti. Ide predovšetkým o rozety prepletené girlandami, kríže a kruhy vyplnené rôznymi farbami. Mozaiky z tretej etapy boli vytvorené v 5. storočí. Spájajú geometrické ornamenty s charakteristickou črtou filipopolskej biskupskej baziliky, teda zobrazením vtákov. Len na centrálnom paneli v centrálnej lodi je viac ako sto zobrazení vtákov rôznych druhov. Celkovo je v rámci baziliky na mozaikách zobrazených až 70 rôznych druhov vtákov. V centrálnom paneli dvoch bočných lodí je taktiež zobrazená scéna „Fontána života“. Tieto mozaiky predstavovali druhú podlahovú vrstvu a boli položené na mozaikách z prvej etapy a druhej etapy.
Mozaiky z prvej vrstvy sú exponované na pôvodnom mieste, mozaiky z druhej vrstvy sa nachádzajú na druhom poschodí modernej budovy postavenej nad pôvodnou bazilikou.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Dátum zapísania do zoznamu kultúrnych pamiatok: 1995
Dôvod ochrany: archeologická hodnota stavby
John Franklin Enders
John Franklin Enders (* 10. február 1897, Hartford, Connecticut, USA† 8. september 1985, Waterford) bol americký bakteriológ, virológ a parazitológ označovaný za "otca moderných vakcín".
Životopis
Pochádzal z rodiny bankového riaditeľa po ktorom zdedil miliónový majetok. Po štúdiu na Yale University slúžil v roku 1918 v armáde ako letecký inštruktor a od roku 1922 obchodoval s nehnuteľnosťami. Zapísal sa na Harvard University, kde študoval jazyky a chcel sa stať učiteľom. Nakoniec sa rozhodol pre štúdium biomedicíny, najmä infekčných chorôb. Roku 1930 tu získal titul Ph.D. a prednášal a bádal, od roku 1946 pracoval v bostonskej detskej nemocnici.
Dielo
Od roku 1938 študoval vírusy cicavcov a v roku 1941 s kolegami pripravil serologický test na mumps. So svojimi mladšími kolegami Thomasom H. Wellerom a Frederickom C. Robbinsom publikoval roku 1949 svoj objav, že vírus detskej obrny (poliomyelitída) možno úspešne pestovať in vitro na rôznych typoch tkanív. Tým mohli obmedziť pokusy na živých zvieratách, otvorili cestu k vývoju vakcín proti vírusovým ochoreniam a roku 1954 boli vyznamenaní Nobelovou cenou. Na základe ich techniky vyvinul roku 1952 Jonas Salk prvé vakcíny proti detskej obrne, neocenil však náležite podiel svojich predchodcov. Roku 1954 izoloval Enders so spolupracovníkmi vírus osýpok a roku 1960 začal plošne testovať vakcínu proti osýpkam. O rok neskôr bol oznámený úspech a v roku 1963 sa deaktivovaná vakcína dostala na trh.
Ocenenia
Roku 1946 bol zvolený za člena American Academy of Arts and Sciences, 1953 dostal Presidential Medal of Freedom, najvyššie civilné vyznamenanie v USA, 1954 Nobelovu cenu, roku 1962 Rudolf-Diesel-Medaille. a roku 1967 bol zvolený za člena Kráľovskej spoločnosti v Londýne. 13 univerzít mu udelilo čestný doktorát.
Emil Ábrányi
Emil Ábrányi (maď.-lat. prídomok Ábrányi de Lászlófalva et Mikeföld; * 22. september 1882, Budapešť, Maďarsko – † 11. február 1970, Budapešť, Maďarsko) bol maďarský hudobný skladateľ a dirigent.
Životopis
Pochádzal pôvodom z turčianskeho rodu Eördögh (Čert) z Laclavy. Táto rodina si v roku 1844 zmenila priezvisko z Eördögh na Ábrányi co bolo aj potvrdené cisárom Ferdinandom V. dňa 3. februára 1844. Študoval v Lipsku. Od roku 1907 bol dvorným dirigentom v Hannoveri, od roku 1919 riaditeľom Národnej opery a od roku 1921 Štátneho divadla v Budapešti. Je zakladateľom Budapeštianskeho symfonického orchestra (1922).
Dejiny Švajčiarska
thumb|Idealizovaná podoba zloženia prísahy pri vytvorení [[Staré sprisahanectvo|Starej švajčiarskej konfederácie v roku 1291.]] Počas dejín Švajčiarska sídlilo na jeho území niekoľko národov. Po prvých obyvateľoch sem prišli Kelti, po nich Germáni. Oblasť Švajčiarska bola po určitú dobu súčasťou Rímskej ríše a po jej rozpade Franskej ríše. Od roku 1291 sa začalo vytvárať konfederačné spoločenstvo nazývané Švajčiarske spríženstvo, ktoré bolo zložené z väčšieho počtu prakticky samostatných celkov nazývaných kantóny a dlho aj ďalších celkov s rôznou mierou autonómie či podriadenosti k jednotlivým kantónom. V 16. storočí prebehla v časti Švajčiarska náboženská reformácia. V období novoveku často švajčiarski žoldnieri bojovali v armádach európskych veľmocí. Počas tridsaťročnej vojny a aj neskôr zostala väčšina Švajčiarska neutrálna, až v roku 1798 bolo Švajčiarsko vtiahnuté do vojenského konfliktu a jeho územie obsadili vojska revolučného Francúzska. Na území Švajčiarska bola vyhlásená centralizovaná Helvétska republika. Po páde Napoleona bolo obnovené pôvodné Švajčiarsko, ktoré naviac získalo nové územia. V prvej aj druhej svetovej vojne zostali Švajčiari neutrálni. Od roku 2002 je Švajčiarsko členom OSN.
Skorá história
thumb|Územný rast Švajčiarska Archeologické nálezy vo Švajčiarsku naznačujú prítomnosť lovcov a zberačov v nížinách na sever od Álp už v období neskorého paleolitu. V neolitickom období bolo územie celkom husto zaľudnené a pozostatky obydlí vybudovaných na koloch nad hladinou vody pochádzajúcich z doby bronzovej (okolo roku 3800 pr. n. l.) boli objavené v plytkých vodách mnohých jazier. Okolo roku 1500 pr. n. l. osídlili oblasť keltské kmene, pričom západné oblasti osídlili Helvéti, zatiaľ čo východnú časť územia Rétovia.
V roku 58 pred Kr. sa Helvéti snažili uniknúť prichádzajúcim germánskym kmeňom presunutím sa do Galie, ale boli porazení pri Bibracte armádami Iuliusa Caesara a potom poslaní späť na svoje pôvodné územie. Alpská oblasť bola pričlenená k Rímskej ríši a v nasledujúcich storočiach sa tu presadzovala silná romanizácia. Správne stredisko oblasti sa nachádzalo v meste Aventicum (dnes Avenches). V roku 259 prišli na tunajšie územe Alamani potom, čo prenikli cez limes a usadili sa na hranici s Rímskou ríšou.
Prvé kresťanské biskupstvá boli založené v 4. storočí. Spolu s pádom Západorímskej ríše prišli do oblasti germánske kmene. Burgundi zabrali západnú časť krajiny, zatiaľ čo sa kelto-románska populácia stiahla na severe do hôr pred postupom Alamanov. Burgundsko sa v roku 534 stalo súčasťou Franskej ríše a o dva roky neskôr čakal rovnaký osud aj vojvodstvo Alamanov. V oblasti pod kontrolou Alamanov zostali zachované iba malé skupinky kresťanov a nové rozšírenie kresťanskej viery prebehlo až na počiatku 7. storočia zásluhou írskych mníchov.
Za vlády Karolovcov stále viac rástol vplyv lénnikov a oporou vládnej moci sa vtedy stali kláštory a biskupstvá. Verdunská zmluva rozdeľujúca vtedajšiu Franskú ríšu medzi vnukov Karola Veľkého (843) prisúdila Horné Burgundsko (západná časť dnešného Švajčiarska) Stredofranskej a Alemániu (jeho východnú časť) Východofranskej ríši (tej vládol Ľudovít Nemec a neskôr sa mala pretvoriť v Svätú ríšu rímsku).
V dobe panovania rodu Hohenštaufovcov sa stali alpské priesmyky a hlavne priesmyk svätého Gotharda dôležitou obchodnou cestou. Oblasti Uri a Schwyz získali v prvej polovici 13. storočí postavenie slobodného ríšskeho léna, aby tak umožnili priamu kontrolu ríše nad týmto priesmykom. Väčšina Unterwaldenu v tejto dobe patrila kláštorom, ktoré už skôr získali v rámci ríše slobodu.
Vymretie rodu Kyburgovcov umožnilo Habsburgovcom získať väčšinu územia na juh od Rýnu pod svoju kontrolu a pomohlo im k silnejšiemu postaveniu. Rudolfovi I. Habsburgskému, ktorý sa v roku 1273 stal rímskym kráľom, sa podarilo zrušiť doterajšie nezávislé postavenie troch lesných kantónov Uri, Schwyzu a Unterwaldenu. Tie tak stratili svoju samostatnosť a boli riadené správcami.
Stará konfederácia
thumb|right|Predstavitelia Zürichu skladajúci sľub vernosti pred zástupcami švajčiarskej konfederácie ([[1351)]] V roku 1291 sa kantóny Uri, Schwyz a Unterwalden spojili proti Habsburgovcom. Ich spojenectvo, základ Starej švajčiarskej konfederácie, bolo zaznamenané vo Federálnej charte, ktorá bola pravdepodobne spísaná až v 14. storočí. Spolok bol úspešný - v bitkách pri Morgartene v roku 1315 a pri Sempachu v roku 1386 Švajčiari porazili habsburgskú armádu a umožnili tak ďalšiu existenciu konfederácie v Svätej ríši rímskej.
Do roku 1353 sa k pôvodným kantónom pridali ďalšie - Glarus a Zug a mestské štáty Luzern, Zürich a Bern, čím vznikla Stará konfederácia, ktorá v tejto podobe zotrvala po väčšine 15. storočia. V 40. rokoch 15. storočia bol Zürich z konfederácie načas vypudený kvôli rozbrojom týkajúcim sa územia Toggenburgu (takzvaná stará zürišská vojna). Pripojenie ďalších členov viedlo k významnému posilneniu moci a bohatstva spolku, hlavne vďaka víťazstvám nad burgundským vojvodom Karolom Smelým počas 70. rokov 15. storočia a tiež aj úspechu švajčiarskych žoldnierov. Od roku 1481 sa k spolku začali pripájať ďalšie kantóny.
Švajčiarske víťazstvo nad Švábskou ligou v roku 1499 prispelo k úplnej nezávislosti od Svätej ríše rímske. V roku 1506 zaviedol pápež Július II. švajčiarsku gardu, ktorá slúži pápežstvu dodnes. Rast spolku a povesť neporaziteľnosti jeho armády utrpeli prvé trhliny v prehratej bitke pri Marignane v roku 1515.
Reformácia a tridsaťročná vojna
thumb|left|Časť územia dnešného Švajčiarska bola okolo roku [[1580 pod vládou Španielov]] V 16. storočí sa v Zürichu odohrali významné zmeny v obecnom živote a v štátnych záležitostiach spôsobené náboženskou reformáciou Ulricha Zwingliho (1523), ktorý pre svoje plány získal podporu zürišských konšelov a obyvateľstva. Reformácia sa potom rozšírila do ďalších piatich kantónov, zatiaľ čo päť zostávajúcich zostalo pri katolíckej viere. To viedlo k vojnám medzi týmito kantónmi v rokoch 1529 a 1531. Zwingli na jednom z bojísk tejto vojny zomrel.
Počas tridsaťročnej vojny sa prevažná časť Švajčiarska tomuto konfliktu vyhla, hlavne vďaka tomu, že väčšina hlavných mocností Európy závisela od švajčiarskych žoldnierov a tieto veľmoci by si teda nedovolili, aby sa Švajčiarska zmocnil niektorý z ich rivalov. Namiesto toho sa snažili získať na politickom dianí vo Švajčiarsku určitý vplyv, a to prostredníctvom žoldnierskych veliteľov, napríklad Jörga Jenatscha alebo Johana Rudolfa Wettsteina.
Po vestfálskom mieri
thumb|Poprava vodcov sedliackeho povstania z roku 1653 Vestfálsky mier z roku 1648 právne potvrdil nezávislosť Švajčiarska od Svätej ríše rímskej. V roku 1653 sa sedliaci vzbúrili na územiach patriacich kantónom Luzern, Bern, Solothurn a Bazilej. Dôvodom bolo znehodnotenie meny. Aj keď v tejto švajčiarsko-selskej vojne nakoniec zvíťazili vládnuce vrstvy, boli neskôr urobené určité daňové reformy, čo v dlhodobom meradle znemožnilo vytvorenie absolutistickej formy vlády ako v niektorých iných európskych krajinách. Avšak náboženské spory naďalej ohrozovali jednotu štátu, ktoré vyvrcholili bitkami pri Villmergene v roku 1656 a 1712.
Napoleonské obdobie a reštaurácia
Proti centralistickej ústave Helvétskej republiky sa dvihol odpor a tak Napoleon nakoniec roku 1803 dal Švajčiarsku novú ústavu ktorou obnovil autonómiu kantónov, zrušené kantóny, a urobil plnoprávnymi kantónmi i celé stáročia závislé alebo spojenecké územia Aargau, Thurgau, Graubünden, St. Gallen, Vaud a Ticino.
Viedenský kongres roku 1815 úplne obnovil švajčiarsku nezávislosť a európske mocnosti súhlasili s trvalým uznaním švajčiarskej neutrality. V tomto období sa územie Švajčiarska rozšírilo o nové kantóny Valais, Neuchâtel a Ženeva.
Le Pian-sur-Garonne
Le Pian-sur-Garonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Európy v inline skater hockey mužov 2006
Majstrovstvá Európy v inline skater hockey mužov 2006 bol v poradí 10. turnaj majstrovstiev Európy v inline skater hockey mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia inline skater hockey (IISHF). Konal sa v dňoch od 13.15. októbra 2006 v Lugane, vo Švajčiarsku, za účasti dovtedy rekordných 7 tímov. Švajčiarsko bolo organizátorom európskeho šampionátu mužov druhýkrát, predtým hostilo toto podujatie v roku 2002, v Bussy. Zápasy sa odohrali v aréne Palamondo s kapacitou 1 500 divákov.
Titul obhájilo Nemecko, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad domácim Švajčiarskom. Bronzové Rakúsko získalo svoju prvú medailu.
Ohniváčik čiernokrídly
náhľad Ohniváčik čiernokrídly (Lycaena phlaeas) je pomenší motýľ z čeľade ohniváčikovité (Lycaenidae) a rodu Lycanea. Ako prvý ho v roku 1761 opísal Carl Linné.
Morfológia
Larva: Húsenice sú pomenšie, zelené s jemnými priesvitno-bielymi alebo bledo fialovými chĺpkami. Vyvíjajú sa jednotlivo počas celého leta. Ich vývoj môže, kvôli neskorému vyliahnutiu buď prebehnúť rýchlo, alebo prezimujú do ďalšieho leta. Najčastejšie možno húsenice počas roka resp. leta pozorovať v troch generáciach: prvá generácie je aktívna od mája do júna, druhá je aktívna od júna do augusta a tretia je aktívna od septembra do októbra. Živia sa listami rôznych rastlín ako napríklad štiavičkou obyčajnou (Acetocella vulgaris), štiavom ľúčnym (Acetosella pratensis) alebo rôznxmi druhmy rastlín rodu stavikrvov (Polygonum) a mnohými inými rastlinami, ktoré môže nájsť na lúkách alebo iných podobných stanovištiach.
Imágo: Podobne ako aj u ostatných motýľov tohto rodu sú krídla hnedo-oranžových farieb. Rozpätie krídel je asi od 22 mm do 27 mm pričom dĺžka krídla sa pohybuje okolo 14 až 16 mm. Obe pohlavia majú skoro rovnaké spodné krídla, ktoré tvorí hnedý podklad a oranžové lemovanie po bokoch. Narozdiel od samca, u ktorého na horných krídlách prevláda hnedá farba u samice sú krídla oranžové a dopĺňajú ich hnedé okraje okrajmi a hnedé vzory. Pri pozorovaní vo voľnej prírode si ho možno zameniť so samičkou ohniváčika zlatobyľového (Lycaena virgaureae) a samičkou ohniváčika prútnatcového (Lycaena thersamon), užitočným indikátorom môže byť pri určovaní vo voľnej prírode aj to, že v akom prostredí sa motýľ nachádza alebo aj či sa tu vyskytujú vo veľkých alebo malých počtoch.
Výskyt
Na Slovensku, v Česku a aj vo väčšine Európy je to všeobecne rozšírený druh. Okrem Európy sa vyskytuje aj v Severnej Amerike, na severnej polovici Afriky a v podstate v celej Ázií až po Čukotku a Japonsko. Na miestach je hojný a to najme v nížinách. V horách je menej častý ale môže sa vyskytnúť aj tam. Na území Slovenska a Česka je zaznamenané stúpanie tohto motýľa až do výšky okolo 1 500 m n. m. Vyskytuje sa na väčšine biotopov, nájdeme ho napr. na poľných cestách, pasienkoch, pastvinách, na kvetnatých stráňach a podobne.
Le Porge
Le Porge je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Huell Howser
Huell Burnley Howser (* 18. október 1945, Gallatin, Tennessee, USA† 7. január 2013, Palm Springs, Kalifornia) bol americký herec, scenárista a producent.
Mal vlastnú televíznu show California's Gold (19942012).
Bahia
Bahia môže byť:
Hégias z Atén
Hégias alebo Hégésias bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Hégias, aténsky sochár z 1. štvrtiny 5. stor. pred Kr., bol podľa Pausania súčasníkom sochárov Onata a Agelada. Plínius uvádza, že bol činný v období 83. olympiády (448 – 444 pred Kr.), a to v období keď pôsobili Feidias, Alkamenes, Kritios a Nésiótes. Plíniov omyl je evidentný v tom, že Hégias, Kritios a Nésiótes na jednej strane a Feidias a Alkamenes na strane druhej, tvoria dve skupiny umelcov, ktoré sú z chronologického a umeleckého hľadiska celkom odlišné.
V antike sa za učiteľa Feidia považoval Hégias a inokedy známejší Ageladas z Argosu. Podľa mnohých znalcov jeho učiteľom bol pravdepodobnejšie Hégias. Feidias zrejme odpracoval svoje učňovské roky v Aténach koncom 70. rokov 5. stor. pred Kr., možno na prácach, ktoré si objednal Kimón. Plínius uvádza Hégia medzi sochármi tvoriacimi z bronzu, ale je možné, že pracoval aj s mramorom, ako napr. Anténor. Feidias sa teda mohol od neho naučiť obe tieto sochárske techniky. Nezachovali sa od neho žiadne sochárske diela. Na Akropole v Aténach sa ale našli dva podstavce so signatúrami Ἑγίας εποίεσεν (Hégias zhotovil), ktoré boli pôvodne základňami bronzových sôch. Znalci oba nápisy na podstavcoch podľa typu písma datujú do obdobia tesne pred rokom 480 pred Kr.  Plínius uvádza, že Hégias bol autorom sôch bohyne Atény a Pyrrha (syna Achilla, tiež známeho ako Neoptolemos ) a rovnako chválené boli jeho sochy chlapcov na dostihových koňoch, nazývaných kelétizontes (akrobatickí džokeji), a tiež jeho Castor a Pollux, ktorí v období rímskeho cisárstva stáli pred chrámom Jupitera Hromovládcu v Ríme, od Hégésia, (Hégias alebo Hégésias, mená, ktoré Plínius uviedol oddelene, sa zvyčajne považujú za mená toho istého umelca ) ako to ďalej uviedol Plínius, bola socha Hérakla v rímskej kolónii Parium (v Malej Ázii). Lukianos zaznamenal, že sochy Hégésia, Kritia a Nésióta, boli zhotovené v archaickom štýle (neskoroarchaickom), že boli ešte obmedzené vo výraze, drsnejšie, v strnulej póze, hoci precízne vypracované (z dôvodu konzervatizmu sa začiatkom 5. stor. pred Kr. ešte sčasti zachoval tradičný archaický štýl ). Quintilianus uvádza, že jeho diela pripomínali etruské sochy.
Vuku
Vuku môže byť:
Michal Horváth
Michal Horváth môže byť:
Iveta Zuskinová
PhDr. Iveta Zuskinová (rod. Cholvadtová, * 28. jún 1950, Nižná Boca) je slovenská etnologička, múzejníčka.
Životopis
PhDr. Iveta Zuskinová ako etnologička, kultúrna historička, múzejníčka a organizátorka svojim celoživotným odborným pôsobením v Liptove získala komplexné poznatky o spôsobe života a kultúre rôznych spoločenských vrstiev v minulosti. Významne sa podieľala na výstavbe, sprevádzkovaní, tvorbe expozícií a programových podujatí Múzea liptovskej dediny v Pribyline, skanzenu s jedinečnou skladbou objektov a historických prostredí.
Z Národopisného múzea v Liptovskom Hrádku vybudovala významné odborné pracovisko, pre jeho sídlo zabezpečila rekonštrukciu historickej budovy známej ako Soľný úrad a autorsky viedla inštaláciu súčasných etnografických a historických expozícií. Ako riaditeľka Liptovského múzea v Ružomberku pracovala na obnove a sprístupnení viacerých národných kultúrnych pamiatok v správe múzea a viedla aj rekonštrukciu a nadstavbu sídelnej historickej budovy múzea.
Je autorkou publikácií o rôznych formách ľudovej kultúry, napísala množstvo odborných a odborno-populárnych článkov. Najvýznamnejším dielom autorky je komplexná regionálna monografia Liptov v ľudovej kultúre, vydaná v decembri 20l4. Od roku 1994 vedie občianske združenie Spoločnosť priateľov Múzea liptovskej dediny, ktoré významne podporuje uchovávanie a prezentáciu ľudovej kultúry. Je zakladateľkou a riaditeľkou špecializovaného Ovčiarskeho múzea so sídlom v Liptovskom Hrádku.
Iveta Zuskinová je autorkou námetu projektu Čipkárska cesta ktorý bol v rokoch 2008 - 2011 realizovaný v spolupráci s klubmi paličkovanej čipky vo viacerých regiónoch Slovenska. V rámci projektu cezhraničnej spolupráce s Poľskom (2011 - 2012) vybudovala v Národopisnom múzeu stálu špecializovanú expozíciu regionálnej paličkovanej čipky a je autorkou publikácie Paličkovaná čipka v Liptove.
Po ukončení externého štúdia etnografie a folkloristiky na Univerzite Komenského v Bratislave nastúpila do Národopisného múzea v Liptovskom Hrádku, kde jej odborná prax súvisela so vznikom Múzea liptovskej dediny v Pribyline. V rokoch 19692014 pracovala v Liptovskom múzeu, spočiatku ako odborná pracovníčka Národopisného múzea v Liptovskom Hrádku, 20032012 ako riaditeľka múzea. V roku 2005 bola pod jej vedením v Národopisnom múzeu Liptova v Liptovskom Hrádku sprístupnená expozícia Ovčiarske múzeum a galéria ľudového výtvarného prejavu. Bola členkou rôznych odborných komisií pri centrálnych kultúrnych inštitúciách na Slovensku. Zastávala významné pozície v domácich i zahraničných stavovských občianskych združeniach, viaceré aj spoluzakladala. 19972005 predsedníčka Zväzu múzeí na Slovensku. 20002013 prezidentka Únie múzeí v prírode na Slovensku. Angažuje sa aj v komunálnej politike v Liptovskom Hrádku. Dlhodobo spolupracovala s folklórnym hnutím, bola členkou programovej rady viacerých folklórnych festivalov. Založila OZ Spoločnosť priateľov Múzea liptovskej dediny, kde pôsobí vo funkcii predsedu predstavenstva. Je autorkou viacerých monografií o tradičnej kultúre Liptova. Zameriava sa na ovčiarstvo, remeslo a ľudovú výrobu, ľudové staviteľstvo, textilné techniky, ľudovú stravu a kultúrnu históriu obcí Liptova.
Philip Reeve
Philip Reeve (* 28. február 1966, Brighton, Spojené kráľovstvo) je britský spisovateľ.
Diela
V roku 2001 publikoval knihu Smrteľné stroje, ktorá je prvou časťou rovnomennej fantasy série. Nasledovali knihy Zlato predátora, Pekelné vynálezy, Zaslepené vojská a Stratené mesto. Posledné dve knihy však boli pôvodne vydané ako jedna, A Darkling Plain. Za túto knižnú sériu obdržal niekoľko významných ocenení.
Vták roka (Česko)
Vták roka je kampaň, ktorú vyhlasuje Výbor Českej ornitologickej spoločnosti (ČSO). Cieľom kampane je vybrať každý rok zaujímavý druh vtáka žijúceho v Česku a priniesť o ňom informácie širokej verejnosti a upozorniť na prírodu a najmä na vtáctvo ako také.
Kampaň sa organizuje od roku 1992, keď sa Vtákom roka stala lastovička obyčajná (Hirundo rustica). Podobné podujatia sa konajú aj v iných krajinách.
Abú Nuwás
Životopis
Žil v Basre, neskôr sa presťahoval do Bagdadu. Venoval sa najmä loveckej, pijanskej a ľúbostnej poézii. Tradičnú kasídu nahradil lyrikou. Žil výstredným životom, dokonca sa stal jedným z hrdinov rozprávok Tisíc a jedna noc, na konci života sa však zmenil na zbožného človeka.
Česko-slovenská basketbalová liga žien
Dobové názvy
V rokoch 1939 až 1945 sa česko-slovenská súťaž neorganizovala, v Čechách a na Morave (Protektorát) aj na Slovensku sa organizovali samostatné súťaže.
Prehľad sezón
Poznámky:
Meruzalka
Meruzalka môže byť:
Le Puy (Gironde)
Le Puy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Le Pout
Le Pout je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Le Puy (Gironde)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Le Pout
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Le Puy (Gironde)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Le Pout
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ivan Pach
Generálmajor Ing. Ivan Pach (* 28. január, 1965, Prešov) je slovenský generál.
Život
Ivan Pach je rodákom z Giraltoviec. Absolvoval Vojenské gymnázium v Banskej Bystrici. Profesionálnym vojakom sa stal k 1. januáru 1984. V roku 1987 absolvoval Vojenskú vysokú školu vo Vyškove na Morave a následne bol prijatý v hodnosti poručík za vojaka z povolania. Po ukončení štúdia pôsobil v tankovom vojsku, vo funkciách veliteľ čaty, roty a práporu v Západnom vojenskom okruhu ČSĽA. Roku 1991 bol premiestnený k Východnému vojenskému okruhu ČSĽA kde nasledujúceho roku, začal svoju štábnu vojenskú kariéru ako dôstojník štábu na veliteľstve mechanizovanej divízie v Prešove. Postupne vykonával rôzne štábne funkcie na štáboch armádneho zboru, brigády, veliteľstva pozemných síl a generálneho štábu. V rokoch 2007 až 2008 bol zástupcom veliteľa 2. mechanizovanej brigády v Prešove. Roku 2016 bol ustanovený do funkcie náčelníka Štábu strategického plánovania, Generálneho štábu Ozbrojených síl Slovenskej republiky v Bratislave.
Pracoval tiež ako náčelník vojenského štábu NATO v Brunssume.
Brigádny generál Pach 2. septembra 2020 prevzal velenie Pozemných síl. 16. decembra 2020 vláda schválila Pachovo povýšenie do hodnosti generálmajor. Prezidentka Zuzana Čaputová ho do hodnosti povýšila 28. januára 2021.
Vzdelanie
Do prvej generálskej hodnosti brigádny generál ho prezident SR vymenoval 19. apríla 2016. Ovláda anglicky a rusky jazyk.
Ocenenia
Medaila „Za službu vlasti“, Medaila „Za zásluhy o obranu vlasti“, Strieborná Medaila poľskej armády a ďalšie.
Orbis pictus
náhľad|vpravo|Titulná strana latinsko-nemeckého vydania náhľad|Vydanie v latinčine, maďarčine, nemčine a češtine z 18. storočia. Orbis pictus (pôvodne Orbis sensualium pictus, slovensky Svet v obrazoch) je všeobecne uplatniteľná učebnica, ktorú napísal český pedagóg, teológ a filozof Ján Amos Komenský. Kniha bola publikovaná roku 1658 v Norimberku v latinčine, nemčine a neskôr preložená do mnohých európskych jazykov.
Obsah
Kniha obsahuje priemerne 152 kapitol (závisí od vydania) s tematickými ilustráciami, ktoré knihu obohacujú a sprostredkovávajú i mladším čitateľom. Zahrnuje základy dejepisu vrátene informácií o astronómii, fyzike, biológii, umenia, význačné časti sú venované remeslám a obchodu, potom nasleduje etika, politika a správa štátu. Kapitola náboženstva sa delí na kresťanstvo, pohanstvo, judaizmus a moslimské náboženstvo. Samotný text je skomponovaný pútavým spôsobom (autor uplatňuje svoju myšlienku „schola ludus“ (v preklade „škola hrou“) ako dialóg medzi učiteľom a žiakom.
Monika Pavelčíková
Mgr. Monika Pavelčíková (rod. Monika Križalkovičová; * 18. február 1955, Torysa) je slovenská etnologička, muzeologička. Od roku 1978 pracovala v Ľubovnianskom múzeu v Starej Ľubovni a v rokoch 19952011 bola riaditeľkou tejto inštitúcie. V rokoch 19952008 riadila aj múzeum v Červenom Kláštore a od roku 1995 do roku 2005 Galériu umenia v Starej Ľubovni.
Životopis
V období, keď prebiehali prípravné práce na sprístupnenie ľubovnianskeho skanzenu, M. Pavelčíková študovala etnológiu na Katedre etnografie a folkloristiky Filozofickej fakulty Univerzity Jána Evangelistu Purkyně v Brne. Štúdium etnológie ukončila v roku 1985 v Brne. Od počiatkov pôsobenia v Ľubovnianskom múzeu sa venovala akvizičnej činnosti a terénnemu výskumu, odbornému spracovaniu zbierkových predmetov, prednáškovej, expozičnej, prezentačno-publikačnej aj projektovej činnosti. Je autorkou výstav a expozícií s etnografickým zameraním, v skanzene pod hradom sa venovala expozícií bývania. Ako odborná pracovníčka múzea sa sústredila na reinštaláciu expozície ľudového staviteľstva, na prípravu prenesenia ďalších objektov do areálu ľubovnianskeho skanzenu, autorsky sa podieľala na viacerých výstavách aj knižných publikáciách. Pod jej vedením získalo múzeum dobré výsledky a pozitívny ohlas vo verejnosti.
Srstka
Srstka môže byť staršie:
Monika Pavelčíková
Životopis
Od roku 1995 bola M. Pavelčíková riaditeľkou Ľubovnianskeho múzea v Starej Ľubovni. Okrem hradu, skanzenu a galérie v rokoch 20002008 do pôsobnosti múzea spadal aj Červený Kláštor. Jednou z úloh, ktoré musela riešiť, bola sanácia zlého technického stavu objektov. Snaha o priebežné dopĺňanie exponátov bola impulzom pre rozvíjanie ďalšej spolupráce Ľubovnianskeho múzea so zahraničnými partnermi. V tejto súvislosti možno spomenúť nadviazanie kontaktov s rehoľou kamaldulov v poľskom Krakove, s kartuziánskym kláštorom v slovinskej Pleterji či s francúzskymi cisterciánmi z kláštora v Escalade. Navyše, múzeum zintenzívnilo cezhraničnú spoluprácu s poľskými kultúrnymi inštitúciami, a to vďaka projektu PHARE CBC Múzeá bez hraníc. Prostredníctvom osobných návštev sa kultivovali vzťahy s francúzskymi aj maďarskými kláštormi, hľadali sa kontakty na pôvodných žijúcich vlastníkov ľubovnianskeho panstva, ktorí Ľubovniansky hrad opustili až v polovici 20. storočia. Monika Pavelčíková je spoluautorkou publikácie Šľachtické rody na hrade Ľubovňa (2011), v ktorej zúročila svoje poznatky o živote a osudoch vlastníkov
hradu, vrátane Jána Zamoyského a jeho manželky, španielskej infantky Isabely de Borbón.
Benzoylperoxid
Použitie
Benzoylperoxid sa používa ako iniciátor radikálov. Homolytické štiepenie slabej väzby kyslík-kyslík tvorí voľné radikály, ktoré spúšťajú ďalšie reakcie.
Jack Breitbart z laboratórií Revlon najskôr v 20. rokoch 20. storočia objavil použitie benzoylperoxidu pre liečbu akné. Benzoylperoxid sa typicky nanáša na príslušné miesta vo forme gélu alebo krému, v koncentrácii od 2,5%, cez obvykle účinných 5% až do 10%. Výskumy naznačujú, že koncentrácia 5 alebo 10% nie je významne účinnejšia než 2,5%, pričom koncentrácia 2,5% je obvykle lepšie tolerovaná. Aplikácia bežne spôsobuje počiatočné vysušenie, prípadne podráždenie, ale koža si počas cca týždňa zvykne.
Malé percento ľudí má na benzoylperoxid výrazne vyššiu citlivosť - spôsobuje u nich pálenie, svrbenie, odlupovanie kože, prípadne opuch. Aplikuje sa preto najnižšia koncentrácia a zvyšuje sa až podľa potreby. Hneď ako sa vytvorí tolerancia, opätovné zvýšenie množstva alebo koncentrácie a získania tolerancie na túto vyššiu úroveň zvyčajne umožňuje lepšie následné vyčistenie akné. Benzoylperoxid funguje ako olupovacie činidlo, urýchľuje obmenu kože a čistí póry, čím znižuje počet baktérií navyše k priamemu antibakteriálnemu účinku.
Nepriaznivé účinky
V maximalizačnom teste vykonávanom na ľuďoch v štúdii v roku 1977 získalo 76% osôb kontaktnú citlivosť na benzoylperoxid. Používala sa koncentrácia 5 a 10%.
Bezpečnosť
Čistý benzoylperoxid je silne horľavý, výbušný a jedovatý. Môže pôsobiť ako karcinogén a mutagén, je preto potrebné s ním zaobchádzať opatrne. Zriedený v masti sa benzoylperoxid používa na liečbu akné a vzťahujú sa k nemu nasledujúce bezpečnostné opatrenia. Je potrebné dodržiavať bezpečnostné pokyny uvedené pri výrobku.
V USA je typická koncentrácia benzoylperoxidu 2,5 až 10%. Prípravky na liečbu akné sú k dispozícii ako na lekársky predpis, tak i bez neho. Vyššie koncentrácie sa používajú na odfarbovanie vlasov a bielenie zubov. Benzoylperoxid, ako väčšina peroxidov, je silným bielidlom. Kontakt s látkou alebo s vlasmi spôsobuje trvalé odfarbenie, väčšinou okamžité. Tiež druhotný kontakt môže spôsobiť odfarbenie – napríklad kontakt s uterákom, ktorý bol použitý na zmývanie výrobkov obsahujúcich benzoylperoxid.
Benzoylperoxid sa pri styku s kožou rozkladá na kyselinu benzoovú a kyslík, ani jedna z týchto látok nie je významne toxická. Je dôležité pripomenúť, že bezpečnosť produktov rozkladu neznamená, že je látka sama bezpečná – podstatné je, že benzoylperoxid účinkuje ako oxidačné činidlo. Peroxid vodíka je žieravý, jedovatý a karcinogénny, ale rozkladá sa na vodu a kyslík.
Syntéza
Benzoylperoxid sa obvykle pripravuje reakciou peroxidu sodného s benzoylchloridom, kedy vzniká benzoylperoxid a chlorid sodný. 2PhCOCl + Na2O2 → (PhCO)2O2 + 2NaCl
Rozklad
Polčas rozpadu benzoylperoxidu je jedna hodina pri 92 °C, pri 131 °C je jedna minúta.
náhľad|Tuba prípravku Basiron, päťpercentnej vodnej zmesi benzolyperoxidu určenej na liečbu akné. náhľad|Vybielené škvrny na látke spôsobené kontaktom s prípravkom obsahujúcim benzoylperoxid.
Jet Li
Li Lien-ťie (*26. apríl 1963, Peking, Čína), najviac známy ako Jet Li je filmový herec, filmový producent, čínsky majster bojových umení, šampión vo wu-šu, ktorý sa narodil v Pekingu a v roku 2009 prijal singapurské štátne občianstvo.
Po troch rokoch intenzívneho cvičenia s Wu Binom, vyhral svoj prvý národný šampionát za Beijing Wushu Team. Po ukončení trénovania wushu v 17 rokoch, dostal úlohu vo filme Chrám Shaolinu (1982). Stal sa hviezdou v mnohých kriticky hodnotených epických filmoch, ako séria Vtedy v Číne, v ktorej bol v úlohe ľudového hrdinu Wong Fei-hunga.
Liho prvá rola v hollywoodskom filme bola negatívna postava vo filme Smrtonosná zbraň 4 (1998), ale jeho prvá hlavná rola bola v hollywoodskom filme Romeo musí zomrieť (2000). Stal sa tiež hviezdou mnohých hollywoodskych akčných filmov ako Bozk draka, Utrhnutý z reťaze. V nedávnej minulosti spoluúčinkoval vo filme Zakázané kráľovstvo (2008) s Jackie Chanom, Expendables: Nezničiteľní (2010) so Sylvestrom Stallonem a ako negatívna postava vo filme Múmia: Hrob dračieho cisára (2008) s Brendanom Fraserom v hlavnej úlohe. Takisto bol obsadený v hongkonskom filme Nebeský oceán (2010).
Le Taillan-Médoc
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mornár dvojfarebný
Mornár dvojfarebný (Pelamis platurus) je jedovatý morský had z čeľade koralovcovitých. Je to jeden z mála hadov, ktoré žijú pri hladine a zároveň jeden z najrozšírenejších morských hadov vôbec.
Opis
Mornár dvojfarebný dorastá do dĺžky 1 až a váži do. Je žlto-čiernej farby s výraznými pruhmi. Jeho kontrastné sfarbenie slúži ako varovanie potencionálnym predátorom, že je jedovatý. Jeho prudký jed omnoho silnejší od jedu kobry, človeku môže spôsobiť smrť. Má drobné zuby.
Výskyt
Tento morský had preferuje otvorené more. Obýva tropické subtropické vody Indického oceánu a Tichého oceánu. Do Atlantického oceánu sa nikdy nedostal, bránia mu v tom chladné oceánske prúdy. Často ich možno vidieť aj pri brehoch, kam ich vyplavuje búrka.
Správanie
Mornáre dvojfarebné vytvárajú v mori občas skupiny s počtom až stotisíc. Plavia sa s elegantnou ľahkosťou. Živia sa malými rybami. Rodia živé mláďatá, ktorých býva zvyčajne šesť.
C/2011 L4
Objavenie
Kométa bola objavená použitím teleskopu Pan-STARRS neďaleko pohoria Haleakala na ostrove Maui na Havaji. Bola objavená vo vzdialenosti 7,9 AU od Slnka.
Pôvod
Kométa pravdepodobne pochádza z Oortovho oblaku. Predpokladaná doba obehu kométy je cca. 110 000 rokov.
Perihélium
Kométa mala v deň objavu 19,4 mag - 19,6 mag. Potom neskôr, v máji 2012 sa kométa priblížila magnitúde 13,5 a mohla byť pozorovaná veľkým amatérskym teleskopom. Kométa PANSTARRS bola najbližšie k Zemi 5. marca 2013 vo vzdialenosti asi 1,09 AU. Perihéliom prešla 10. marca 2013.
Kvasnica
Kvasnice môže byť:
Le Teich
Le Teich je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ugljan
thumb|Pohľad na Ugljan, v pozadí vidno ostrov [[Iž (ostrov)|Iž]] náhľad|Poloha ostrovu Ugljan Ugljan je chorvátsky ostrov. Nachádza sa v skupine ostrovov severnej Dalmácie, severozápadne od ostrova Pašman a juhovýchodne od ostrovov Sestrunj a Rivanj. S ostrovom Pašman je prepojený mostom cez prieplav Ždrelac. Rozloha ostrova je 50,21 km², dĺžku má 22 km a šírku takmer 3,8 km.
Geografia
Vápencová časť ostrova je pokrytá prevažne makchiami, zatiaľ čo dolomitová časť je využívaná pre poľnohospodárstvo. Z významnejších zátok je na severozápade ostrova zátoka Muline, zátoky Lamjana Vela a Lamjana Mala sú na juhovýchode. Východné pobrežie se mierne zváža do mora.