cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ján Kempný
Štúdium a pôsobenie v rokoch 19461947
HSĽS bola v roku 1945 zakázaná a tak početnou skupinou obyvateľstva, ktorá nemala politické zastúpenie a nebola rozhodnutá medzi dvoma existujúcimi slovenskými politickými stranami (KSS a DS), boli katolícki veriaci aj preto, že DS bola vnímaná ako strana evanjelikov (a bývalých agrárnikov). V októbri 1945 sa práve v jeho kancelárii  zišlo 16 poslancov DS a 14 z nich sa vyslovilo za vystúpenie zo strany. Kempný sa na jar 1946 v rámci DS podieľal na prípravách vzniku novej katolíckej politickej strany nazvanej pracovne Kresťansko-republikánska strana, ktorá už mala v marci pripravené stanovy. Predseda DS Jozef Lettrich však uzavrel takzvanú Aprílovú (1946) dohodu, v ktorej programovo aj personálne vyšiel v ústrety požiadavkám katolíkov a Kempný sa stal členom jej užšieho predsedníctva a jedným z troch generálnych tajomníkov (ďalší boli Miloš Bugár a Fedor Hodža). Katolíci Kempný a Bugár tak vytvárali protiváhu F. Hoždovi ako evanjelikovi. Kempný bol v rokoch 19461947 jednou z hlavných postáv slovenskej politiky, ktorý významne prispel k úspechu DS vo voľbách v roku 1946.
Prvá obeť politického procesu komunistov
Od roku 1946 a najmä po prehratých voľbách v máji, komunisti stupňovali kampaň proti nekomunistickým stranám, pri ktorej argumentovali prepojením DS s bývalými ľudákmi. Komunistom sa podarilo ešte v máji v spolupráci s inými českými stranami znevýhodniť DS pri vytváraní vlády Treťou pražskou dohodou. V júli 1947 mal Klement Gottwald prejav na Devíne, v ktorom varoval pred ľudáckymi a autonomistickými tendenciami. Zakladateľ DS Ján Ursíny mu verejne oponoval. KSS v spolupráci so Štátnou bezpečnosťou kompromitovala Ursínyho (prostredníctvom jeho tajomníka Obucha) až ho donútila rezignovať 30. októbra 1947 z postu podpredsedu vlády. Paralelne sa rozbehla kauza Bugára a Kempného. Ako poslanci čelili trestnému oznámeniu z vykonštruovaného obvinenia (pozri nasledovný odsek). 14.- 15. októbra 1947 sa v parlamente rokovalo o ich vydaní na trestné stíhanie. Československá strana ľudová a Demokratická strana sa ich zastávali, komunisti ostro agitoval v prospech vydania. Obaja nakoniec súhlasili s tým, že sa sami dobrovoľne vydajú justícii (formálne bolo podstatné, že v takom prípade by boli umiestnení v normálnej väzobnej cele, nie v zariadení ŠtB). Obaja na ceste z Prahy vystúpili z vlaku v Břeclavi a nechali sa tajne dopraviť do bratislavského domu poslanca Valentína Matrka. Medzitým plénum snemovne rozhodlo o ich vydaní a Kempný s Bugárom následne sami došli do justičného paláca v Bratislave a vydali sa k dispozícii súdu. Celkovo bolo do 14. septembra 1947 väzobne zaistených 707 osôb obvinených z protištátnej činnosti.
Vykonštruované obvinenia komunistov s účasťou ŠtB
Bugár a Kempý boli obvinení z protištátneho sprisahania, o odhalení, ktorého informoval samotný predseda česko-slovenskej vlády V. Široký pol roka vopred (28.11.1946). Aprílová dohoda bol komunistami označená ako "pakt s ľudáctvom umožňujúci šíriť myšlienky ľudáckej emigrácie". Podstatou obvinenia bola takzvaná spolupráca so zahraničnou "protičeskoslovenskou" emigráciou, ktorú predstavovali K. Sidor (odsúdený v neprítomnosti v roku 1947 na 20 rokov) a F. Ďurčanský (skupina mladých ľudáckych činiteľov).
ŠtB vykonštruovala dôkazy na základe "vyťažovania" v Bratislave zatknutého kuriéra emigrácie Rudolfa Komanderu, ktorý sa zaviazal k spolupráci. Komandera tvrdil, že Kempný mu povedal, že podporuje Ďurčanského napriek tomu, že sa osobne nestretli.
Komunistom sa takto podarilo spojiť predstaviteľov DS so skupinami zo zahraničia, ktoré pôsobili s cieľom obnovenia Slovenského štátu. Priamo ministrom vnútra V. Noskom bola väčšina členov "protištátneho sprisahania" označená za členov alebo prívržencov DS. Dôsledkom boli organizované pouličné demonštrácie komunistických sympatizantov a následne revízie silových a politických pomerov na Slovensku, čím KS niekoľko mesiacov pred februárovým prevratom získala výraznú moc.
Pred súdom Kempný nepriznal akúkoľvek vinu a do februára 1948 hrozilo komunistom, že súd ho oslobodí. Spád súdneho konania sa zmenil po februárovom prevrate. Rozsudky nad Bugárom a Kempným boli vynesené 15. mája 1948. Kempný bol odsúdený na šesť rokov za údajné spolčenie proti republike, Bugár na jeden rok. Kempný mal vtedy 35 rokov a 4 ročného syna. Stali sa tak obeťami, procesu, ktorý sám súd označil za politický. Boli prvými obeťami (spolu s ďalšími: Ľ. Obtulovič - 8r., F. Jurkovič - 7r., P. Maxoň - 7.r, J. Staško - 6r., P. Čarnogorský - 15 mes.), ktorých sa podarilo komunistom zdiskreditovať za pomoci tajnej polície ŠtB a straníckej tlače (Kempný bol očierňovaný, že bol osobným tajomníkom K. Sidora, že ako tajomník Lesníckej a drevárskej ústredne v Bratislave zarobil na vývoze dreva pre fašistické Nemecko, že sa nezapojil do SNP a pod. )
Historik Jan Rychlík vníma rozsudky ako relatívne mierne, pretože režim po svojom víťazstve vo februári stratil hlavný záujem na eskaláciu tejto kauzy a navyše justícia ešte nefungovala úplne zmanipulovaným spôsobom.
Konečným dôsledkom bolo, že predstavitelia DS sa dostali pod kontrolu bezpečnosti, boli strážení v bytoch a mali zakázané nadväzovať medzi sebou kontakty. Komunistom sa podarilo stranu rozbiť a "na jej troskách založiť novú Stranu slovenskej obrody" ktorú už ovládali a to tak, že v máji 1948 mala už menej ako 1 000 členov. 300 tisícová bývalá členská základňa HSĽS si musela uvedomiť, že sa buď prikloní ku KSS alebo pôjde za mreže.
Väzenie, robotnícke povolanie, rehabilitácia a vyznamenanie
Postupne vystriedal väzenia v Leopoldove, Ilave, Pankráci, Jáchymove, ale aj v kameňolome v Mořinej. Z väzenia ho prepustili až v roku 1953, zvyšok produktívneho života pracoval ako robotník (zamestnanec Drevoindustria Žilina ), do dôchodku odišiel v roku 1987. Právne a občiansky rehabilitovaný bol však až v roku 1989.
Dožil sa politických zmien a znovuzaloženia Demokratickej strany (1989) a vo februári 1990 sa zúčastnil na zakladajúcom sneme strany KDH. V roku 1996 mu prezident Michal Kováč prepožičal Rád Ľudovíta Štúra. Zomrel vo veku 84 rokov v Rajeckých Tepliciach, kde žil. Pochovaný je v Žiline, kde sa narodil.
Prótolaos z Mantineie
Prótolaos (Prótolaos) bol olympijský víťaz v boxe dorastencov v roku 464 pred Kr.
Prótolaos, syn Dialka z arkádskej Mantineie, bol na 79. olympijských hrách v roku 464 pred Kr. vyhlásený za víťaza v boxe dorastencov. V Olympii sa box dorastencov zaviedol na 41. hrách v roku 616 pred Kr. a prvým víťazom tejto disciplíny bol Filótas zo Sybaridy. Prótolaovi sa za toto víťazstvo dostalo pocty byť zvečnený v podobe sochy umiestnenej v olympijskej Altide. Túto sochu si ešte v druhom storočí mohol prezrieť cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý zaznamenal, že bola dielom sochárskeho majstra Pythagora z Rhégia.
Vznik buniek
Vznik buniek je utvorenie sa buniek rozdelením existujúcej bunky alebo spojením dvoch existujúcich pohlavných buniek (gamét) do jednej (zygota) pri pohlavnom rozmnožovaní.
Joomla
Joomla! pre používateľov
Základný balík Joomla! je vytvorený pre jednoduchú inštaláciu aj pre bežného užívateľa. Vďaka tomu väčšina ľudí nemá problémy s inštaláciou a spustením software, spolu s tým je dostupná široká miera podpory pre začiatočníkov. Vďaka rastúcej aktívnej komunite desiatok tisíc užívateľov a vývojárov nie je problém kedykoľvek vyhľadať riešenia problémov a otázok.
Cez jednoduché, na prehliadači založené rozhranie budete schopný pridávať novinky, správy, spravovať obsah, pracovné ponuky, obrázky produktov, neobmedzené množstvá sekcíí a stránok, obsahov a pod. na vašej webstránke.
Joomla! na druhej úrovni
Mimo rámca, Joomla! je výkonná aplikácia na správu obsahu bežiacej stránky, ale skutočné možnosti poskytuje práve jej aplikačný framework. Tento dáva možnosť tisíckam vývojárov vo svete vytvárať neobmedzené množstvo doplnkov a rozšírení systému čo umožnuje Joomla! nasadenie v akejkoľvek oblasti. Tu je len niekoľko príkladov nasadenia stoviek dostupných rozšírení systému:
Joomla! pre vývojárov
Mnoho spoločností a orgánizácií má taktiež požiadavky, ktoré niekedy idú za hranice toho čo je dostupné v základnom balíku alebo ako rozšírenie. Našťastie, Joomla! poskytuje v takom prípade svoj aplikačný framework, ktorý poskytuje vývojárom možnosť jednoducho vytvárať sofistikované doplnky a rozšírenia neobmedzených zameraní. Využitím core framework, vývojári môžu vytvárať:
Vtáčnik (pohorie)
right|thumb|Hrádok
Vtáčnik je pohorie (a zároveň geomorfologický celok) geomorfologickej oblasti Slovenské stredohorie.
Poloha
Na západe, severe a severovýchode ho ohraničuje Hornonitrianska kotlina, na východe Kremnické vrchy a Žiarska kotlina. Južným smerom susedia Štiavnické vrchy a Pohronský Inovec, západným smerom pohorie Tribeč.
Veľmi orientačne hranica pohoria prechádza od Novák po Žiar nad Hronom približne po trase cesty I/9, ďalej údolím Hrona po Žarnovicu, odtiaľ po trase cesty II/512 cez Veľké Pole a Oslany k rieke Nitra, ktorá tvorí západnú hranicu až po Nováky.
Rozdelenie
Pohorie Vtáčnik sa delí na 4 podcelky, ktoré zahŕňajú 5 časti:
Geológia
Vtáčnik predstavuje typické vulkanické pohorie tvorené andezitom. Andezity sú výlevnými ekvivalentmi dioritu. Hlavnými minerálnymi zložkami sú plagioklasy, konkrétne andezín a farebné minerály (biotit, amfibol, pyroxény), ktoré tvoria základnú hmotu i výrastlice. Kremeň a draselné živce sa vyskytujú len ako akcesórie, alebo chýbajú.
Vývoj v pohorí Vtáčnik je úzko spätý s vývojom v Kremnických vrchoch. Vulkanická aktivita na strednom Slovensku trvala od spodného badenu po panón (16,5 – 8,5 miliónov rokov). Kremnické vrchy a Vtáčnik majú komplikovanú stavbu zloženú z viacerých štruktúrnych jednotiek. Dominantnou štruktúrou v západnej časti Vtáčnika je kremnický graben sformovaný vo vrchnom badene. Pre oblasť mimo grabenu je charakteristická stratovulkanická stavba s prevahou epiklastických brekcií nad lávovými prúdmi.
Spodnú štruktúrnu etáž v Kremnických vrchoch predstavujú relikty badenského stratovulkánu (pyroxenický, amfibolicko-pyroxenický andezit a príslušné vulkanoklastiká), v spodnom a strednom badene táto oblasť zasahovala do oblasti Vtáčnika a Hornonitrianskej kotliny. Do tohto priestoru zasahoval aj okraj distálnej vulkanickej zóny štiavnického stratovulkánu. V riečnom prostredí sa uložili vrstvy polymiktných zlepencov s pieskovcami a pokračujúca subsidencia umožnila vznik jazerno-močiarneho prostredia. Tu došlo k vzniku uhoľných slojov ako sú Handlová a Nováky, ktoré sú badenského veku.
Stredná štruktúrna etáž vo vrchnom badene je vlastne výplň kremnického grabenu. Na začiatku vývoja sa v oblasti Vtáčnika aktivoval explozívno-extruzívny vulkanizmus hyperstenicko-amfibolických andezitov, došlo k výstupu extruzívnych dómov v okrajových zlomoch grabenu na západnej strane. Spodná časť grabenu je tvorená lávovými prúdmi bazaltických, pyroxenických a leukokrátnych andezitov, autochtónnych a redeponovaných pyroklastík ako aj epiklastík (ich hrúbka sa pohybuje od 350 do ). Vyššia časť výplne je tvorená 500 metrov hrubým komplexom lávových prúdov amfibolicko-pyroxenických a biotiticko-amfibolicko-pyroxenických andezitov. Najmladšie výplne sú roztrúsené extrúzie biotiticko-amfibolických andezitov.
Vrchná štruktúrna etáž prekrýva okrajové zlomy. Je zložená z niekoľkých menších stratovulkánov pyroxenických andezitov. Stratovulkány pri západnom a severozápadnom okraji grabenu (aj vtáčnický stratovulkán) budujú od stredu k okrajom uložené lávové prúdy, pyroklastické brekcie a aglomeráty v oblasti centrálnej a blízkej vulkanickej zóny.
Iné projekty
.
Hroznová Lhota
Hroznová Lhota je obec v Česku v okrese Hodonín v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 274 obyvateľov, z toho 617 mužov a 657 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,6 roka (muži 38,7 roka, ženy 42,4 roka).
Dunaszeg
Dunaszeg je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v Győrskom obvode.
Má rozlohu 1726 ha a žije tu 1900 obyvateľov (2007).
Saint-Laurent-de-Belzagot
Saint-Laurent-de-Belzagot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kaplna
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kaplna v okrese Senec.
Napoleon Bonaparte
Napoleon Bonaparte alebo Napoleon I. (* 15. august 1769, Ajaccio, Korzika – † 5. máj 1821, Longwood, Svätá Helena, južný Atlantik) z rodu Bonaparte bol francúzsky generál a politický vodca. Jeho význam začal stúpať v neskorých štádiách Francúzskej revolúcie. Ako cisár Napoleon I. stál na čele Francúzska v rokoch 1804 až 1815. Jeho reforma občianskeho práva, Code civil des Français, značne ovplyvnila kontinentálne právne systémy. Najznámejšia je však úloha, ktorú zohral vo vojnách vedených proti európskym mocnostiam, označovaných ako napoleonské vojny. Ovládol väčšinu kontinentálnej Európy, šíriac ideály Francúzskej revolúcie, ale zároveň konsolidoval imperiálnu monarchiu, ktorá niesla znaky prekonaného sociálneho a politického systému ancien régime. Vďaka úspechom v týchto vojnách, často proti početne silnejším protivníkom, je všeobecne považovaný za jedného z najväčších vojenských veliteľov všetkých čias a jeho vojenské ťaženia sú súčasťou štúdia na vojenských akadémiách celého sveta.
Bokša
Bokša je mestská časť Stropkova (od roku 1964). V minulosti existovala ako samostatná obec.
Napoleon Bonaparte
Napoleon sa narodil v meste Ajaccio na ostrove Korzika rodičom zo starej šľachtickej rodiny pôvodom z Janova. V pevninskom Francúzsku získal vzdelanie a hodnosť dôstojníka delostrelectva. Jeho meno sa dostalo do popredia počas 1. Francúzskej republiky, keď viedol úspešné vojenské kampane proti prvej a druhej protifrancúzskej koalícii. V roku 1799 zinscenoval tzv. Prevrat 18. brumaira a vyhlásil sa za Prvého konzula; o 5 rokov neskôr ho francúzsky senát vyhlásil za cisára. V prvej dekáde 19. storočia bolo Prvé Francúzske cisárstvo pod jeho vládou zatiahnuté do viacerých vojenských konfliktov, známych ako napoleonské vojny, do ktorých sa väčšou či menšou mierou zapojila každá hlavná európska mocnosť.
Bokša
Dejiny
Prvá písomná zmienka je z roku 1390 a spomína sa v spore medzi Rozgoňovcami a Cudarovcami. Od roku 1394 sa na základe dohody Bokša dostáva do majetku pánov Zborovského hradu.
Napoleon Bonaparte
Po sérii víťazstiev si Francúzsko zabezpečilo dominantné postavenie v centrálnej Európe. Napoleon udržiaval jeho sféru vplyvu prostredníctvom vytvárania početných spojenectiev a dosadzovaním svojich priateľov a rodinných príslušníkov do čela svojich európskych satelitov. Napriek tomu, že ich vládnutia neprežili jeho pád, jeho synovec Napoleon III. neskôr vládol vo Francúzsku v 19. storočí.
Bokša
Dejiny
V roku 1414 je Bokša zapísaná pod názvom „Baxa“, v roku 1415 a 1416 „Baksa“.
Napoleon Bonaparte
Španielska vojna za nezávislosť a Napoleonovo ruské ťaženie v roku 1812 sa stali bodom obratu kariéry Napoleona Bonaparte. Jeho Grande Armée utrpela počas kampane ťažké straty a už nikdy sa z toho úplne nespamätala. V roku 1813 ho šiesta koalícia porazila v bitke národov pri Lipsku; nasledujúci rok koalícia vpadla do Francúzska, donútila Napoleona abdikovať a poslala ho do exilu na ostrov Elba. O necelý rok neskôr však z ostrova utiekol a vrátil sa k moci. V júni 1815 bol definitívne porazený v bitke pri Waterloo. Posledných 6 rokov svojho života strávil vo vyhnanstve na ostrove Svätá Helena. Po jeho smrti v roku 1821 pitva stanovila ako príčinu smrti rakovinu žalúdka. Tento záver vyvolal dlhotrvajúce diskusie, pretože niektorí vedci sa domnievajú, že sa v skutočnosti stal obeťou otravy arzénom.
Bokša
Dejiny
V roku 1427 boli tunajšie domácnosti zdanené 24 port, takže Bokša bola stredne veľkou dedinou a hospodárilo tu vyše 25 poddanských domácností. Údaje z roku 1507 zaznamenávajú Bokšu ako slovenskú sedliacku dedinu so slovenským obyvateľstvom. Bokša sa v polovici 16. storočia, zrejme vplyvom moru a vojnových udalostí takmer vyľudnila a v druhej polovici 16. storočia dostala nových zemepánov – Alagiovcov a iných.
Napoleon Bonaparte
Pôvod a vzdelanie
thumb|left|upright|alt=Half-length portrait of a wigged middle-aged man with a well-to-do jacket. His left hand is tucked inside his waistcoat.|Napoleonov otec [[Carlo Buonaparte bol zástupcom Korziky na dvore Ľudovíta XVI.]] Napoleon sa narodil 15. augusta 1769 ako druhý z ôsmich detí v rodnom sídle Casa Buonaparte, ležiacom v meste Ajaccio na ostrove Korzika. Bolo to rok potom, ako bol ostrov postúpený Francúzsku Janovskou republikou. Bol pokrstený ako Napoleone di Buonaparte; prvé meno dostal pravdepodobne po strýkovi (hoci jeho starší brat, ktorý neprežil detstvo, dostal takisto meno Napoleone). Volali ho tak do jeho dvadsiatky, kedy prijal viac francúzsky znejúce meno Napoléon Bonaparte.
Bokša
Dejiny
V roku 1600 tu bola zemepánska kúria, dom šoltýsa a ďalších šesť sedliackych domov. V druhej polovici 16. storočia tu zemepáni usadili valachov – Rusínov. Postupne sa úplne vymenilo staršie roľnícke obyvateľstvo za valašských gazdov patriacich východnému cirkevnému obradu.
V roku 1715 mala Bokša 13 domácností. V roku 1787 sa uskutočnilo prvé reálne sčítanie obyvateľstva – v Bokši v tom čase bolo 31 domov, 39 rodín a 215 obyvateľov. Údaje z roku 1827 potvrdzujú 40 domov a 297 obyvateľov.
Napoleon Bonaparte
Pôvod a vzdelanie
Korzickí Bonapartovci pochádzali z malého talianskeho šľachtického rodu s pôvodom vysledovateľným až k Longobardom, ktorí prišli na Korziku z Ligúrie v 16. storočí. Testy DNA z roku 2012 ukázali, že niektorí predkovia rodu pochádzali z oblasti Kaukazu, dokonca až zo severnej Afriky z obdobia 1 200 rokov pred Kristom.
Bokša
Dejiny
Po cholere v roku 1831 vypukol v zime 1835 v Zemplíne vplyvom neúrody hlad. ďalší hladomor postihol Bokšu v rokoch 1846 – 1847 a pridružila sa k nemu aj epidémia kiahní a týfusu. V roku 1846 tu žilo 328 obyvateľov. Ťažké životné podmienky donútili mnohých obyvateľov vysťahovať sa najmä do zámoria.
Napoleon Bonaparte
Pôvod a vzdelanie
Jeho otec, právnik a politik Carlo Buonaparte, bol v roku 1777 vymenovaný za predstaviteľa Korziky na dvore francúzskeho kráľa Ľudovíta XVI. Dominantný vplyv na Napoleonovo detstvo tak mala prísna disciplína jeho matky, Letizie Ramolino. thumb|upright|right|alt=Head and shoulders portrait of a white-haired, portly, middle-aged man with a pinkish complexion, blue velvet coat and a ruffle|Nacionalistický korzický vodca [[Pasquale Paoli, portrét Richarda Coswaya z roku 1798]]
Bessel (kráter)
Bessel je impaktný kráter na Mesiaci. Je pomenovaný po nemeckom astronómovi Besselovi.
Bokša
Dejiny
V roku 1900 sa v cudzine nachádzalo 43 obyvateľov Bokše. V období druhej svetovej vojny postihli obec represálie zo strany nemeckých vojsk, keď obyvatelia museli opustiť svoje domovy a evakuovať smerom do západných okresov. Po oslobodení Červenou armádou sa obyvatelia vrátili domov, kde našli viaceré domy vypálené a ďalšie rozbité a neobývateľné.
Najväčšie zmeny v živote ľudí obce priniesli 50. roky 20. storočia. JRD v Bokši bolo založené 1. decembra 1949, ako prvé v okrese Stropkov. Prvým predsedom sa stal Michal Rusnák, ktorý bol zároveň priekopníkom a otcom výstavby. V roku 1950 bola v obci zavedená elektrina, upravená cesta a urobené chodníky. Taktiež bol zregulovaný potok, ktorý často spôsobil pri záplavách veľké škody. V roku 1958 bolo zavedené vodovodné potrubie do JRD a všetkých rodinných domov. Prvý autobus začal do Bokše premávať v roku 1960. V Bokši v roku 1961 stála aj píla na spracovanie dreva.
Napoleon Bonaparte
Pôvod a vzdelanie
Mal staršieho brata Jozefa a mladších súrodencov Luciena, Elisu, Ľudovíta, Paulinu, Karolinu a Jérômeho. Dve ďalšie deti, chlapec a dievča, sa narodili ešte pred Josephom, no zomreli ešte ako malé. Napoleon bol pokrstený ako katolík tesne pred svojimi druhými narodeninami, 21. júla 1771 v miestnej katedrále.
Bokša
Dejiny
V roku 1964 došlo k zlúčeniu Bokše s mestom Stropkov.
V roku 1973 sa začalo s výstavbou materskej školy, ktorá bola dokončená v roku 1975. Kultúrny dom sa v Bokši začal stavať v akcii "Z" v roku 1974 a odovzdaný bol do prevádzky v roku 1977. Výstavba nového mostu cez rieku Ondavu bola ukončená 31.mája 1974. Za pomoci RD v Stropkove a Jednoty Svidník sa mesto pričinilo o to, že v roku 1989 bola Bokša splynofikovaná. Obyvatelia mestskej časti Bokša iniciovali v roku 1998 referendum, v ktorom sa obyvatelia vyslovili za odčlenenie Bokše od mesta Stropkov. Pre neochotu vtedajších poslancov mesta Stropkov sa odčlenenie nepodarilo dotiahnuť do konca.
Napoleon Bonaparte
Pôvod a vzdelanie
Napoleonov šľachtický pôvod, rodinné kontakty a relatívne dobre finančné zázemie mu poskytli väčšie možnosti štúdia než bežnému Korzičanovi. V januári 1779 bol Napoleon zapísaný do náboženskej školy v Autun, aby sa naučil po francúzsky, a v máji bol prijatý na vojenskú akadémiu v Brienne-le-Château. Hovoril so zreteľným korzickým prízvukom a nikdy sa nenaučil správnu francúzsku výslovnosť. Pre tento hendikep bol terčom posmeškov ostatných študentov a venoval sa skôr osamelému štúdiu literatúry. Jeden zo skúšajúcich si všimol, že Napoleon "vynikal v oblasti matematiky. Je veľmi dobre oboznámený s históriou a geografiou… Ten chlapec by mohol byť vynikajúci námorník."
Bokša
Náboženský život
Najstaršou, dodnes stojacou stavbou v Bokši je murovaný chrám, zasvätený sv. Michalovi Archanielovi z roku 1774. Ide o barokovo - klasickú stavbu, ktorá sa týči nad obcou a v jej areáli je starý cintorín. Tento chrám pravdepodobne stojí na mieste, kde pôvodne stála drevená cerkva, ktorá sa spomína v roku 1746. Z roku 1788 pochádza zmienka o gréckokatolíckej farnosti Bokša s filiálkami v Stropkove, Sitníkoch, Šandali a Tisinci.
V roku 2000 sa začalo na pozemku, kde roky stála farská budova, s výstavbou nového Chrámu sv. Petra a Pavla. Základný kameň posvätil 17.júna 2001 vtedajší biskupský vikár o. Pavol Repko. V tej dobe pôsobil vo farnosti o. Jozef Vojtila CSsR, ktorý myšlienku stavby s pomocou nadšencov začal realizovať. Posviacka tohto diela sa konala 27. októbra 2002 a viedol ju prešovský sídelný biskup Mons. Ján Hirka.
Napoleon Bonaparte
Pôvod a vzdelanie
Po ukončení štúdia v Brienne v roku 1784 bol Napoleon prijatý na elitnú École Militaire v Paríži; tu sa skončili jeho námorné ambície. Namiesto toho sa zameral na výcvik pre dôstojníkov delostrelectva a keď otcova smrť znížila jeho finančné príjmy, bol prinútený zvládnuť dvojročný kurz za jeden rok. Stal sa prvým Korzičanom, ktorý absolvoval Ecole Militaire. Jeho skúšajúcim bol aj svetoznámy vedec Pierre-Simon Laplace, ktorého Napoleon neskôr ustanovil do Senátu.
Začiatok vojenskej kariéry
thumb|upright|23-ročný Napoleon Bonaparte, podplukovník práporu korzických [[Národná garda (Francúzsko)|republikánskych dobrovoľníkov.]] Po ukončení školy v septembri 1785 bol pridelený ako podporučík delostreleckému pluku La Fère. Slúžil vo Valence a Auxonne až do vypuknutia Veľkej francúzskej revolúcie v roku 1789; počas tohto obdobia však strávil takmer dva roky na Korzike a v Paríži. Bonaparte, spočiatku horlivý korzický nacionalista, napísal v máji 1789 korzickému vodcovi Pasqualovi Paolimu: "Narodil som sa, keď národ hynul. 30 000 Francúzov bolo vyvrhnutých na naše brehy, utopiac trón slobody v krvavých vlnách."
Prvé roky revolúcie strávil na Korzike, bojujúc v zložitom trojstrannom konflikte medzi rojalistami, revolucionármi a korzickými nacionalistami. Podporoval revolučnú frakciu jakobínov, získal hodnosť podplukovníka v korzickej milícii a velil práporu dobrovoľníkov. Potom čo prekročil trvanie svojej dovolenky a viedol vzburu proti francúzskej armáde na Korzike, podarilo sa mu nejakým spôsobom presvedčiť vojenské autority v Paríži, aby ho v júli 1792 menovali kapitánom pravidelnej armády.
Ešte raz sa vrátil na Korziku a dostal sa do konfliktu s Paolim, ktorý sa rozhodol odtrhnúť od Francúzska a sabotovať útok Francúzov na sardínsky ostrov La Maddalena, kde bol Bonaparte jedným z expedičných vodcov. V júni 1793 boli v dôsledku rozkolu s Paolim, Bonaparte a jeho rodina nútení utiecť do pevninského Francúzska.
Obliehanie Toulonu
thumb|upright|Generál Bonaparte pri obliehaní [[Toulonu]]
Rozhodol sa obsadiť kopec, ktorý by zabezpečil delám republikánov nadvládu nad prístavom a prinútil tak lode Britov k evakuácii. Útok, počas ktorého bol 24-ročný Bonaparte ranený do stehna, viedol k obsadeniu mesta a jeho povýšeniu do hodnosti brigádneho generála. Jeho úspechy pritiahli pozornosť Výboru pre verejné blaho, ktorý mu dal do rúk velenie nad delostrelectvom francúzskej tzv. Armée d'Italie („Armády Talianska“).
Kým Napoleon čakal na potvrdenie velenia, trávil čas ako inšpektor opevnení na pobreží Stredozemného mora v blízkosti Marseille. Vytvoril plány pre útok na Sardínske kráľovstvo ako časti francúzskej kampane proti prvej koalícii. Veliteľ Armée d'Italie Pierre Jadart Dumerbion videl priveľa generálov popravených za neúspech alebo nesprávne politické názory. Preto ustúpil vplyvným représentants en mission, Augustinovi Robespierremu a Salicetimu, ktorí boli pripravení si vypočuť čerstvo vymenovaného generála delostrelectva.
V apríli 1794 realizovala francúzska armáda Napoleonov plán v bitke pri Saorge. Postupovala na severovýchod pozdĺž Talianskej riviéry a potom sa otočila na sever obsadiť oblasť Ormea v horách. Odtiaľ pokračovala výpadom na západ prekvapiac rakúsko-sardínske jednotky v okolí Saorge. Výsledkom bolo obsadenie pobrežných miest Oneglia, Loano a strategického horského priesmyku Col de Tende. Neskôr Augustin Robespierre vyslal Bonaparta na misiu do Janovskej republiky zistiť jej zámery voči Francúzsku.
13. vendémiaire
Po páde bratov Robespierrovcov v júli 1794 bolo na Napoleona, ako ich prívrženca, uvalené domáce väzenie (v Nice). Po dvoch týždňoch bol však prepustený, a vzhľadom na jeho schopnosti, požiadaný o vypracovanie plánov útoku na talianske pozície v rámci francúzskej vojny s Rakúskom. Podieľal sa tiež na expedícii, ktorá sa pokúsila získať späť Korziku z rúk Britov; táto však bola odrazená britským kráľovským loďstvom.
Bonaparte sa zasnúbil s Désirée Claryovou, ktorej sestra Mária Júlia Claryová, sa vydala za Bonapartovho staršieho brata Jozefa; Claryovci boli bohatá obchodnícka rodina z Marseille. V apríli 1795 bol pridelený k Armáde Západu, ktorá bola zapojená do povstania vo Vendée – občianskej vojny a rojalistickej kontrarevolúcie vo Vendée, oblasti v západnom centrálnom Francúzsku. Ako veliteľ pechoty bol vlastne degradovaný z pozície generála delostrelectva – tu mala armáda už plný stav – a odvolával sa na svoj zlý zdravotný stav, aby sa tomuto prideleniu vyhol.
Následne bol prevelený do Miestopisného úradu Výboru pre verejnú blaho a neúspešne sa snažil o preloženie do Konštantínopola, kde chcel ponúknuť svoje služby sultánovi. V tomto období napísal romantický román Clisson et Eugénie o vojakovi a jeho láske, v zrejmej paralele na jeho vlastným vzťahom s Désirée. 15. septembra bol Bonaparte vyškrtnutý zo zoznamu generálov v službe, práve preto, že odmietol slúžiť v kampani vo Vendée. Dostal sa tak do zložitej finančnej i kariérnej situácie.
3. októbra povstali v Paríži rojalisti proti Národnému konventu, potom čo boli vylúčení z novej vlády Výkonného direktória. Jeden z vodcov Termidorského prevratu, Paul Barras, vedel o Bonapartových vojenských úspechoch v Toulone a poveril ho velením improvizovaných obranných síl Konventu v Palais des Tuileries. Bonaparte bol svedkom útoku na Tuileries a masakru Kráľovskej švajčiarskej gardy pred tromi rokmi a uvedomil si, že kľúčom k jeho obrane je delostrelectvo.
Porážka povstania rojalistov odstránila hrozbu pre Konvent a Bonaparta okamžite preslávila, urobila z neho bohatého človeka a patróna nového Direktória; Murat sa stal jeho švagrom a jedným z jeho generálov. Bonaparte sa stal ministrom vnútra a dostal opäť velenie nad Armée d'Italie. V priebehu niekoľkých týždňov sa romanticky zaľúbil do bývalej Barrasovej milenky Joséphine de Beauharnais, s ktorou sa 9. marca 1796 oženil; potom čo zrušil svoje zasnúbenie s Désirée Claryovou.
Prvá talianska kampaň (1796 – 1797)
thumb|upright|left|alt=Three-quarter length depiction of Bonaparte, with black tunic and leather gloves, holding a standard and sword, turning backwards to look at his troops|[[Bonaparte na Pont d'Arcole, od Antoine-Jeana Grosa, (cca 1801), Musée du Louvre, Paríž]]
Dva dni po svadbe Napoleon opustil Paríž, prevzal velenie Armée d'Italie a podnikol úspešnú inváziu do Talianska. 10. mája 1796 v bitke pri Lodi porazil Rakúšanov a vytlačil ich z Lombardie. Bol porazený v bitke pri Caldiero rakúskymi posilami vedenými Józsefom Alvinczim, no Bonaparte prevzal iniciatívu v rozhodujúcej bitke o most v Arcole a pokračoval v podmaňovaní Pápežských štátov.
Bonaparte sa postavil proti želaniu Direktória, aby pochodoval na Rím a zvrhol pápeža. Argumentoval, že by to vyvolalo mocenské vákuum, ktoré by mohlo využiť Neapolské kráľovstvo. Namiesto toho v marci 1797 viedol svoju armádu do Rakúska a prinútil ho rokovať o mieri. Tzv. „Leobenský mier“ (podpísaný v meste Leoben) dal Francúzsku kontrolu nad väčšinou severného Talianska a Nizozemska, a v tajnej klauzule prisľúbil Benátsku republiku Rakúsku. Bonaparte tiahol do Benátok a prinútil ich ku kapitulácii, ukončiac tak ich 1 100 rokov trvajúcu nezávislosť; tiež povolil odvoz niektorých cenností, napr. Koní svätého Marka.
Napoleonove vojenské úspechy boli postavené na uplatnení konvenčných vojenských ideí v reálnych bojových situáciách, napríklad kreatívnom využití delostrelectva ako mobilnej sily podporujúcej pechotu. Svoju taktiku komentoval takto: "Vybojoval som šesťdesiat bitiek a nenaučil som sa nič, čo by som nevedel už na začiatku. Pozrite sa na Cézara; v prvej bojoval rovnako ako v poslednej." Bol zbehlý v špionáži a klamaní protivníka; dokázal vyhrávať bitky skrytými presunmi jednotiek a koncentráciou síl na miestach, kde boli jeho sily najmenšie. V talianskej kampani Napoleonova armáda získala 150 000 zajatcov, 540 diel a 170 štandárd. Zapojila sa do 67 stretov a vyhrala 18 bitiek, najmä vďaka technicky lepšiemu delostrelectvu a Napoleonovej taktike. Kampani sa podarilo prelomiť tradičné štandardy vojenskej taktiky 18. storočia a nastoliť novú éru vo vojenskej histórii.
Počas kampane stúpal i Bonaparteho vplyv na francúzsku politiku. Sám založil dve noviny: jedny pre vojakov svojej armády a druhé pre Francúzov. Rojalisti na Napoleona útočili pre drancovanie Talianska a varovali, že sa môže stať diktátorom. Bonaparte poslal generála Augereaua do Paríža, aby sa postavil do čela coup d'état a 4. septembra očistil Paríž od rojalistov. Barras a jeho republikánski spojenci tak znovu prevzali kontrolu, no boli už závislí od Napoleona, ktorý pokračoval v mierových vyjednávaniach s Rakúskom. Rokovania vyústili do tzv. „mieru z Campoformia“ a Bonaparte sa v decembri vrátil do Paríža ako hrdina. Stretol sa s Talleyrandom, novým francúzskym ministrom zahraničných vecí – ktorý neskôr rovnako oddane slúžil aj cisárovi Napoleonovi – a začali spolu prípravy na inváziu do Británie.
Egyptská expedícia 1798 – 1799
thumb|left|Napoleon 3. júla 1798 vstupuje do [[Alexandria|Alexandrie; Guillaume-François Colson, 1800]] náhľad|vpravo|250px|alt=Obraz Napoleon pred Sfingou |[[Jean-Léon Gérôme, Napoleon pred Sfingou]] Po dvoch mesiacoch plánovania si Bonaparte uvedomil, že francúzske námorné sily nie sú ešte dostatočne silné na konfrontáciu s Kráľovským námorníctvom v Lamanšskom prielive a rozhodol sa pre vojenskú výpravu s cieľom obsadiť Egypt a výrazne tak sťažiť prístup Britom do Indie. Mal v úmysle zabezpečiť prítomnosť Francúzska na Strednom Východe a sníval o spojení s Tipu Sultanom, moslimským nepriateľom Britov v Indii.
Napoleon ubezpečoval Direktórium, že hneď ako si podmaní Egypt, nadviaže vzťahy s princami Indie a spoločne s nimi zaútočí na Angličanov. V podobnom duchu sa niesla i Talleyrandova správa z februára 1798: "Po okupácii a opevnení Egypta, vyšleme 15 000 mužov zo Suezu do Indie, kde sa spoja so silami Tipu-Sahiba a vyženú Angličanov." Direktórium s navrhovaným postupom súhlasilo.
V máji 1798 sa Bonaparte stal členom Francúzskej akadémie vied. Súčasťou jeho egyptskej expedície bola i skupina 167 vedcov: boli medzi nimi matematici, prírodovedci, chemici i geodeti. K ich najvýznamnejším objavom patrí najmä nález Rosettskej dosky a ich práca bola publikovaná v roku 1809 v diele Description de l'Égypte.
Pri ceste do Egypta dorazil Napoleon 9. júna 1798 na Maltu, ktorú kontroloval Rád maltézskych rytierov. Dvesto rytierov francúzskeho pôvodu sa postavilo proti veľmajstrovi Ferdinandovi von Hompesch zu Bolheim a vyhlásilo, že nebude bojovať proti svojim krajanom. Hompesch sa po krátkom odpore vzdal a Bonaparte tak získal dôležitú námornú základňu, pričom prišiel iba o 3 mužov.
1. augusta však britské loďstvo pod velením Horatia Nelsona zajalo alebo zničilo okrem dvoch všetky francúzske lode v bitke známej ako bitka pri Abú Kíre alebo bitka pri Níle. Mnohí pripisujú vinu za túto porážku francúzskemu admirálovi Brueysovi, ktorý zvolil nevhodnú obrannú stratégiu. Francúzskym lodiam tiež chýbala posádka, dôstojníci boli demoralizovaní a Nelsonov útok flotilu prekvapil. Celkom sa Britom podarilo zabiť približne 1 700 Francúzov a stratili pri tom len okolo 250 mužov. Bonapartov cieľ posilniť postavenie Francúzska v Stredomorí tak bol zmarený. Jeho armáda síce uspela v dočasnom zvýšení francúzskeho vplyvu v Egypte, no čelila opakovaným revoltám.
Na začiatku roka 1799 Napoleon presunul svoju armádu do Osmanskej provincie v oblasti Damasku (územie dnešnej Sýrie a Galileje). Viedol 13 000 mužov s cieľom obsadiť pobrežné mestá Al-Ariš, Gaza, Jaffa a Haifa. Predovšetkým útok na mesto Jaffa bol mimoriadne brutálny: Bonaparte, potom čo zistil, že mnoho obrancov mesta boli bývalí vojnoví zajatci, ktorí sa podľa zvyklostí nesmeli už viac zapojiť do bojov, prikázal 1 400 z nich popraviť bajonetmi alebo utopiť, aby ušetril muníciu.
Napoleonova armáda, oslabená chorobami (najmä bubonický mor) a nedostatkom zásob, nebola schopná dobyť pevnosť Akko a v máji sa musela stiahnuť späť do Egypta. Aby ústup urýchlil, údajne prikázal morom nakazených vojakov otráviť. (Zápisky britských očitých svedkov neskôr ukázali, že väčšina mužov bola stále nažive a bez známok otravy.) Napoleonov rozkaz niektorí hodnotia ako nevyhnutný; nemohol sa nechať zdržovať a tí vojaci, ktorí boli ponechaní svojmu osudu živí, boli následne mučení a sťatí osmanskými jednotkami. Po návrate do Egypta 24. júla Bonaparte porazil osmanskú obojživelnú inváziu v Abú Kíre.
Prevrat 18. brumaira
thumb|alt=Bonaparte in a simple general uniform in the middle of a scrum of red-robbed members of the Council of Five Hundred|Generál Bonaparte obklopený členmi Conseil des Cinq-Cents počas [[Prevrat 18. brumaira|prevratu 18. brumaira, autor François Bouchot]]
Počas pobytu v Egypte sa Napoleon snažil venovať čo najväčšiu pozornosť udalostiam v Európe, spoliehajúc sa prevažne na nepravidelne prichádzajúce noviny a poštu. Dozvedel sa tak, že Francúzsko je sužované sériou prehier vo vojne Druhej koalície. 23. augusta 1799 využil dočasný odchod britských lodí blokujúcich francúzske pobrežné prístavy a vyplával s loďami do Francúzska napriek tomu, že nedostal priamy príkaz z Paríža. Armádu v Egypte ponechal v rukách generála Jeana Baptistu Klébera.
V skutočnosti Direktórium poslalo Napoleonovi rozkaz k návratu, obávajúc sa možnej invázie, ale pre nespoľahlivé spojenie sa k nemu nedostal. V októbri, kedy dorazil do Paríža, sa situácia Francúzska po sérii víťazstiev zlepšila. Republika však bola v úpadku a neefektívne Direktórium všeobecne neobľúbené. Direktórium sa zaoberalo Bonapartovou „dezerciou“, no bolo už príliš slabé, aby sa ho potrestalo.
Na Napoleona sa obrátil jeden z členov Direktória Emmanuel Joseph Sieyès, ktorý hľadal podporu pre prevrat a zvrhnutie konštitúcie. K vodcom sprisahania patril aj Napoleonov brat Lucien, hovorca Conseil des Cinq-Cents Roger Ducos, ďalší člen Direktória Joseph Fouché a budúci premiér a minister zahraničných vecí Francúzska Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord. 9. novembra (18. brumaira) bol Bonaparte poverený bezpečnosťou legislatívneho koncilu. Jeho členov presvedčil aby sa uchýlili do Château de Saint-Cloud, západne od Paríža potom, čo sprisahanci rozšírili zvesti o chystanom údajnom povstaní jakobínov. Nasledujúci deň delegáti zistili, že čelia pokusu o puč. Jednotky vedené Napoleonom prevzali kontrolu a prinútili časť delegátov vymenovať Bonaparteho, Sieyèsa a Ducosa za dočasných konzulov.
Prvý konzul
thumb|upright|alt=Portrait painting of a horse rearing-up at a 45-degree angle with a man sitting on it and pointing forwards with his right hand whilst holding onto the reins with his left|[[Napoleon prekračuje Alpy na chrbte Marenga (1800), autor Jacques-Louis David]]
V roku 1800 prekročil Bonaparte a jeho armáda Alpy a vstúpil do Talianska, odkiaľ boli francúzske sily takmer kompletne vytlačené Rakúšanmi v čase, kedy bojoval v Egypte. Kampaň začala pre Francúzov zle, pretože Bonaparte urobil niekoľko strategických chýb; časť jeho síl zostala obkľúčená v Janove, no dokázala sa udržať a viazať na seba časť rakúskych síl. Tento fakt a dobre načasovaný príchod francúzskych posíl generála Desaixa umožnil Bonapartovi tesne uniknúť porážke a nakoniec v júni triumfovať nad Rakúšanmi v dôležitej bitke pri Marengu.
24. decembra 1800 bol na Napoleona spáchaný neúspešný atentát. Atentátnici Pierre de Limoëlan, Pierre de Saint-Régeant a Francois-Joseph Carbon boli členmi spolku monarchistov, tzv. šuanov. Okrem de Limoëlana boli atentátnici popravení.
Prechodný mier v Európe
thumb|upright|[[Bonaparte, Prvý konzul, autor Jean Auguste Dominique Ingres]] Francúzsko a Británia začali byť vojnou unavené a v októbri 1801 a marci 1802 podpísali mierovú zmluvu v Amiens. Zmluva žiadala odsun britských vojakov z väčšiny koloniálnych oblastí, ktoré v tom čase okupovali. Mier bol krátky a nestabilný. Európske monarchie sa zdráhali uznať existenciu republiky. Báli sa totiž, že myšlienky revolúcie sa udomácnia aj medzi ich poddanými. V Británii privítali brata Ľudovíta XVI., de iure kráľa Francúzska Ľudovíta XVIII., iba ako štátneho hosťa aj napriek tomu, že Británia Francúzsku republiku oficiálne uznala. Británia neopustila Maltu, tak ako prisľúbila, a protestovala proti Bonapartovej anexii Piemontu a jeho Zákonu o mediácii, ktorý ustanovil novú Švajčiarsku konfederáciu, hoci žiadna z týchto oblastí nebola zahrnutá v mierovej zmluve. Spory vyvrcholili v máji 1803 vyhlásením vojny Britániou a Napoleonovým zhromaždením invázneho tábora pri Boulogne.
Bonaparte v tom čase čelil hlavnej prekážke a potenciálnej porážke pri vzbure na Haiti. Zákonom z 20. mája 1802 Bonaparte vo francúzskych koloniálnych dŕžavách znovu zaviedol otroctvo, ktoré bolo zakázané počas Revolúcie. V reakcii na vzburu otrokov vyslal armádu do Saint-Domingue (francúzska kolónia na ostrove Haiti), ktorá ju mala potlačiť a vybudovať na mieste základňu. Armáda však bola prakticky zničená žltou zimnicou a tvrdým odporom haitských generálov Louverturem and Desalinesom. Čeliac bezprostrednej vojne proti Británii a bankrotu si uvedomil, že francúzske dŕžavy na území Severnej Ameriky sú neubrániteľné a predal ich Spojeným štátom za 7,5 centa za hektár. Tento akt je dnes známy ako Kúpa Lousiany.
Francúzske impérium
Napoleon ako vládca Francúzska čelil sprisahaniam rojalistov i jakobínov, vrátane tzv. „sprisahania dýk“ (Conspiration des poignards, október 1800) a „sprisahania na Rue Saint-Nicaise“ (Machine infernale, december 1800). V januári 1804 odhalila polícia vražedné sprisahanie proti Napoleonovi zahrňujúce i Moreaua, ktoré bolo zdanlivo pod záštitou Bourbonovcov, bývalých vládcov Francúzska. Na radu Talleyranda prikázal Napoleon uniesť Louisa Condého, vojvodu d'Enghien, porušiac tak suverenitu susedného Bádenska. Po tajnom procese bol vojvoda 21. marca 1804 popravený, a to i napriek tomu, že nebol do sprisahania zapletený. thumb|[[Korunovácia Napoleona I. a cisárovnej Jozefíny, autor Jacques-Louis David, 1804.]]
Napoleon využil komplot k obnove dedičnej monarchie vo Francúzsku, so sebou ako cisárom na jej čele. Obhajoval tento krok tým, že prípadný návrat Bourbonovcov na trón by bol oveľa ťažší ak by bolo dedičné právo Bonapartovcov zakotvené v ústave. 2. decembra 1804 v katedrále Notre Dame v Paríži sa Napoleon sám korunoval za cisára Napoleona I. a potom korunoval cisárovnú Jozefínu (tento moment zachytil Jacques-Louis David na svojom najslávnejšom obraze). Ludwig van Beethoven, Napoleonov dlhoročný obdivovateľ, bol z jeho obratu k imperializmu tak sklamaný, že vymazal jemu určené venovanie zo svojej 3. symfónie. Príbeh, že Napoleon počas ceremónie vytrhol korunu z rúk pápeža Pia VII. aby sa vyhol prejavu podriadenosti autorite pontifika je nepodložený; v skutočnosti bol priebeh korunovačnej ceremónie vopred dohodnutý.
26. mája 1805 bol Napoleon v Milánskom dóme korunovaný za talianskeho kráľa Železnou korunou Lombardie. Zo svojich najlepších generálov si zvolil osemnásť Maršalov Impéria, aby si udržal vernosť armády.
Vojna Tretej koalície
thumb|300px|Napoleon v [[Bitka pri Slavkove|Bitke pri Slavkove, autor François Gérard, 1805. Bitka pri Slavkove, tiež známa ako Bitka troch cisárov, bola jeho najväčším víťazstvom.]]
Veľká Británia porušila mierovú zmluvu z Amiens a v máji 1803 vyhlásila Francúzsku vojnu. Napoleon v rámci príprav na inváziu do Británie postavil vojenský tábor pri Boulogne-sur-Mer. V roku 1805 Británia presvedčila Rakúsko a Rusko aby sa pridali k vojne proti Francúzsku – tak vznikla Tretia koalícia. Napoleon vedel, že v priamom súboji nemá francúzska flotila proti Kráľovskému námorníctvu šancu a plánoval lode svojho protivníka odlákať preč z Lamanšského kanála.
Francúzske námorníctvo by mohlo uniknúť britskej blokáde Toulonu a Brestu, hroziť útokom na Západnú Indiu a oslabiť tak britskú obranu tzv. „Západných prístupov“ v nádeji, že francúzsko-španielska flotila dokáže udržať kontrolu nad kanálom na dostatočne dlhý čas, aby ho francúzska armáda mohla prekročiť a zahájiť inváziu na Britské ostrovy. Ale po porážke v námornej bitke pri myse Finisterre v júli 1805 a ústupe admirála Villeneuva do Cádizu prestala byť možnosť invázie na Ostrovy realistická.
Napoleon inváziu do Británie odvolal a rozhodol sa postaviť rakúskej armáde, ktorá smerovala do Bavorska. Armádu, ktorá bola zhromaždená v Bologni, svoju Grande Armée, tajne presunul do Nemecka (Ulmská kampaň). Tento strategický ťah obkľúčil rakúske sily chystajúce sa zaútočiť na Francúzsko a prerušil ich komunikačné línie. 20. októbra 1805 získali Francúzi v bitke pri Ulme 30 000 zajatcov. Nasledujúci deň Briti zvíťazili v bitke pri Trafalgare a Kráľovské námorníctvo tak definitívne získalo námornú prevahu.
O 6 týždňov neskôr, 2. decembra 1805, presne rok po svojej korunovácii, Napoleon porazil spojené vojská Ruska a Rakúska v bitke pri Slavkove, známej aj ako bitka troch cisárov (francúzsky cisár Napoleon Bonaparte, rakúsky cisár František I. a ruský cár Alexander I.). Víťazstvo znamenalo koniec Tretej koalície, na jeho počesť dal Napoleon postaviť Arc de Triomphe de l’Étoile a Rakúsko muselo 26. decembra 1805 podpísať mier známy ako Bratislavský. Zmluva viedla k zániku Svätej rímskej ríše a vytvoreniu Rýnskeho spolku s Napoleonom ako jeho „protektorom“.
Rokovaní o mieri sa nezúčastnili samotní panovníci, ale iba diplomati. Rakúsko zastupoval knieža Johann-Joseph Lichtenstein, Francúzsko Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord. O deň neskôr zmluvu ratifikoval Napoleon v Schönbrunne. Ako nátlak na Rakúšanov sa používala ešte nepodpísaná mierová zmluva s Pruskom.
Spojenectvá Stredného Východu
thumb|Perzský vyslanec Mirza Mohammed Reza-Qazvini sa stretáva s Napoleonom I. vo [[Zámok Finckenstein|Finckensteinskom zámku, 27. apríl 1807, autor François Mulard]]
Dokonca aj po neúspechu egyptskej kampane pokračoval Napoleon v úvahách nad plánom zabezpečiť trvalú prítomnosť Francúzska na Strednom Východe. Spojenectvo s mocnosťami tejto oblasti by mohlo byť strategickou výhodou a umožnilo tlačiť na Rusko na jeho južnej hranici. Od roku 1803 venoval Napoleon značné množstvo času a úsilia v snahe zapojiť Osmanskú ríšu do konfliktu s Ruskom na Balkáne a pripojiť ju k protiruskej koalícii.
Napoleon poslal generála Sebastianiho ako mimoriadneho vyslanca, sľubujúc prostredníctvom neho pomoc Osmanskej ríši pri opätovnom získaní stratených území. Vo februári 1806, po Napoleonovom víťazstve pri Slavkove a následnom rozpade Habsbugrského impéria, osmanský sultán Selim III. konečne uznal Napoleona ako cisára, formálne sa prihlásil k spojenectvu s Francúzskom „nášmu úprimnému a prirodzenému spojencovi“, a pridal sa k vojne s Ruskom a Anglickom.
V období 1807 – 1809 vznikla tiež francúzsko-perzská aliancia medzi Napoleonom a Perzskou ríšou Kádžárovcov proti Rusku a Veľkej Británii. Spojenectvo sa skončilo, keď sa Francúzsko zblížilo s Ruskom a obrátilo svoju pozornosť na kampane v Európe.
Vojna Štvrtej koalície
thumb|[[Tylžský mier: Stretnutie Napoleona s ruským cárom Alexandrom I. na plti v strede rieky Nemunas.]] Štvrtá koalícia vznikla v roku 1806, no Napoleon porazil Prusko už v októbri toho istého roku v bitke pri Jene. Následne pochodoval cez Poľsko proti postupujúcim ruským armádam a 6. februára 1807 sa zapojil do krvavého a nerozhodného stretu v bitke pri Eylau.
Po rozhodujúcom víťazstve v bitke pri Friedlande podpísal Tylžské mierové dohody; jednu s cárom Alexandrom I., ktorá rozdelila kontinent medzi tieto dve mocnosti; druhú s Pruskom, ktorá krajinu pripravila o polovicu jej územia. Napoleon posadil na čelo štátov bývalej Svätej rímskej ríše bábkových vládcov; napríklad jeho brat Jérôme sa stal kráľom nového Vestfálskeho kráľovstva. Vo Francúzskom kontrolovanej časti Poľska vyhlásil Varšavské kniežatstvo na čele s kráľom Fridrichom Augustom I. Saským.
Pomocou Milánskeho a Berlínskeho dekrétu sa Napoleon pokúsil presadiť celoeurópsky obchodný bojkot Británie, známy ako Kontinentálna blokáda. Tento pokus o útok na ekonomiku Británie neuspel; podnietil britských obchodníkov pašovať tovar do kontinentálnej Európy, pričom Napoleonovi čisto „pozemné“ colné orgány tomu nedokázali zabrániť.