cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Farská ulica (Bratislava)
Nachádza sa tu rímskokatolícky farský úrad pri Katedrále svätého Martina, kostol a kláštor klarisiek, domy kanonikov bratislavskej kapituly a dómskeho farára.
Baráž
Baráž môže byť:
Emil Benčík
Emil Benčík (* 20. január 1933, Zlatno) je slovenský novinár, spisovateľ a prekladateľ. Ako šéfredaktor literárno-dramatického vysielania Slovenského rozhlasu zaviedol na Slovensku rozhlasový žáner fíčer. V 50-tych rokoch bol súčasťou významnej novinárskej generácie ako redaktor v denníku Smena. Z jeho iniciatívy a pod jeho vedením vznikol a 17 rokov sa vysielal prvý slovenský rozhlasový rodinný seriál Čo nového, Bielikovci. ktorý získal takmer 2 milióny stálych poslucháčov. Emil Benčík počas 40-ročného pôsobenia v Slovenskom rozhlase autorsky pripravoval publicistické cykly relácií o významných osobnostiach Slovenska Ľudia, fakty, udalosti, Sólo pre ..., Takí sú rozhlasáci. Je autorom mnohých umelecko-publicistických, dokumentárnych, dramatických i literárnych pásem a rozhlasových fíčrov.
Za svoju literárnu a žurnalistickú tvorbu bol Emil Benčík vyznamenaný viacerými oceneniami, medzi inými prestížnou medzinárodnou Cenou Egona Erwina Kischa za jeho knihu Králi ducha. Ako prvý, a dodnes jediný autor získal Cenu Vojtecha Zamarovského za rozhlasovú tvorbu.
Životopis
Emil Benčík sa narodil 20. januára 1933 v obci Zlatno pri Zlatých Moravciach. Vyštudoval slovenský a ruský jazyk na Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Vyučoval na ZDŠ v Lokci a na Pedagogickom gymnáziu v Krupine. V rokoch 1956 – 1958 bol redaktorom v denníku Smena. Od roku 1958 do 1971 pôsobil vo Varšave ako zahraničný korešpondent denníka Smena, lektor slovenského jazyka a vedúci redaktor časopisu Poľsko. Od roku 1971 do 1990 bol šéfredaktorom Hlavnej redakcie literárno-dramatického vysielania Československého rozhlasu v Bratislave. Od roku 1990 do 1998 bol redaktorom Redakcie umelecko-dokumentárnej publicistiky Slovenského rozhlasu.
Tvorba
Z jeho iniciatívy a pod jeho vedením sa 17 rokov vysielal prvý slovenský rodinný rozhlasový seriál Čo nového, Bielikovci.
Monografie a štúdie
Tvorba a život Emila Benčíka sú predmetom nasledujúcich odborných monografií, štúdií a vedeckých prác:
Friederike Mayröckerová
Friederike Mayröckerová (* 20. december 1924, Viedeň, Rakúsko – † 4. jún 2021, Viedeň ) bola rakúska spisovateľka a poetka.
Životopis
Od roku 1946 do 1969 pracovala ako učiteľka anglického jazyka a literatúry na rôznych stredných školách vo Viedni. Z dôvodu druhej svetovej vojny urobila maturitu až v roku 1950. Od roku 1969 je spisovateľkou na voľnej nohe.
Je označovaná za jednu z najvýznamnejších súčasných rakúskych lyričiek. Okrem desiatok kníh poézie napísala aj veľa prozaických kníh, experimentálnych textov a niekoľko rozhlasových hier - 4 hry napísala spolu s Ernst Jandlom. Od roku 1954 žila s Jandlom až do jeho smrti v roku 2000.
Jej básne prekladali do slovenčiny Mila Haugová (knižný výber) a Milan Richter.
Ivan Dobrakov
Ing. Ivan Dobrakov, DrSc. (* 30. november 1940, Senec – † 18. september 1997, Bratislava) bol slovenský matematik.
Životopis
Narodil sa v Senci, jeho rodičia boli roľníci. Otec pochádzal z Bulharska a matka bola maďarskej národnosti. Základnú školu v rokoch 1947–1955 a posledné tri ročníky jedenásťročnej strednej školy v rokoch 1955–1958 absolvoval v Senci. Prísny otec mu zakazoval štúdium na vysokej škole. Napriek tomu po maturite študoval jadrovú fyziku a matematiku na Fakulte technickej a jadrovej fyziky Českého vysokého učenia technického v Prahe, kde r. 1964 získal titul inžiniera technickej fyziky. Už počas štúdia inklinoval k vedeckej práci a osobitne sa uňho vyhranil záujem o moderné matematické disciplíny.
Po absolvovaní vysokej školy nastúpil na Matematický ústav Slovenskej akadémie vied v Bratislave a tomuto pracovisku zostal verný až do konca svojho života. Tu absolvoval vedeckú prípravu pod vedením školiteľa prof. RNDr. Ladislava Mišíka, DrSc. Silný vplyv na jeho vedeckú orientáciu mal prof. Ing. Igor Kluvánek, CSc. Najmä jeho zásluhou I. Dobrakov zameral svoju pozornosť na teóriu miery a integrálu a v tejto tematike sa celoživotným dielom prepracoval do popredia dnešnej svetovej matematiky. Vedeckú hodnosť kandidáta fyzikálno-matematických vied získal r. 1969, vedeckú hodnosť doktora vied r. 1991.
Vedecká reputácia priniesla I. Dobrakovovi pozvania na prednáškové pobyty do viacerých popredných matematicky rozvinutých krajín (Nemecko, Poľsko – Banachovo centrum, býv. Sovietsky zväz, Španielsko, Maďarsko a i.). Ako hosťujúci profesor pôsobil od septembra 1990 do apríla 1991 na Kalifornskej univerzite (University of California, Riverside) v USA a na jeseň 1992 na Andskej univerzite (Universidad de los Andos, Merida) vo Venezuele.
V domácich pomeroch bol „osamelým bežcom“ a početnejšia vedecká škola sa okolo neho neutvorila. V sedemdesiatych rokoch prednášal niekoľko semestrov funkcionálnu analýzu na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach. Bol členom česko-slovenskej komisie pre obhajoby doktorských dizertačných prác v odbore matematická analýza. Napriek zjavnému postupnému zhoršovaniu jeho zdravotného stavu v poslednom období života bola jeho náhla smrť nečakaná. Zomrel 18. septembra 1997 v Bratislave.
Práca
Vedecky pracoval vo funkcionálnej analýze a v teórii miery a integrálu. Hlavným prínosom jeho vedeckej práce je vypracovanie teórie lineárnej integrácie Lebesgovho typu v Banachových priestoroch a jej zovšeobecnenia – teórie multilineárnej integrácie v Banachových priestoroch. Jeho originálne výsledky vzbudili značný ohlas v zahraničí a našli pokračovateľov v mnohých krajinách sveta (India, Španielsko, Poľsko, Nemecko, Kanada, USA, Venezuela a i.). Oni nazvali objekty tejto teórie jeho menom (Dobrakovov integrál, dobrakovovsky integrovateľná funkcia a pod.).
Amaunet
náhľad|Socha egyptskej bohyne Amaunet v chrámovom komplexe [[Karnak]] Amaunet (alebo tiež Amunet, Amonet; starogr. Amauni (Αμαυνι)) je bohyňa starovekého Egypta; je to ženský náprotivok boha Amona a pravdepodobne nikdy nevystupovala ako samotné božstvo. Podľa Hermopoliskej kozmogónie patrila počas obdobia Strednej ríše do skupiny ôsmich prvotných božstiev (Ogdoady) uctievaných v Chmúneve (Hermopolis), kde spolu s bohom Amonom predstavovali ako pár buď živel vzduch (energiu vzduchu), alebo predstavovali princíp skrytosti (skrytého dynamizmu). Jej meno v preklade znamená Skrytá a prvýkrát sa objavila v Textoch pyramíd. Je zobrazovaná ako žena, ktorá má na hlave Deshret, červenú korunu Dolného Egypta.
Počas 12. dynastie (Stredná ríša) bola postupne nahradená bohyňou Mut, ktorá sa stala Amonovou božskou manželkou. Naďalej si však zachovala lokálny význam v Tébach a okolí, kde uctievali Amona.
Jej postava je vyobrazená na emblematických pilieroch, ktoré v centrálne časti Amonovho chrámu dal postaviť na sklonku svojej vlády faraón Thutmose III.. Na týchto dvoch pilieroch sa na východnej a západnej stene nachádzajú reliéfy faraóna v božskom objatí bohov Amona, Mut, Hathor a Amaunet.
Postava bohyne Amaunet sa zúčastňovala aj ďalšieho egyptského sviatku, kultového rituálu, Krásny sviatok údolia. Približne v poamarnskom období sa procesia, ktorú pôvodne absolvovala iba procesná socha boha Amona putujúca z Karnaku cez Níl na posvätné miesta na západnom brehu, rozrástla aj o bárky ďalších bohov - Mut, Chonsa a Amaunet, a ďalšie sochy zosnulých panovníkov, prípadne iných, vysokopostavených úradníkov.
Vaudoy-en-Brie
Vaudoy-en-Brie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
.td
.td je internetová národná doména najvyššej úrovne pre štát Čad.
Beh na 3 000 metrov cez prekážky
Beh na 3 000 metrov cez prekážky alebo Beh na 3000 m steeplechase je atletická disciplína, ktorá je súčasťou letných olympijských hier.
Melk
Melk je dolnorakúske mesto, ktoré leží priamo na Dunaji a je vstupnou západnou bránou do Wachau, známej vinárskej oblasti. Zároveň je hlavným okresným mestom rovnomenného okresu.
Beh na 3 000 metrov cez prekážky
Rozmiestnenie prekážok
V pretekoch musí bežec prekonať 28 pevných prekážok a 7 prekážok s vodnou priekopou. V každom kole musí byť prekonaných 5 prekážok, z nich je prekážka s vodnou priekopou štvrtá. Prekážky musia byť rozmiestnené tak, že vzdialenosť je medzi nimi jedna pätina kola (ktoré má väčšinou 400 metrov). V pretekoch na 3000 m sa úsek od štartu do začiatku prvého úplného kola musí bežať bez prekážok, ktoré musia byť odstránené pokiaľ všetci pretekári do tohto kola nevbehnú.
Melk
Dejiny
Prvá zmienka o Melku označeného ako Medilica v starých listinách pochádza z roku 831. Názov oblasti Medelike v stredovekej nemčine sa objavil aj v Piesni o Nibelungoch.
Beh na 3 000 metrov cez prekážky
Prekážka
Na dráhe je umiestnených 5 prekážok vysokých 91,4 cm pre mužské preteky (ženy majú prekážky vysoké 76,2 cm) a dlhých najmenej 394 cm, z ktorých jedna je s vodnou priekopou. Šírka a výška horného brvna prekážky je 12,7 cm. Prekážka na vodnom priekope je široká 366 cm a musím byť pevne zakotvená v zemi tak, že nie je možný akýkoľvek jej horizontálny posun. Horné brvno každej prekážky musí byť zafarbené pruhmi bielej a čiernej farby alebo v iných výrazne odlišných farbách, a to tak, že svetlejšie pruhy, široké najmenej 225 mm, sú na okrajoch. Hmotnosť každej prekážky musí byť v rozmedzí 80 až 100 kg a každá prekážka musí mať na každej strane základňu širokú 1,20 až 1,40 m. Prekážka musí byť na dráhe umiestnená tak, že 0,30 m dĺžky horného brvna, meraných od vnútorného okraja, zasahuje do vnútorného priestoru poľa. Odporúča sa, aby prvá prekážka v pretekoch bola široká minimálne 5 m. Prekážka, na rozdiel od prekážok pre prekážkové behy na 100, 110 a 400 metrov, nejde zhodiť, ale bežec pri prekonávaní na ňu môže stúpnuť chodidlom.
Melk
Dejiny
Leopold I. Babenbergský, markgróf ovládajúci územie dnešného juhozápadného Dolného Rakúska, v roku 976 urobil z melkského hradu svoje sídlo a jeho potomkovia ho vybavili cennými pokladmi a relikviami.
Beh na 3 000 metrov cez prekážky
Vodná priekopa
Vodná priekopa, vrátane prekážky, musí byť 3,66 m (± 2 cm) dlhá a 3,66 m (± 2 cm) široká. Dno vodnej priekopy musí byť pokryté umelým povrchom alebo rohožou dostatočnej hrúbky, zabezpečujúcou bezpečný dopad bežcov a poskytuje dostatočnej opory pre bežeckú obuv. Na začiatku pretekov sa musí hladina vody na úrovni povrchu dráhy s toleranciou 2 cm. Hĺbka vody na strane prekážky musí byť 0,70 m do vzdialenosti 0,30 m od prekážky. Od tohto miesta musí dno plynulo stúpať až na úroveň dráhy na opačnom konci priekopy.
Spôsoby prekonávania prekážky
Každý pretekár musí prekonať (preskočiť alebo prebrodiť) vodná priekopa. Pretekár bude diskvalifikovaný, ak: Ak je toto pravidlo dodržané, môže pretekár prekonať prekážku akýmkoľvek spôsobom.
Melk
Dejiny
Adalbert Víťaz, markgróf Rakúska, sídlil na babenbergskom hrade Melk, kde 26. mája 1055 zomrel. Kláštor v Melku založil v roku 1089 babenbergský markgróf Leopold II.
19. februára 1945 bol pri obci napadnutý spojeneckým letectvom konvoj 5 vozidiel s politickými väzňami transportovanými zo Slovenska do Mauthausenu. Paľbou ich palubných zbraní boli zničené 4 vozidlá. Zahynulo 24 väzňov (o.i. Ladislav Sára, Alexander Markuš, Karol Grün), ďalších 45 bolo ranených.
Epitimadas z Argosu
Olympijské víťazstvo Epitimada z Argu uvádza Oxyrhynský papyrus (P. Oxy. 222), ktorý v roku 1897 objavili britskí archeológovia Bernard Grenfell a Arthur Hunt na egyptskom nálezisku v Oxyrhynchu. Predná strana tohto papyrusu uvádza zoznam olympijských víťazov od 75. do 78. a od 81. do 83. olympijských hier. Epitimadas je na tomto značne poškodenom papyruse uvedený v 39. riadku vľavo (6. odspodku). Prvé dve písmená jeho mena na papyruse chýbajú ([Επ]ιτιμάδας [Ep]itimadas).
Pankration sa v Olympii zaviedol na 33. hrách v roku 648 pred Kr. a jeho prvým víťazom bol Lygdamis zo Syrakúz. Pankration bol pästiarský zápas, pri ktorom boli dovolené všetky zápasnícke chmaty, údery päsťou, kopanie a vykrúcanie údov.
Shaka Sola
Shaka Sola (* 14. marec 1977) je atlét zo Samoy, ktorý sa venuje vrhu guľou a hodu diskom.
Helsinky 2005
Na MS v atletike 2005 súťažil v hode oštepom, lebo vrh guľou zmeškal. Pomýlil si odchody lietadiel a tak musel čakať tri dni čakať na letisku v štáte Palau. Organizátori mu povolili štartovať v hode oštepom, kde skončil na poslednom mieste (31.) výkonom 41,18 m. Za 30. Dejanom Angelovskim zaostal o 17,05 metra.
.tf
.tf je internetová národná doména najvyššej úrovne pre Francúzske južné a antarktické územia.
Diatomit
Diatomit je spevnená usadená hornina, tvorená z opálových schránok jednobunkových rias – rozsievok, ktoré tvoria najmenej 40 % jej objemu. Jej nespevnený ekvivalent je označovaný ako kremelina alebo rozsievkový íl, či diatomové bahno. Diatomit, ktorý dosiahol vyšší stupeň spevnenia, sa označuje ako leštivá bridlica.
Chrámová hora
Chrámová hora alebo Chrámový vrch (po hebrejsky: הַר הַבַּיִת Har ha-Bajit – chrámový vrch, po arabsky:الحرم القدسي الشريف, al-haram al-kudsí aš-šaríf – vznešená svätyňa), niekedy uvádzaná aj ako vrch/hora Moria/Mórija/Morija (הר המוריה), je plošina v tvare nepravidelného štvoruholníka s rozmermi (severná),  (východná),  (južná) a  (západná strana), nachádzajúca sa v Starom meste v Jeruzaleme.
Diatomit
Vznik
náhľad|Rozsievky v mikroskope Vznikajú v sladkovodných, morských aj oblastiach so zmiešanou (brakickou) vodou. Existenciu veľkého množstva rozsievok v takýchto vodách podmieňuje vysoký obsah SiO2. Sladkovodný diatomit je typický nízkou kryštalinitou kremeňa a je menej vhodný na priemyselné využitie, ako filter. Na Slovensku bol takto zvýšený obsah SiO2 vo vodách koncom treťohôr (sarmat, pont), kedy došlo k intenzívnemu neovulkanizmu. Okrem schránok rozsievok môže obsahovať ílovitú, tufovú, piesčitú, prípadne inú prímes. Prechodné horniny, blízke tufom sú označované ako tufodiatomity. Zvetrávaním diatomitových hornín sa tvoria ťažšie zvetraliny a pôdy.
Diatomitové bahno a veľmi podobný radiolariový kal sú typické hlbokovodné sedimenty dnešných oceánov, usadzujú sa pod hladinou CCD, existujú však aj plytkovodné kremité sedimenty. Diatomitové bahno je bežné pre okolie Antarktídy a severnú časť Tichého oceánu, radiolariové sedimenty vznikajú v rovníkových oblastiach Tichého a Indického oceánu.
Vlastnosti
Slabo spevnené diatomitové íly sú za mokra mazľavé, po vyschnutí má kremelina práškovú formu, je bielej alebo žltkastej, sivej, prípadne až hnedej farby. Diatomitové bridlice predstavujú už spevnený sediment s lístkovitou odlučnosťou. Spevnený diatomit má podobnú štruktúru ako krieda, možno ho rozlíšiť i veľmi jednoducho oliznutím, keďže dobre pohlcuje vlhkosť, pomerne silno sa lepí na jazyk.
Využitie
Prvé priemyselné využitie diatomitu bolo pri výrobe dynamitu, ktorý si dal patentovať v 1867, Alfred Nobel. Diatomit sa využíval zmiešaný s nitroglycerínom, s ktorým tak bolo možné pracovať podstatne bezpečnejšie. Schopnosť prijímať kvapalinu do svojej štruktúry bola využitá aj pri granulovaní insekticídu Zyklon B, ktorý bol používaný počas druhej svetovej vojny ako jedna z otravných látok vo vyhladzovacích táboroch. V dnešnej dobe sa používa najmä ako environmentálna surovina, pri výrobe filtrov (na oleje, tuky, ale tiež pivo a víno) a absorbentov. Ako plnidlo pri výrobe papiera a gumy. Ako abrazívum – súčasť brúsnych a leštiacich pást. Ďalej pri výrobe zvukových či tepelných izolátorov a ako špeciálny stavebný materiál (ľahčené tvárnice). Používa sa i v poľnohospodárstve.
Výskyt
náhľad|Ložisko diatomitu v Nemecku
Vo svete
Najväčšie svetové ložiská sa nachádzajú v Kalifornii, kde dosahujú vrstvy diatomitu hrúbku až 400 m. Ďalšími významnými producentmi sú Dánsko, Francúzsko, Nemecko, Japonsko a Island.
Na Slovensku
Diatomity sa vyskytujú pri Banskej Štiavnici, lokalita Močiar, ale tiež pri Zvolene (Turová, Dúbravica, Jastrabá) a v bazaltovom maari pri Jelšovci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Vyšné Valice
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Vyšné Valice v okrese Rimavská Sobota.
Vaux-le-Pénil
Vaux-le-Pénil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
.tg
.tg je internetová národná doména najvyššej úrovne pre štát Togo.
Múr nárekov
náhľad|Modlitba pri Múre nárekov náhľad|Pápež František pri Múre nárekov náhľad|Múr nárekov, v pozadí Olivová hora Múr nárekov alebo Západný múr ( הכותל המערבי, ha-Kotel ha-ma'aravi) je pozostatkom západnej časti vonkajšej hradby, ktorá ku konci obdobia druhého jeruzalemského chrámu obklopovala Chrámovú horu. Dnes je to najposvätnejšie miesto Židov a zároveň miestom smútku nad zničením Chrámu.
K Múru nárekov prichádza mnoho pútnikov z celého sveta, aby tu vyslovili svoje modlitby, ktoré zároveň, napísané na kúsku papiera, vkladajú do štrbín múru.
Dejiny
Múr nárekov je pozostatkom vonkajších hradieb jeruzalemského chrámu, ktoré nechal rozšíriť Herodes Veľký. Po zničení Jeruzalema rímskym vojskom v Prvej židovskej vojne (roku 70) zostala väčšina múrov zborená pod úroveň terénu, okrem Múru nárekov a Malého múru. Mnohé časti hradby sú dnes často súčasťou domov v moslimskej štvrti, ktoré sú pristavené k Múru.
História modlitieb
Prvá zmienka o smútočných modlitbách Židov na tomto mieste sa nachádza v rozprávaní pútnika z Bordeaux, ktorý do Jeruzalema dorazil v roku 333:
O výške „dierovaného kameňa“ nie je nič známe, okrem jeho polohy, ktorá bola v miestach juhozápadného rohu Chrámovej hory. V rovnakom období bolo pre Židov stanovené obmedzenie ohľadom Jeruzalema a tí sa zhromažďovali na úpätí Olivovej hory, z ktorej bola Chrámová hora viditeľná. Židia pripisovali jedinečnú hodnotu práve Západnej stene, pretože práve z nej vystupoval veľkňaz a jeho pomocníci pri obetovaní celopalu v čase Chrámu.
V roku 638 bol Jeruzalem dobytý moslimami a Chrámová hora bola opäť upravovaná – boli na nej vybudované mešity, ktoré tam stoja dodnes. Sultán dovolil Židom bývať v Jeruzaleme a práve v tomto období vznikla tradícia modlitieb pri hradbe Chrámovej hory.
Benjamín z Tudely, ktorý navštívil Jeruzalem na konci 12. stor., pripomína miesto oproti Skalnému dómu: „…západný múr, jediný z múrov, ktorý bol v Chráme vo svätyni, nazývajú Brána milosrdenstva a prichádzajú k nemu Židia, aby sa tam modlili o pomoc“. Podobný popis sa objavuje v knihe „Jeruzalemská cesta“, napísanej v roku 1333. Prvá hodnoverná zmienka o Múre nárekov pochádza z roku 1488. Po dobytí Jeruzalema Osmanmi (1517) prikázal sultán prestavať mesto a povzbudil Židov, vyhnaných v roku 1492 zo Španielska, aby sa usadzovali v Izraeli. Preto mohli mnohí Židia prichádzať k Múru a urobiť z neho trvalé miesto modlitby.
Obdobie po Šesťdňovej vojne
Múr nárekov prešiel počas Šesťdňovej vojny pod vládu Izraela a od tej doby je znovu, po dvoch desaťročiach jordánskej nadvlády, počas ktorej mali k nemu Židia zakázaný prístup, prístupná Židom i nežidom. Po vojne bola zbúraná štvrť Mugrabi, ktorá stála naproti Múru a na jej mieste bolo vybudované námestie pre modliacich návštevníkov. Priestor námestia pri Múre je považované za „synagógu“ a tak sa pri vstupe vyžaduje pokrývka hlavy.
Kostolná ulica (Bratislava)
Kostolná ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto.
Spája Primaciálne a Hlavné námestie.
Slovenský atletický zväz
náhľad|Sídlo na Bajkalskej 7A v Bratislave
Slovenský atletický zväz je občianske združenie zastrešujúce atletiku na území Slovenska.
Slovenský atletický zväz je členom Medzinárodnej asociácie atletických federácií (IAAF), Európskej atletiky (EA), Slovenského olympijského výboru a Konfederácie športových zväzov SR, je zodpovedný za reprezentáciu SR na významných svetových a európskych podujatiach, prípravu reprezentácie, podporu talentov, organizovanie domácich majstrovských podujatí, podporu detskej atletiky, vzdelávanie trénerov a rozhodcov a ďalších pracovníkov v atletike a rozvoj atletiky v Slovenskej republike.
Gabillou
Gabillou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Mortagne-du-Nord
Mortagne-du-Nord je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Gabillou
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Mortagne-du-Nord
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gabillou
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Revolučné ozbrojené sily Kolumbie
náhľad|Vlajka hnutia FARC Revolučné ozbrojené sily Kolumbie – ľudová armáda (špan. Fuerzas Armadas Revolucionarias de Colombia – Ejército del Pueblo, skratka FARC, alebo FARC-EP) je marxisticko-leninistická revolučná guerilová organizácia pôsobiaca v Kolumbii.
FARC bola považovaná za teroristickú skupinu vládami Kolumbie, Spojených štátov, Kanady a EÚ, no Kuba, Venezuela, Brazília, či Argentína a tiež iné, zväčša socialistické krajiny zastávajú miernejší postoj a hovoria o nej ako o povstaleckej skupine. Po uskutočnení mierovej dohody v roku 2016 ju väčšina krajín zo zoznamu teroristických organizácii vyradila.
FARC bola založená v 60. rokoch Manuelom Marulandom ako vojenské krídlo Kolumbijskej komunistickej strany. Pôsobí ako guerilové hnutie, no v 80. rokoch sa kvôli získaniu finančných prostriedkov zaplietla do obchodu s kokaínom a do únosov ľudí, čo okrem iného viedlo k odtrhnutiu sa od pôvodnej komunistickej strany a vytvoreniu vlastnej politickej štruktúry známej ako Tajná kolumbijská komunistická strana.
Počet členov organizácie sa v súčasnosti odhaduje na 8 000 (stav z r. 2011), čo ju robí najväčšou a najstaršou povstaleckou skupinou v celej Amerike. FARC ovláda asi 15 až 20 percent územia Kolumbie, pričom je najaktívnejšia v juhovýchodných pralesoch krajiny a na úpätiach Andských hôr. Po Marulandovej smrti v marci 2008 sa jej novým vodcom stal Alfonso Cano, ktorý bol v novembri 2011 zabitý pri akcii kolumbijskej armády. Následne sa hlavným lídrom organizácie stal Timoleón Jiménez.
V roku 2016 sa zavŕšilo niekoľkoročné úsilie o dosiahnutie mieru medzi FARC a kolumbijskou vládou podpísaním mierovej dohody, ktorou sa ukončili bojové aktivity organizácie a sa začal proces jej odzbrojenia a zahrnutia jej členov do verejného života.
História
Korene hnutia FARC siahajú ešte do roku 1948, keď sa Kolumbia po vražde obľúbeného prezidenta Jorge Eliécer Gaitána dostala do takmer desaťročie trvajúceho obdobia ťažkých politických nepokojov a násilností (obdobie známe ako La Violencia), ktoré bolo charakterizované aj vznikom mnohých paramilitantných a domobranných skupín. Na konci 50. rokov založili roľníci s podporou Komunistickej strany Kolumbie (PCC) vo viacerých odľahlejších vidieckych oblastiach Kolumbie malé komunistické enklávy (napr. tzv. Marquetaliaská republika), ktoré však boli často napádané vojskom a zločineckými skupinami. Kvôli ich ochrane boli založené domobranné milície, z ktorých sa po veľkej armádnej ofenzíve na komunistické enklávy v roku 1964 sformovali pod vedením Manuela Marulandu Véleza Revolučné ozbrojené sily Kolumbie (FARC). Skupina sa stala ozbrojeným krídlom PCC, Marulanda ostal jej hlavným vojenským veliteľom až do svojej smrti v roku 2008. Hlavným ideológom organizácie sa stal vyslanec PCC Jacobo Arenas, ktorý zomrel v roku 1990.
Aktivity skupiny neboli do začiatku 80. rokoch veľmi výrazné, organizácia sa vyhýbala zásadnejším stretom s kolumbijskou armádou a pôsobila len v odľahlých pralesných a horských oblastiach. Zmenilo sa to však po tzv. Siedmej partizánskej konferencii v roku 1982, na ktorej vedenie FARC prijalo rozsiahlu zmenu stratégie, vďaka ktorej sa organizácia stala veľmi silnou partizánskou armádou, ktorá za krátky čas získala kontrolu nad rozsiahlymi časťami Kolumbie. Túto zmenu zapríčinil hlavne rozmáhajúci sa obchod s kokaínom, z ktorého začalo FARC výrazne finančne i materiálne profitovať. FARC tiež začala vo veľkom organizovať únosy vojakov, policajtov, ale aj miestnych politikov či podnikateľov, za ktorých žiadala vysoké výkupné alebo určité politické ústupky. Mnohé z obetí týchto únosov boli zadržiavané dlhé roky a medzi najznámejšie z nich patrí napr. francúzsko-kolumbijská politička Ingrid Betancourtová. Za tieto praktiky sa však na FARC zniesla rozsiahla kritika aj od mnohých ich pôvodných spojencov, vrátane Kuby či PCC. left|thumb|Bojovníčky z hnutia FARC Spolupráca medzi FARC a PCC sa obmedzila, no ešte v roku 1985 založili spoločnú politickú stranu Vlastenecká únia. Vzájomné rozpory však narastali aj naďalej a PCC sa od FARC definitívne dištancovala v roku 1993. FARC neskôr založila vlastnú politickú frakciu známu ako Tajná kolumbijská komunistická strana, v ktorej takmer výlučne participujú členovia gerily.
FARC krátko po zvýšení svojich aktivít začala čeliť nielen Kolumbijskej armáde, ale aj ultrapravicovým milíciám známym ako Spojené sebaobranné sily Kolumbie (AUC), ktoré vznikli hlavne zo žoldnierov najímaných bohatými veľkostatkármi a drogovými mafiánmi pre ochranu proti povstalcom. Zakrátko sa rozvinuli na rozsiahle samostatné hnutie, ktoré bolo kvôli brutálnym zásahom proti civilnému obyvateľstvu samo označené za teroristickú organizáciu (oficiálne boli AUC rozpustené v roku 2008, hoci jeho frakcie pokračujú v ilegálnej činnosti). V 80. rokoch sa od FARC odtrhla aj menšia frakcia známa ako Front Ricarda Franca, ktorá voči materskému FARC zaujala silný nepriateľský postoj a tiež začala proti nemu bojovať (zanikla v 90. rokoch). V Kolumbii však existujú aj iné nezávislé povstalecké skupiny, ktoré zväčša s FARC obmedzene spolupracujú, predovšetkým pomerne silná Národná oslobodzovacia armáda (ELN), ktorá má takmer 5 000 členov. V minulosti existovalo aj viacero ďalších spolupracujúcich povstaleckých skupín, ako napr. Hnutie 19. apríla, či Ľudová oslobodzovacia armáda, v 90. rokoch však väčšina z nich zanikla. right|thumb|Velitelia FARC v roku 2006 Kolumbijská vláda viackrát pristúpila k mierovým rokovaniam s FARC, po čase však všetky zlyhali (naposledy prebiehali v rokoch 1999 – 2002, nové sa spustili v roku 2012). Hoci v poslednej dobe po aktivitách Kolumbijskej armády FARC mierne oslabila, stále ostáva silnou povstaleckou skupinou, ktorá si udržuje veľký vplyv hlavne v chudobnejších vidieckych oblastiach krajiny. Má tiež vojenské tábory v prihraničných oblastiach susedných krajín (hlavne v Ekvádore a Venezuele), čo sťažuje dolapenie povstalcov a zapríčinilo viaceré diplomatické krízy Kolumbie so susednými krajinami.
V posledných rokoch utrpela pri boji s kolumbijskou armádou FARC viacero významných strát. V januári 2004 bol prvýkrát zadržaný vysokopostavený člen hnutia, Simón Trinidad. Ten patril k Centrálnemu vrchnému veleniu FARC a kolumbijská vláda ho vydala do USA, kde bol odsúdený na 60 rokov väzenia. 1. marca 2008 bol pri kontroverznej akcii kolumbijskej armády na ekvádorskom území prvýkrát zabitý člen Sekretariátu a hlavný hovorca hnutia Raúl Reyes. Už o niekoľko dní na to bol zabitý ďalší člen Sekretarátu, Iván Ríos, ktorého kvôli vládou ponúkanej odmene zavraždil jeho vlastný ochrankár. V septembri 2010 bol pri armádnej akcii zabitý ďalší člen Sekretarátu, Jorge Briceño Suárez (alias Mono Jojoy). Za najväčšiu ranu hnutiu FARC sa považuje zabitie vrchného veliteľa Alfonsa Cana, ktorý bol usmrtený pri armádnej akcii 4. novembra 2011 v juhozápadnej časti krajiny. Všetky tieto straty však napriek tvrdeniam kolumbijskej armády pravdepodobne nemajú výraznejší dosah na fungovanie celej organizácie, keďže vďaka rozsiahlej hierarchicky delenej štruktúre je možné stratených veliteľov pomerne rýchlo nahradiť.
Mierový proces
left|náhľad|Ceremoniál podpísania mierovej dohody medzi vládou a povstalcami Nové mierové rokovania medzi organizáciou FARC a kolumbijskou vládou sa oficiálne začali v roku 2012, pričom ich kľúčovými sprostredkovateľmi boli vlády Nórska a Kuby. Rokovania prebiehali hlavne v Havane a došlo počas nich viackrát k uzavretiu prímeria medzi vládnym vojskom a povstalcami. Napriek viacerým krízam v rokovaniach došlo nakoniec k dohode, ktorá viedla v lete 2016 k ukončeniu bojov a 23. júla 2016 podpísali kolumbijský prezident Juan Manuel Santos a vrchný veliteľ FARC Timoleón Jiménez v Havane historickú dohodu o ukončení dlhoročného konfliktu v krajine. Dohoda počítala s definitívnym zastavením bojov v krajine, odzbrojením organizácie a začlenením jej členov do verejného a politického života, vláda sa tiež zaviazala aj k väčšej podpore chudobných vidieckych oblastí a tiež ku kontroverznému udeleniu amnestie pre povstalcov. Prezident Santos síce ešte chcel potvrdiť podpísanie dohody aj celonárodným referendom, to sa však 2. októbra skončilo neúspechom a obyvatelia Kolumbie ju s tesnou prevahou 50.24% odmietli. K zvráteniu mierového procesu však nedošlo a prezident Santos 24. novembra podpísal s povstalcami upravenú verziu dohody, ktorú definitívne schválil kolumbijský kongres 30. novembra 2016. Prezident Santos dostal za presadzovanie snáh o mier v krajine v roku 2016 Nobelovu cenu za mier.
Kritika a obvinenia
Okrem spomínaného rozsiahleho zapojenia do obchodu s drogami a únosov ľudí je FARC obviňovaná aj z viacerých iných kriminálnych a teroristických činov. V prvom rade ide o obvinenia z cieleného vraždenia ľudí, ktorých FARC podozrieva z podpory armády a milícii AUC. Kolumbijské humanitárne organizácie uvádzajú, že napr. len v roku 2000 bolo takto zabitých 496 civilistov. FARC je tiež obviňovaná z nedostatočného brania ohľadu na civilistov počas bojov s armádou a milíciami. Napr. pri bojoch medzi FARC a AUC v dedine Bojayá v roku 2002 zahynulo takmer 120 civilistov. FARC tiež často používajú nepovolenú muníciu a rozmiestňujú pozemné míny na hraniciach nimi kontrolovaných oblastí. Obvinenia zahŕňajú aj represie voči domorodým indiánskym kmeňom, ktoré s FARC zväčša odmietajú spolupracovať a dostávajú sa s nimi do častých konfliktov. FARC je často kritizovaná aj pre využívanie detských vojakov, hoci organizácia striktne odmieta, žeby ich verbovala na silu. Každopádne ale priznáva, že takmer štvrtina jej bojovníkov má vek 15 – 18 rokov, známe sú však aj mnohé prípady, keď boli naverbované deti pod 15 rokov. Organizácia príležitostne uskutočňuje aj bombové útoky a atentáty, napr. pri výbuchu auta naloženého výbušninami pri nočnom klube v Bogote 7. februára 2003 zahynulo 36 ľudí (hoci z útoku FARC obviňuje vláda, organizácia účasť na ňom poprela).
Napriek všetkým týmto obvineniam OSN vo svojej správe o vyšetrovaní 50 ročného občianskeho konfliktu v Kolumbii uviedla, že FARC je spolu s ELN zodpovedná za výrazne menšiu časť z viac ako 200 000 obetí dlhoročného konfliktu, konkrétne 12%. Za 80% sú zodpovedné ultra-pravicové paramilitantné organizácie a za 8% vládne vojská. right|thumb|100px|Súčasný vrchný veliteľ FARC [[Timoleón Jiménez]]
Organizačná štruktúra
Odhaduje sa, že najviac bojovníkov mali Revolučné ozbrojené sily Kolumbie okolo roku 2001, keď ich počet presahoval 18 000. V súčasnosti (2012) ich síce majú menej, okolo 8 000, stále však ostávajú najväčšou a najorganizovanejšou povstaleckou skupinou v celej Latinskej Amerike.
FARC majú rozsiahlu hierarchicky delenú štruktúru, ktorá celé hnutie rozdeľuje do menších, vrchným velením koordinovaných vojenských jednotiek. Najväčšími jednotkami sú tzv. bloky, ktoré majú v zásade viac ako tisíc bojovníkov a ktoré sa podľa oblasti pôsobenia rozdeľujú na Karibský, Severozápadný, Centrálny, Západný, Južný, Blok Stredná Magdalena a najväčší Východný blok. Bloky sa ďalej rozdeľujú na fronty, nasledujú kolóny, roty, gerily a najmenšie čaty, ktoré mávajú spravidla okolo 12 bojovníkov. Širšie velenie FARC tvorí orgán známy ako Centrálne vrchné velenie, ktoré tvorí asi 30 najvyšších veliteľov organizácie. Ústredné velenie FARC predstavuje tzv. Sekretariát, ktorého členmi sú najvyšší velitelia jednotlivých blokov. Na čele Sekretariátu stojí Vrchný veliteľ, ktorý je volený spomedzi členov Sekretariátu a je hlavným vodcom celého FARC. Viac ako 40 rokov ním bol Manuel Marulanda, následne v rokoch 2008 – 2011 Alfonso Cano, po ktorého zabití sa súčasným lídrom FARC stal Timoleón Jiménez (alias Timošenko), pôvodne veliteľ Bloku Stredná Magdalena.
Klobučnícka ulica (Bratislava)
Klobučnícka ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto. Spája Primaciálne námestie a Námestie SNP.
Vznikla koncom 18. storočia po prerazení mestských hradieb a asanovaní budov postavených pri hradbách, ktoré uzatvárali Primaciálne námestie od Nedbalovej ulice po Námestie SNP. Rovnaký názov mala dnešná Nedbalova, až koncom 18. storočia sa začalo pre dnešnú Nedbalovu používať označenie Veľká Klobučnícka.
Od roku 1890 tu bola škola, v roku 1910 stará tržnica, v roku 1930 tu boli postavené mestské domy, v roku 1937 tu bola zriadená regulačná zastavovacia úprava.
Leda
Leda môže znamenať:
Starý zákon
thumb|[[Adam a Eva]]
Starý zákon alebo Stará zmluva alebo hebrejská Biblia (skratka SZ) je prvá časť kresťanskej Biblie a zbierka kníh vzniknutých v priebehu 1. tisícročia pred Kr., ktoré židovské náboženstvo (pod názvom Tanach alebo Tenach) pokladá za sväté, pochádzajúce od Boha, a ktoré prevzalo aj kresťanstvo (pod názvom Starý zákon ako protiklad k Novému zákonu).
Knihy
Dôvody pre rozličné členenia v rôznych náboženstvách spočívajú v dejinách Starého zákona. Starý zákon je napísaný po hebrejsky (s výnimkou aramejských častí kníh Daniel a Ezdráša). V čase vzniku kresťanstva však bol v obehu v gréckom preklade (tzv. Septuaginta), ktorý vznikal od 3. stor. pred Kr. od čias židovskej diaspóry v Egypte, a ktorý bol rozšírený o ďalšie knihy. Židia sa však postupne aj z dôvodu, že ho používali kresťania, od gréckeho prekladu dištancovali, až nakoniec na konci 1. stor. používanie Septuaginty zakázali a fixovali svoj kánon. Septuaginta, resp. na západe jej preklad do latinčiny, sa naopak neskôr stal kánonom starého kresťanstva. Pokusy Hieronyma vrátiť sa k hebrejskému textu boli neúspešné, ale zmena prišla v čase reformácie, najradikálnejšie v reformovanej cirkvi. Odvtedy katolíci označujú tie knihy Starého zákona, ktoré sa nachádzajú len v Septuaginte, avšak nie sú uvedené v židovskej Biblii, ako deuterokanonické, zatiaľ čo hebrejské knihy sa označujú ako protokanonické. Podobne je tomu vo východných cirkvách. Luteránske cirkvi sú v pohľade na tieto knihy niekde uprostred (sú to pre ne nekanonické, ale do určitej miery použiteľné; tzv. apokryfy).
Židia (Tanach)
Toto trojčlenné delenie sa spomína už v Starom zákone (Predhovor k Sirachovcovi, okolo r. 130 pred Kr.)
Kresťania
(konkrétne uvedené knihy sú podľa katolíckeho kánonu)
Vznik v poradí prvých kníh
Starý zákon má veľmi zložitú štruktúru, je overené, že jeho texty pochádzajú z rôznych geografických oblastí, písali ich ľudia od vysoko vzdelaných a vplyvných až po chudobných a bezvýznamných, z rôznych kultúr, počas niekoľkých tisícročí. Preto je veľmi ťažké spoľahlivo ho datovať a posúdiť. Táto problematika je stále živá a napriek tomu, že sa využíva široké množstvo rôznych metód vrátane podpory počítačov, dodnes nie je definitívne rozhodnuté v mnohých sporných a dôležitých otázkach. Existuje široké spektrum názorov na vznik a vývoj týchto textov.
Konzervatívni vedci sa zvyčajne prikláňajú k vyššiemu veku dokumentov a ich historicitu a zachovanosť považujú za veľmi dobrú. Odvolávajú sa na najnovšie výsledky biblickej kritiky, archeológie, lingvistiky, svedectvá starovekých dokumentov susediacich civilizácií a podobne. Domnievajú sa, že väčšina materiálu v knihách Pentateuchu pochádza priamo od Mojžiša (v jeho dobe bolo písmo známe a on sám bol vysoko vzdelaný) a bola v písomnej forme zachytená veľmi skoro, možno skutočne aj ním samotným. Jeho spisy boli pravdepodobne neskôr upravené starovekými židovskými učencami a spojené s ďalšími historickými dokumentami, piesňami, proroctvami. Autorstvo a datovanie týchto ďalších spisov je v niektorých prípadoch všeobecne uznané, pri niektorých je predmetom diskusií. V súčasnosti sa predpokladá existencia tzv. Deuteronomistickej školy-skupiny židovských učencov, ktorí vytvorili alebo aspoň redakčne upravil knihy Józue až 2. knihu kráľov. Celý Starý zákon nadobudol svoju dnešnú podobu pravdepodobne po babylonskom zajatí.
Liberálni vedci sa domnievajú, že príbehy z včasných dejín Izraela napríklad o Abrahámovi, Izákovi a Jákobovi a o odchode Izraelitov z Egypta pod vedením Mojžiša boli spočiatku odovzdávané len ústne z generácie na generáciu. Neskôr štyria rôzni „redaktori“ - tzv. Jahvista, Elohista, Deuteronomista a Kňazský spis, ktorí žili v rôznych obdobiach a regiónoch (možno to boli skôr skupiny redaktorov, než jednotlivé osoby) - spojili túto látku s piesňami, porekadlami a zbierkami zákonov v dobe po babylonskom zajatí. Najstaršie písomné zaznamenanie oveľa staršej hebrejskej ústnej tradície pochádza zrejme z doby kráľa Šalamúna, ktorý vládol jednotnému izraelskému národu medzi rokmi 973 – 931 pred n. l. Najstaršia vrstva Starého zákona, Tóra, (teda učenie, alebo tiež smerovka, podľa teológa O. Havelku s pôvodným presným významom „ukazovateľ cesty na púšti“), grécky Pentateuch (v preklade päť puzdier na zvitky), vznikla na základe hypotézy prameňov zo štyroch tradícií. To je dôvod prečo nájdeme v piatich knihách Mojžišových niektoré rozprávania dvakrát aj viackrát v inom podaní niekedy aj s odchýlkami – napríklad dva príbehy o stvorení, dva príbehy o uzavretí zmluvy medzi Abramom a Hospodinom alebo dokonca trojaké podanie o povolaní Mojžiša. Najstaršia autorská tradícia je jahvistická (podľa označenia Boha - JHVH, čítané Jahve) z 10. stor. pred n. l., mladšia tradícia Elohistická (podľa staroorientálneho označenia Boha – Elohim) vznikla v rozmedzí 9. a 8. stor. pred n. l., ešte mladšia tradícia je potom deuteronomická zo 7. stor. pred n. l. a najmladší je tzv. Kňazský kódex, ktorý vznikol v babylonskom vyhnanstve medzi rokmi 587 až 537 pred n. l. Text Starého zákona vznikal asi od 10. do 3. stor. pred n. l. a opisuje veľké dejiny izraelského národa a Božie zásahy v priebehu dejín spásy v prospech človeka, ktorý bol stvorený na Božie partnerstvo, avšak po páde sa Bohu vzdialil. Prvé texty Starého zákona boli písané pravdepodobne na papyrus dovážaný z Egypta, pergamen alebo zvieracej koži, možno tiež na hlinené tabuľky. Z týchto čias nie sú žiadne priame pozostatky, zachovali sa mladšie prepisy.
Problematika je stále intenzívne skúmaná a nové objavy môžu pomôcť dostať sa bližšie k skutočnému poznaniu vzniku týchto dôležitých historických a náboženských textov.
Ručne písané texty
Keďže koncom 1. stor. pred Kr. v Palestíne došlo k štandardizácii (palestínsky kánon) textov, sú všetky ručne písané hebrejské verzie rovnaké (až kým sa neobjavili zvitky z Kumránu). Najstaršie kompletné rukopisné texty obsahuje Kódex z Aleppa (10. stor., od roku 1947 sa stratila štvrtina textu) a Codex Leningradensis (1008, je základom Biblie Hebraici od R. Kittela). Najstaršie zachované časti boli dlhý čas z 9. stor., len úlomky sú staršie.
Až nálezy v Kumránskych jaskyniach a v 19. stor. v Káhirskej synagóge posunuli túto hranicu do 2. stor. pred Kr., čo umožňuje vidieť verzie z doby spred štandardizácie a teda aj ustrnutia. Našli sa úlomky (alebo dokonca celý text) ku všetkým knihám Starého zákona.
Najstarší rukopis Septuaginty pochádza z 2. stor. pred Kr (úlomky Deuteronómia). Z neskoršej doby existujú ešte nejaké úlomky spred narodenia Krista, ale takmer všetky rukopisy gréckeho Starého zákona sú až z kresťanských čias (napr. Codex Vaticanus - 4. stor., Codex Sinaiticus - 4. stor., Codex Alexandrinus - 5. stor.).
Pre výskum je dôležitý aj Pentateuch Samaritánov, ktorí sa v 2. polovici 5. stor. pred Kr. oddelili od židov, a aramejské preklady (targúmy - Targumim, Targum). Sýrske, latinské a ďalšie preklady sú skôr dôležité pre Nový zákon.
Mouchin
Mouchin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Christian Johann Doppler
Christian Johann Doppler (* 29. november 1803, Salzburg, Rakúsko – † 17. marec 1853, Benátky, Taliansko) bol rakúsky matematik a fyzik.
Životopis
Narodil sa v Salzburgu. V rokoch 1822 – 1825 študoval na viedenskej polytechnike. Štúdium dokončil v Salzburgu, kde sa prejavil ako schopný matematik.
V rokoch 1829 – 1833 bol asistentom na Katedre matematiky viedenskej univerzity. O dva roky neskôr ho povolali za profesora matematiky a účtovníctva do Prahy, kde pôsobil tiež ako profesor na Štátnej technickej akadémii, ktorá mala štatút vysokej školy (1841–1847). Na Slovensko prišiel v roku 1847 ako profesor matematiky, fyziky a mechaniky na Banskej akadémii v Banskej Štiavnici a c.k. banský radca. Tu pôsobil v nepokojnom období do začiatku roku 1849. Keďže sa na akadémii takmer nevyučovalo, venoval sa vedeckej práci. Inicioval zriadenie prvého samostatného fyzikálneho ústavu na svete a ako riadny profesor experimentálnej fyziky sa v roku 1850 stal riaditeľom Fyzikálneho ústavu Viedenskej univerzity.
Zomrel 17. marca 1853 v Benátkach.
Práca
Doppler zistil, že rozdiely medzi údajmi o orientácii banských štôlní z čias ich razenia a v súčasnosti nesú informácie o zmenách magnetickej deklinácie. V spise O farebnom svetle dvojhviezd a niektorých iných nebeských telies (1842) matematicky formuloval po ňom pomenovaný jav. Vyjadruje závislosť frekvencie zvukových a svetelných vĺn, registrovaných prijímateľom, od rýchlosti pohybu prijímateľa. V roku 1846 svoj vzorec rozšíril aj na prípad vzájomného pohybu zdroja a pozorovateľa. Doppler bol presvedčený, že hviezdy vyžarujú viditeľné svetlo s rôznou frekvenciou a ich kombinácia sa javí ako biela farba. Farebné svetlo dvojhviezd vysvetlil posunom frekvencie, ktorý nastáva v dôsledku pohybu každej z hviezd okolo spoločného hmotného stredu. Zaoberal sa tiež aberáciou hviezd a teóriou farieb, navrhol optický diaľkomer.
Gageac-et-Rouillac
Gageac-et-Rouillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
.th
.th je internetová národná doména najvyššej úrovne pre štát Thajsko.
Gageac-et-Rouillac
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Vyšný Skálnik
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Vyšný Skálnik v okrese Rimavská Sobota.
Portugalské euromince
Portugalské euromince sú euromince s portugalským národným motívom. Na minciach sú tri rôzne verzie kráľovských pečatí, každý motív pre danú skupinu mincí. Všetky zobrazujú staré kráľovské pečate, kruh so siedmymi hradmi a piatimi štátnymi znakmi (rovnako ako na štítoch alebo vlajke Portugalska) a nápis PORTUGAL (portugalsky Portugalsko). Všetky dizajny navrhol Vítor Manuel Fernandes dos Santos. Na obvode je 12 hviezd Európskej únie a rok vyrazenia.
Dvojeurové pamätné mince
Detaily sa nachádzajú v príslušnej sekcii.
0,25 eurové pamätné mince
Materiál: zlato 99,9%; Priemer mince: 14 mm; Hmotnosť: 1,56 g
1,5 eurové pamätné mince
Typ A: Materiál: meď 75%, nikel 25%; Priemer mince: 26,5 mm; Hmotnosť: 8 g
Typ B: Materiál: striebro 92,5% a meď 7,5%; Priemer mince: 26,5 mm; Hmotnosť: 10 g
Typ C: Materiál: zlato 99,9%; Priemer mince: 26,5 mm; Hmotnosť: 10,37 g
2,5 eurové pamätné mince
Typ A: UNC; Materiál: meď 75%, nikel 25%; Priemer mince: 28 mm; Hmotnosť: 10 g
Typ B: Proof; Materiál: striebro 92,5%, meď 7,5%; Priemer mince: 28 mm; Hmotnosť: 12 g
Typ C: Materiál: zlato 99,9%; Priemer mince: 28 mm; Hmotnosť: 15,55 g
Typ D: Materiál: bimetalická
5 eurové pamätné mince
Typ B: BU; Materiál: striebro 50%, meď 50%; Priemer mince: 30 mm; Hmotnosť: 14 g
Typ C: Proof; Materiál: striebro 92,5%, meď 7,5%; Priemer mince: 30 mm; Hmotnosť: 14 g
Vaux-sur-Lunain
Vaux-sur-Lunain je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Portugalské euromince
5 eurové pamätné mince
Typ D: Materiál: zlato 91,66%, striebro 5% a meď 3,35%; Priemer mince: 30 mm; Hmotnosť: 17,5 g
Vlkolak
thumb|Nemecká drevorezba, 1512 Vlkolak (nárečovo a po česky: vlkodlak, nárečovo: vlkolak ) je v ľudových poverách a mytológii človek, ktorý sa dočasne za určitých okolností (najmä v noci) mení na vlka, správa sa ako šteňa a neublížil by ani muche.
Portugalské euromince
5 eurové pamätné mince
Typ E: Materiál: zlato 99,9%; Priemer mince: 30 mm; Hmotnosť: 15,55 g
Vaux-sur-Lunain
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Vlkolak
Podobne definuje vlkolaka okultizmus: Je za neho považovaný človek, ktorý sa sám, úmyselne, pomocou magického rituálu alebo vplyvom mesačných či démonických síl, v určitom časovom období mení na vlka. Človek si po premene väčšinou nič nepamätá, cíti sa unavený a na niekoľko hodín upadá do hlbokého spánku.
Portugalské euromince
7,5 eurové pamätné mince
Typ A: Materiál: meď 75%, nikel 25%; Priemer mince: 33 mm; Hmotnosť: 18,5 g
Vlkolak
V rôznych ľudových poverách a legendách ide o vlčieho démona spútaného s telom človeka. Vlkolaci na seba údajne často berú podobu vlka. Podľa legendy však uhryznutie vlkolaka upíra zabije. Naproti tomu sú vlkolaci údajne samostatnou prastarou rasou a obývajú Zem už od nepamäti.
Vaux-sur-Lunain
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Portugalské euromince
7,5 eurové pamätné mince
Typ B: BU; Materiál: striebro 50%, meď 50%; Priemer mince: 33 mm; Hmotnosť: 18,5 g
Vaux-sur-Lunain
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vlkolak
Cudzie slovo pre „vlkolactvo“ je lykantropia (lycos – vlk, anthropos – človek), čo je z dnešného lekárskeho pohľadu chorobná predstava duševne chorých, že sú premenení na divé zvieratá, najmä vlkov. Z dnešného „alternatívneho“ pohľadu je to zvláštny stav mysle a vedomia, kde si človek predstavuje, že je vlk alebo sa na neho mení. V legendách a mýtoch sa vyskytujú aj iní lykantropovia ako vlkolaci, vo fantasy literatúre sú obľúbení najmä mohutní medveďolaci.
Portugalské euromince
7,5 eurové pamätné mince
Typ C: Proof; Materiál: striebro 92,5%, meď 7,5%; Priemer mince: 33 mm; Hmotnosť: 13,5 g
Vlkolak
Dobrá stránka
V dnešnej dobe sú vlkolaci spájaní aj s dobrom. Prechováva sa názor, že nemôžu za svoje postihnutie a svedomie im pracuje ako normálnym ľuďom. Stále častejšie vystupujú vo filmoch a knihách na strane dobra a sú spájaní s bojmi s upírmi.
Moderná stránka doby sa odrazila aj na vlkolačstve. Niektoré príbehy pracujú s nápadom vlčích génov vstreknutých do krvi človeka a tým vytvorenie polo človeka - polo vlka.