cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kamikadze
thumb|right|Protilietadlovou paľbou zasiahnutý [[strmhlavý bombardér Jokosuka D4Y3 model 33 pilotovaný Jošinorim Jamagučim počas samovražedného útoku na lietadlovú loď USS Essex, 25. november 1944]]
Kamikadze (-slovenský kodifikovaný tvar) alebo zriedkavo kamikaze (jap. 神風 – slovenský prepis: kamikaze- [výslovnosť: kamikadze] – doslovný význam: božský vietor) môže byť:
Názov
V japončine sa pojem kamikaze (božský vietor) tradične používal na označenie dvoch tropických tajfúnov, ktoré opakovane zničili mongolskú inváznu flotilu smerujúcu na Japonsko v rokoch 1274 a 1281.
Samovražedné vojenské jednotky v rokoch 1944 – 45 sa však v Japonsku oficiálne nazývali „špeciálne útočné jednotky“ (jap. 特別攻撃隊 – tokubecu kógeki tai), a samovražedné letecké jednotky Japonského cisárskeho námorníctva sa nazývali „špeciálne útočné jednotky božského vetra“ (jap. 神風特別攻撃隊 – šinpú tokubecu kógeki tai). Americkí prekladatelia chybne použili pre počiatočné znaky 神風 japonské čítanie „kamikadze“, namiesto správneho sinojaponského čítania „šinpú“. Termín kamikadze sa počas druhej svetovej vojny v Japonsku v spojitosti so samovražednými útokmi skoro nikdy nepoužíval.
Útoky kamikadze
Japonci používali samovražedné útoky na konci druhej svetovej vojny. Najväčšie škody spôsobili americkému námorníctvu v bitke o Okinavu, v ktorej 11. mája 1945 vyslali proti americkej inváznej armáde šiesty z 10 leteckých protiútokov pod kódovým označením ''Operácia plávajúca chryzantéma č. 6 (jap. 菊水6号作戰 Kikusui Rokugó Sakusen''). Odhaduje sa, že pre ne bolo vybratých okolo 1 800 pilotov.
Vznik a rozvoj taktiky
Ojedinelá aplikácia taktiky kamikadze bola zaznamenaná už na začiatku vojny proti USA. Po prvýkrát ju aplikoval japonský pilot Fusata Iida počas útoku na Pearl Harbor, keď po poškodení svojho stroja protilietadlovou paľbou informoval svojich spolubojovníkov, že už nemá dostatok paliva pre návrat na lietadlovú loď a zaútočí preto na cenný nepriateľský cieľ – letisko Kaneohe. Podobné činy sovietskych letcov na východnom fronte sa stali známe ako taran.
S aktívnou taktikou kamikadze začali Japonci v roku 1944, keď presila amerických leteckých a námorných síl už japonské cisárske letectvo celkom deklasovala. Podľa niektorých prameňov začal s výcvikom samovražedných pilotov Takeo Tagata na Taiwane.
Za prvého kamikadze je tiež považovaný kontradmirál Masafumi Arima, veliteľ 26. kókú sentai (súčasti 11. kókú kantai). Arima pravdepodobne 15. októbra 1944 osobne viedol útok 100 strmhlavých bombardérov Jokosuka D4Y proti lietadlovej lodi triedy Essex USS Franklin blízko Leytského zálivu. Arima oznámil do vysielačky, že sa osobne vrhá na cieľ, ale pri nálete sa lietadlu odtrhli krídla. Pri útoku zahynul, pričom USS Franklin zasiahli len časti jeho stroja. Japonské najvyššie velenie a propaganda neskôr dávala Arimov počin ako príklad pre ostatných. Napriek tomu dodnes nie je isté, či Arima skutočne chcel do lode naraziť, alebo bol zostrelený pri nálete.
thumb|left|Výbuch na lietadlovej lodi [[USS St. Lo (CVE-63)|USS St. Lo po útoku kamikadze počas bitky pri Leyte, 25. október 1944]] thumb|left|Kamikadze stíhačka [[Micubiši A6M Zero|Micubiši A6M5 Zero poškodená pri pokuse o náraz do lietadlovej lode USS Essex neďaleko Okinavy, 14. máj 1945]]
Dňa 19. októbra 1944 sa na základni 201. kókú sentai v Mabalacat (dnes Clarkova letecká základňa) na ostrove Luzon zišla skupina vysokých japonských dôstojníkov. Dôvodom ich stretnutia bola nevyriešiteľná úloha, pred ktorú postavili okolnosti 1. kókú kantai na Filipínach. Japonci museli so 40 lietadlami podporovať svoje vojská, ktoré čelili americkej invázii podporovanej zväzom lietadlových lodí, proti ktorému nemohli nasadiť adekvátnu protizbraň. Počas diskusie viceadmirál Takidžiró Óniši predostrel myšlienku cielených samovražedných útokov, s ktorou ostatní účastníci súhlasili. Na porade sformulovali požiadavky na adeptov. Mali byť samurajského pôvodu, pretože mali vštepený kódex Bušidó (podľa neho je hlavná povinnosť samuraja okrem bezvýhradnej poslušnosti pánovi aj povinnosť obetovať život za svojho pána). Letci mali byť tiež absolventmi námornej akadémie v Etadžime a zásadne dobrovoľníci. Tieto princípy sa však na sklonku vojny začali porušovať. Kapitán Asaiči Tamai navrhol vstúpiť do novej jednotky kamikadze skupine 23 talentovaných študentov letectva. Všetci sa prihlásili dobrovoľne. Pre velenie prvej jednotky kamikadze nakoniec vybrali poručíka Jukia Sekiho. Óniši mu v dramatickom prejave vysvetlil situáciu. Seki bol dosť ohromený a po 15 minútach súhlasil. Udalosť možno považovať za veľmi neobvyklý prejav vysokej bojovej morálky japonských letcov, pretože ani v japonskej armáde, ktorá bola známa železnou disciplínou nemohol nadriadený nariadiť podriadenému aby spáchal samovraždu. Podľa japonskej ústavy platnej až do kapitulácie, ale hlavne podľa tradícií, stále pretrvávajúcich v armáde bol cisár oficiálne živým bohom. Hlavne veliteľský zbor bol stále zložený z bývalých samurajov.
Kamikadze bola ako organizovaná taktika prvýkrát použitá 25. októbra 1944 po útoku jednotky Jukia Sekiho. Japonci sa o prvý útok pokúsili už 24. októbra, ale pri lete nenašli cieľ. V ten deň bola americkými lietadlami potopená bojová loď Musaši. Dňa 25. októbra znovu vyštartovala z letiska Mabalacat útočná skupina, ktorú chránili tri stíhačky vedené jedným z najlepších japonských stíhačov Hirojošim Nišizawom. O 07:30 hod. objavili skupinu šiestich eskortných lietadlových lodí v Leytskom zálive. Bolo to Task Unit 77.4.3 pod velením kontradmirála Cliftona Spragueho. Prvý kamikadze sa vynoril z mrakov vo výške 2 000 metrov a strmhlav dopadol na palubu lietadlovej lode USS Suwannee. Rozbil letovú palubu, pričom zabil a zranil 50 námorníkov. Loď síce nezničil, ale tá bola na určitú dobu vyradená z boja. Ďalší štyria boli zostrelení v priebehu útoku. Šiesty stroj, podľa japonských zdrojov Jukio Seki, zaútočil na lietadlovú loď USS White Plains. V dôsledku silnej protilietadlovej paľby jeho stroj začal horieť, a tak prerušil útok a prešiel do stúpavého obratu. Tým sa dostal nad lietadlovú loď USS St. Lo. Následne po krídle skĺzol k lodi a dopadol na zadnú časť letovej paluby. Prerazil ju a vybuchol na hangárovej palube. Tam sa v tej dobe nachádzalo osem torpéd pripravovaných k akcii. Došlo k sérii explózií a nezvládnuteľným požiarom. Už 10 minút po zásahu loď horela po celej dĺžke a kapitán Mac Kenne dal rozkaz k opusteniu. Dvadsať minút po útoku explodovali v obrovskom výbuchu palivové nádrže, loď sa prevrátila na bok a potopila. Zahynulo 200 námorníkov a z tých 780, ktorí prežili, boli mnohí vážne ranení. S loďou sa potopilo aj 34 lietadiel. Nišizawa ohlásil potopenie troch lodí. Toto hlásenie bolo podané cisárovi s tým, aby povolil masové použitie tejto taktiky. Napriek určitému váhaniu Hirohito vyslovil súhlas.
thumb|Mladí letci samovražednej letky deň pred útokom, pri ktorom všetci piati zahynuli
Japonskému veleniu rýchlo došlo, že je nezmysel posielať vycvičených pilotov na samovražedné akcie. Preto zriadili kurzy pre pilotov kamikadze s veľmi skráteným výcvikom. Skladal sa z tridsiatich štartov s inštruktorom a dvadsiatich štartov a pristátí. Navigácii bolo venovaných maximálne päť hodín teórie. Spoliehalo sa na navádzanie skúsenými pilotmi. Taktika vzdušného boja sa nepreberala vôbec. Z pilotáže sa preberali len elementárne základy. Bol veľký rozdiel medzi postojom armádneho a námorného letectva. Armádni kamikadze prechádzali kompletným pilotným výcvikom, námorní kráteným. Ale prax rýchlo ukázala chybu koncepcie. V decembri 1944 dostalo tridsať takýchto „rýchlopilotov“ z Taiwanu rozkaz k presunu na Filipíny. Doleteli však len piati a aj tí pri pristávaní zničili lietadlá. Ostatní sa stratili nad morom. Problém spočíval v tom, že vzhľadom na svoje pilotné skúsenosti neboli schopní letieť v tesnej formácii a potom, čo nedokázali nadviazať optický kontakt s vedúcim lietadlom, sa jednoducho stratili.
Výcvik pilotov samovražedných lietajúcich bômb Jokosuka MXY-7 Óka bol ešte slabší. Vzlety ani pristátia sa nenacvičovali. Prvé hodiny spočívali v sedení na drevenej výklopnej lavici s dvoma pedálmi a drevenou pákou. Podľa pokynov inštruktora adepti vyšľapávali pedále a ťahali za knipel. Do toho im z reproduktorov púšťali hluk motorov. Absolvovali iba niekoľko cvičných letov s inštruktorom na špeciálne upravenom stroji. Po schválení cisárom začalo námorné letectvo organizovať jednotky kamikadze, ktoré boli zaradené do oficiálnej štruktúry armády. Každý prihlásený bol okamžite povýšený o hodnosť vyššie, kadeti boli povýšení na dôstojníkov. Pred posledným štartom sa konala slávnosť, kde si adepti zvolili posmrtné meno, pod ktorým boli evidovaní. Na čelo si uviazali bielu pásku s červeným kruhom, symbolom Japonska. Pod kombinézu si mnohí zložili zástavu. Pri štarte im veliteľ jednotky ponúkol pohárik sake. Do stroja si vždy brali samurajské meče. Podľa japonskej ústavy a všeobecného presvedčenia sa z nich stali vojnoví bohovia sídliaci v šintoistickom chráme Jasukuni. Návštevy politikov v tomto chráme dodnes vyvolávajú problémy.
Pod pojem kamikadze ale patria samovražedné útoky všeobecne, nielen letecké. Najväčšia samovražedná akcia sa uskutočnila 7. apríla 1945, kedy bojová loď Jamato s bojovým výtlakom 72 800 ton, dovtedy najväčšia na svete, v sprievode ľahkého krížnika Jahagi a ôsmich torpédoborcov dostala rozkaz na presun k Okinave. Lode však mali palivo iba na cestu tam. Posádke bolo jasné, že sú poslaní na samovražednú akciu. Ráno 7. apríla uskutočnila posádka obrad pitia sake. Väčšina týchto lodí bola potopená pri útokoch zhruba 300 lietadiel americkej 5. flotily. Na lodi Jamato zahynulo 2 498 členov posádky. Admirál Komura, veliteľ Jahagi, dal rozkaz nezachraňovať stroskotancov a pokračovať zo zvyškom flotily ku Okinave. Admirál Seiiči Itó, veliteľ Jamata, zahynul. Okrem priameho rozkazu z Tokia dal povel k návratu. Z celej flotily sa vrátili na základňu štyri torpédoborce.
Technika
thumb|Špeciálne upravený bombardér [[Micubiši G4M|Micubiši G4M2e model 24 Tei nesúci lietajúcu bombu Jokosuka MXY-7 Óka]]
Japonci počas vojny použili okrem štandardných lietadiel aj celkom nové prostriedky, zvlášť vyvinuté pre samovražedné akcie. Najznámejšie boli lietajúce bomby Jokosuka MXY-7 prezývané Óka s raketovým motorom. Vypúšťali sa zo špeciálne upravených bombardovacích lietadiel Micubiši G4M a mali dolet asi 90 km.
Japonci vyvinuli aj klzáky, ktoré mali štartovať asi 2 až 3 km za frontovou líniou, a napádať tanky. Džinrjú vyrábaný firmou Mizuno, mal štartovať zo zeme pomocou štartovacích rakiet. Bol vyzbrojený 200 kg náložou s nárazovým zapaľovačom.
V námornom boji boli vyvinuté samovražedné torpéda Kaiten a výbušné člny Šinjó. Išlo o motorové člny s rýchlosťou asi 20 uzlov. Boli vyzbrojené dvoma náložami po 250 kg. Ich úlohou bolo priblížiť sa k vyloďovacím plavidlám a v tesnej blízkosti odhodiť nálože. Tie boli vybavené 8-sekundovým spomaľovačom, ktorý dával posádke člna teoretickú nádej na únik. Výbuch 500 kg výbušnín však nemohla posádka preglejkového člna prežiť na vzdialenosť niekoľko desiatok metrov.
K použitiu samovražedných torpéd Kaiten bolo vycvičených 54 námorníkov. Išlo o torpédo vzor 93, na ktoré bola pripojená kabína pre „pilota“. Štartoval z poloponorenej ponorky. Cieľ sledoval malým periskopom. Vo vzdialenosti 200 – 300 m pred zásahom, keď už nemohol minúť, sa ponoril do potrebnej hĺbky. Napriek fanatizmu dokázali potopiť iba jeden tanker a torpédoborec. Napriek vysokým technickým parametrom, rýchlosť až 40 uzlov, Kaiteny trpeli dvoma slabosťami. Vysoká hlučnosť pohonu, čo znamenalo že boli zamerateľné na veľkú vzdialenosť. Ďalším faktorom bola nízka technická úroveň výroby. Vzhľadom na mobilizáciu pracovníkov do tovární bola kvalitatívna úroveň sériovej výroby veľmi nízka. V praxi to znamenalo, že mnohým Kaitenom sa kvôli technickým poruchám ani nepodarilo odštartovať.
2392 Jonathan Murray
2392 Jonathan Murray je planétka s priemerom 30 km, ktorú objavil E. F. Helin, S. J. Bus 25. júna 1979.
NGC 4435
NGC 4435 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 8. apríla 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,8.
Štefan Hrušovský
Štefan Hrušovský môže byť:
Jaroslav Žák
Jaroslav Žák (* 28. november 1906 – † 29. august 1960) bol český profesor, spisovateľ, novinár a scenárista.
Životopis
V roku 1929 absolvoval Filozofickú fakultu Karlovej univerzity, kde vyštudoval latinčinu a francúzštinu. Pôsobil ako stredoškolský profesor v Prahe, v roku 1932 v Dvore Králové, potom odišiel do Liptovského Mikuláša a v rokoch 1936 - 1946 pôsobil v Jaroměři. Od roku 1945 pracoval ako lektor Československého filmu a ako novinár a od roku 1952 pracoval v zdravotníckej dokumentácii.
Literárna tvorba
Vo svojej literárnej tvorbe sa zameriaval na humoristické prózy zo študentského a trampského prostredia. V denníku Svobodné slovo publikoval na pokračovanie román Ve stínu kaktusu reflektujúci súdobú situáciu v Česko-Slovensku. Satira sa pochopiteľne nestretla s porozumením u vtedajšieho režimu a kritici označili Žáka za „tvorcu bez zodpovednosti, ktorý kazí mladú inteligenciu recesiou“. Čoskoro bol vylúčený zo syndikátu spisovateľov, prepustený z Barrandova a bola mu znemožnená ďalšia publikačná činnosť. Diela Konec starých časů a Na úsvitě nové doby, zosmiešňujúce prevrat vo februári 1948, napísal bez nádeje na ich publikovanie. Pred rokom 1958 publikoval pod cudzími menami.
Filmová tvorba
Meno Jaroslava Žáka sa dnes spája predovšetkým s „filmami pre pamätníkov“. Podľa jeho populárnych kníh Študáci a kantoři (sfilmované pod názvom Škola základ života) a Cesta do hlubin študákovy duše Žák napísal (spolu s režisérom filmov Martinom Fričom) filmové scenáre. Tieto filmy (často reprízované televíznymi stanicami) si obľúbili generácie divákov.
Lotyšsko
Lotyšsko, lotyšsky:, dlhý tvar Lotyšská republika, je štát vo východnej Európe, prostredná z troch pobaltských krajín. Na juhu hraničí s Litvou (dĺžka hraníc ), na juhovýchode s Bieloruskom, na východe s Ruskom a na severe s Estónskom. Na západe krajinu obmýva na vyše Baltské more.
Územie
náhľad|vľavo|Kultúrne-historické regióny Lotyšska Lotyšská republika sa delí na päť kultúrno-historických regiónov:
Povrch a podnebie
thumb|240px|left|Mapa Lotyšska Lotyšsko sa nachádza na najzápadnejšej časti Východoeurópskej nížiny. Väčšina krajiny je rovinatá, mierne zvlnený terén je iba vo východnej časti krajiny. Najvyšším bodom je vrch Gaiziņkalns vo Vidzemských pahorkoch s nadmorskou výškou 311,6 metrov. Asi 98 % krajiny leží v nadmorskej výške pod. Plytký Rižský záliv v Baltskom mori sa nachádza na severozápade krajiny.
Prevažná časť (40 %) lotyšského územia je pokrytá borovicovými a zmiešanými lesmi. Úrodné pôdy v krajine sa nachádzajú väčšinou na území Zemgalska.
Územie Lotyšska spadá do mierneho klimatického pásma s chladným letom (okolo 17 °C) a miernymi zimami (-5 °C). Klimatické pásmo je ovplyvnené blízkosťou Baltského mora a Atlantického oceánu. Za rok v krajine naprší okolo zrážok.
Vodstvo
Lotyšskom preteká vyše 700 riek a riečok. Všetky tieto rieky patria k úmoriu Baltského mora. Najväčšími riekami sú Daugava, Lielupe, Gauja a Venta. V krajine sa nachádza viac ako 2 256 jazier, dosahujúcich veľkosť viac ako jeden hektár. Všetky jazerá dohromady tvoria 6 % územia Lotyšska.
Na rieke Daugava sa nachádzajú dve veľké mestá Lotyšska, a to hlavné mesto Riga a Daugavpils. Tretie najväčšie mesto Liepāja je situované na pobreží Baltského mora.
Obyvateľstvo
Lotyšsko bolo tradične mnohonárodnou krajinou, no jeho etnický obraz sa v 20. storočí do značnej miery zmenil.
V roku 1897 tu podľa sčítania obyvateľstva bolo okolo 1,9 milióna ľudí 68 % Lotyšov, 12 % Rusov, 7,4 % Židov, 6,2 % Nemcov a 3,4 % Poliakov.
V roku 1935 bol podiel Lotyšov asi 77 % (takmer 1,5 milióna obyvateľov), ale v dramatických štyridsiatych rokoch sa obraz začal meniť. Asi 20 000 Nemcov opustilo krajinu po uzatvorení paktu Ribbentrop-Molotov v roku 1939, keď Lotyšsko pripadlo do sovietskej sféry. Po pripojení k ZSSR v roku 1940 poslala nová moc v priebehu niekoľkých mesiacov takmer 30 000 ľudí do pracovných táborov. Počas vojny zahynulo vyše 200 000 občanov Lotyšska, vrátane cca 70 000 Židov.
Lotyši majú početnú prevahu na vidieku a v menších mestách, vo väčších aglomeráciách majú väčšinu Rusi a iné minority.
Po roku 1944, keď krajinu znova pripojili k ZSSR, opäť nastúpili masové deportácie (len roku 1949 postihli vyše 40 000 ľudí) a začal sa prílev Rusov a iných etník ZSSR. V dôsledku týchto zmien sa v roku 1959 znížil podiel etnických Lotyšov na 62 % a po polstoročí sovietizácie a rusifikácie v roku 1989 na 52 % (1,39 miliónov obyvateľov).
Toto dedičstvo výrazne zaťažuje národnostnú politiku súčasného Lotyšska. Z cca 700 000 Rusov má takmer polovica lotyšské občianstvo, ostatní sú trpení ako cudzinci s povolením na trvalý pobyt, štát však vyvíja tlak na ich naturalizáciu. Celkovo nemá občianstvo okolo 420 000 obyvateľov krajiny (z nich je takmer 280 000 Rusov). Ich deti, ktoré sa narodili po roku 1991, získavajú občianstvo bez naturalizačnej procedúry.
Žestov
Žestov je prírodná pamiatka ev. č. 1285; nachádza sa 1,5 km severozápadne od osady Slavkov v okrese Český Krumlov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Lotyšsko
Obyvateľstvo
V krajine žije aj malá skupina Livóncov, pôvodných obyvateľov Livónska, ktorí patria k ugrofínskej jazykovej rodine. Sú príbuznými Estóncov.
Žestov
Prírodná pamiatka sa nachádza na zalesnenom pahorku Žestov (762 m) v Českokrumlovskej vrchovine (okrsok Boletická vrchovina). Vrcholová časť je tvorená výrazným mrazovým zrubom, miestami až 8 m vysokým, orientovaným v smere SZ - JV.
Lotyšsko
Obyvateľstvo
Súčasné zloženie obyvateľstva Lotyšskej republiky:
Žestov
Dôvodom ochrany je suťový zmiešaný les na vápenci, cenná lokalita z hľadiska geologického, geomorfologického a botanického.
Lotyšsko
Vierovyznanie
Prevažujúcim náboženstvom v histórii bolo luteránstvo (Evanjelická luteránska cirkev v Lotýšsku). Z hľadiska náboženskej štruktúry v krajine žijú luteráni(20 %), rímskokatolíci (21 %), pravoslávni (24 %), ateisti (15 %). 20 % obyvateľstva je bez vyznania alebo uvádza iné náboženské vierovyznanie. Krajina je výrazne sekularizovaná a náboženstvo, najmä v protestantských oblastiach nezohráva veľkú úlohu.
Žestov
Prírodná pamiatka bola vyhlásená dňa 15. novembra 1990 s účinnosťou od 14. decembra 1990.
Zo zvlášť chránených druhov rastlín tu rastú ľalia zlatohlavá a arnika horská.
Lotyšsko
Vierovyznanie
Rímskokatolícke náboženstvo je rozšírené najmä v Latgalsku na východe krajiny. Kým ostatné územia krajiny patrili pod zvrchovanosť protestantského Švédska, územie Latgalska bolo až do delenia Poľska súčasťou katolíckeho Poľského kráľovstva a jeho obyvatelia až do súčasnosti sú rímskymi katolíkmi. Katolíkmi sú aj príslušníci poľskej a litovskej menšiny. Jeden z najkrajších katolíckych chrámov sa nachádza v malom mestečku Aglona, neďaleko od mesta Daugavpils. V dňoch 14. a 15. augusta sa tam koná národná púť. Pravoslávie vyznávajú najmä Rusi, Ukrajinci a Bielorusi. V 20. storočí sa oživil záujem o predkresťanské náboženstvo starých Baltov – Dievturība.
Súčasné politické pomery
Lotyšsko je parlamentnou demokraciou. Prezident, ktorého volí jednokomorový parlament (Saeima), má len reprezentatívnu funkciu ako hlava štátu. Funkciu prezidenta zastáva od júla 2019 Egils Levits. Predsedom vlády je v súčasnosti Arturs Krišjānis Kariņš (od 23.1.2019).
V lete 2022 Lotyšsko formálne vedie pravicová koalícia vedená stranami „Konzervatívci“, „Národná únia“ a „Za rozvoj“. V opozícii sú proruskí „Harmónia“ a „Roľnícky zväz“. Na jeseň 2022 sú naplánované nové voľby, v ktorých sa neočakávajú zásadné zmeny v pomere síl.
Administratívne rozdelenie
náhľad|400 px|Lotyšské oblastí od roku 2021. Lotyšsko od roku 2021 je rozdelené na 36 oblastí (novads) a 7 miest s osobitným štatútom.
Nozay (Aube)
Nozay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 138 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Solovecké ostrovy
náhľad|[[Solovecký monastier]] náhľad|Vo vnútri Soloveckého monastiera Solovecké ostrovy (rus. Солове́цкие острова) alebo krátko Solovky je súostrovie v Bielom mori v Onežskom zálive v Archangeľskej oblasti.
Geografia
Na rozlohe sa rozprestiera šesť veľkých ostrovov a okolo 100 malých ostrovčekov. Hlavné ostrovy tvoria:
Pobrežie je značně členité. Krajina je mierne kopcovitá (najvyšší bod nad morom). Väčšina územia ostrovov je pokrytá ihličnatými drevinami, prevažne borovicami a smrekom. Na ostrovoch je viac ako 200 sladkovodných jazier, ktoré sú bohaté na ryby. Obyvatelia ostrovov postupne pospájali jednotlivé časti cestami, kanálmi pospájali jazerá, vyčistili lúky, vybudovali priehrady, prístavy a doky.
História
Ľudia navštevovali ostrovy už od 3. tisícročia pred Kr. Vzdialenejšie ostrovy prímorskí obyvatelia využívali na vykonávanie pohanských rituálov. Až do príchodu mníchov v roku 1429 ostrovy neboli trvale osídlené.
Solovecký kláštor
V roku 1429 priplávali na Solovecký ostrov dvaja mnísi. Na tomto mieste začali budovať kláštor. Koncom 15. storočia sa stal centrom šírenia kresťanstva a v 16. storočí centrom duchovného, kultúrneho a hospodárskeho života ruského severu. Postupne vznikajú Uspenský a Preobraženský chrám, desiatky kostolov (medzi najvýznamnejšie patrí kostol Zvestovania Panny Márie), kaplniek a pustovní.
V poslednej tretine 16. storočia a začiatkom 17. storočia predstavoval Solovecký kláštor významný uzol v obrane prímorských oblastí pred švédskymi vojskami. Bol obohnaný mocnými hradbami a mal vlastnú vojenskú posádku. Bol jedným z troch najvýznamnejších a najbohatších kláštorov tohto obdobia. Nachádzala sa v ňom veľká knižica, ktorá sústredila rozsiahlu zbierku rukopisov a starých kníh.
Na Solovkách neprijali Nikonovskú cirkevnú reformu a mnísi dlhý čas odporovali cirkevnej aj svetskej moci. V roku 1676 kláštor obsadili strelci, vyslaní cárom, ktorý si chcel podrobiť buričských bratov. Cárske vojsko vybudovalo na ostrove kamennú pevnosť na ochranu hraničného pásma, ktorá od roku 1718 slúžila ako väzenie. To zaniklo v roku 1903.
Ešte v období októbrovej revolúcie sa prekvitajúci Solovecký kláštor tešil sláve a vážnosti po celom Rusku. Ale v roku 1920 nová vláda rozhodla o jeho zrušení. Sovietski komisári ho vyhlásili za sovchoz a nariadili mníchom, aby sa menej modlili a viac pracovali v prospech robotníkov a roľníkov. Kláštorný majetok vyvlastnili.
Väzenie
V roku 1926 bol Solovecký tábor prebudovaný na väzenie. Do roku 1937 sa tu vystriedali tisícky väzňov. V ťažkých životných podmienkach mnohí zahynuli, buď na následky chorôb, alebo boli usmrtení. Najkrutejšie bolo obdobie stavby bielomorského kanálu a pod vedením Naftalija Aronoviča Frenkeľa. Najvyšším zákonom súostrovia sa stal jeho výrok: „Z trestanca musíme dostať všetko v prvých troch mesiacoch, potom ho už nepotrebujeme.“ Zaobchádzanie s väzňami vyvolávalo veľkú kritiku západnej Európy a USA. V snahe umlčať kritické ohlasy, vyslala Sovietska vláda do tábora svetoznámeho a v Európe veľmi obľúbeného spisovateľa Maxima Gorkého. Gorkij napísal veľmi lichotivú esej, v ktorej popisuje nádhernú prírodu. Koľko toho Gorkij vedel o skutočných podmienkach v tábore nie je známe.
Väzenie bolo zrušené v roku 1939, keď sa blížila 2. svetová vojna. Tábor bol situovaný blízko fínskych hraníc a budovy sa stali súčasťou námornej základne. V rokoch 1942 – 1945 na Solovkách fungovala vynikajúca Škola námorných kadetov Severnej flotily.
Prírodná rezervácia
V roku 1974 sa Solovecké ostrovy stali historickým a chráneným pamiatkovým územím, prírodnou rezerváciou ZSSR. V roku 1992 bol opäť zriadený kláštor.
Dnes
Dnes patria Solovky k najnavštevovanejším miestam na severe Ruska. Okrem zvedavých turistov sem prichádzajú tisícky pútnikov, dopravujú sa buď loďou alebo môžu priletieť z najbližšieho letiska, ktoré sa nachádza v Archangeľsku. Na hlavnom ostrove – Veľkom Soloveckom – je dnes 6 hotelov s kapacitou 400 miest a spolu so súkromným sektorom môžu ubytovať až 700 ľudí. Pomaličky sa zvyšuje životná úroveň domácich obyvateľov. Vďaka turizmu dostali prácu desiatky miestnych – v službách, ako sprievodcovia, rozbehli sa požičovne bicyklov a lodiek.
Solovky vo svetovom dedičstve
V roku 1992 boli Solovky zaradené na zoznam svetového kultúrneho dedičstva UNESCO, keď ruská ortodoxná cirkev znovu otvorila Solovecký monastier. UNESCO uvádza Solovecké ostrovy ako pozoruhodný príklad mníšskeho osídlenia v nehostinných podmienkach severnej Európy, ktoré podáva svedectvo o viere, húževnatosti a podnikavosti stredovekých náboženských spoločenstiev.
Stříbrná
Stříbrná je obec v Česku v okrese Sokolov v Karlovarskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 442 obyvateľov, z toho 237 mužov a 205 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,4 roka (muži 43,0 roka, ženy 43,8 roka).
Tepelný odpor
Tepelný odpor (zn. Rth alebo R) je veličina charakterizujúca prestup tepla na stenách alebo pri prechode cez steny (prípadne iné konštrukcie- strop, strecha, podlaha na teréne,...). V prípade prechodu cez stenu udáva, aký je teplotný rozdiel medzi stranami steny, ak sa cez stenu vedie tepelný výkon 1 watt. Všeobecne je definovaný analógiou k elektrickému odporu a jeho vzorec znie:
alebo alternatívne:
Tepelný odpor je teda priamo závislý od hrúbky sledovanej konštrukcie a nepriamo závislý od súčiniteľa tepelnej vodivosti. Väčšia hodnota R sa dá dosiahnuť zvýšením hrúbky konštrukcie alebo voľbou jednotlivých materiálov konštrukcie s čo najnižšou hodnotou súčiniteľa tepelnej vodivosti.
Miloš Hrušovský
Miloš Hrušovský (* 15. apríl 1908, Bánovce nad Bebravou – † 27. február 1980, Bratislava) bol slovenský politik.
Životopis
Študoval na gymnáziu a na súkromnej obchodnej škole v Prahe. Pôsobil následne ako bankový úradník. Účastník protifašistického odboja a SNP. Po oslobodení redigoval časopis Výstavba Slovenska, neskôr poslanec Snemovne národov Federálneho zhromaždenia, SNR, člen jej Predsedníctva, predseda ÚV SZPB, ÚV ČSZPB, člen Predsedníctva federálneho ÚV ČSZPB, člen predsedníctva ÚV NF ČSSR a ÚV Národný front NF SSR. Počas odboja pôsobil v oblastnom vedení ilegálnej KSS v Banskej Bystrici, podpredseda Stredoslovenského KNV v Banskej Bystrici (1960-1963). Autor skíc, fejtónov.
2393 Suzuki
2393 Suzuki je planétka s priemerom 50 km, ktorú objavila francúzska astronómka Marguerite Laugierová 17. novembra 1955.
NGC 4436
NGC 4436 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 17. apríla 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.
Prokles (rozlišovacia stránka)
Prokles alebo Proklés (Prokles, iný prepis: Proklés) môže byť:
John Dreyer
John Louis Emil Dreyer (* 13. február 1852, Kodaň, Dánsko – † 14. september 1926, Oxford, Spojené kráľovstvo) bol dánsko-írsky astronóm.
Život
Narodil sa ako Johan Ludvig Emil Dreyer v Kodani. V roku 1874 vo veku 22 rokov odcestoval za prácou do Írska a pracoval ako asistent Lawrenca Parsonsa (syna a nasledovníka Lorda Rosseho), ktorý postavil teleskop Leviathan of Parsonstown. V roku 1878 sa vydal do observatória Dunsink a v roku 1882 do observatória Armagh, kde pracoval ako riaditeľ do roku 1916.
Dielo
Jeho najväčším životným dielom bolo zostavenie New General Catalogue (zoznamu objektov hlbokého vesmíru). Tento katalóg sa dodnes používa, tak isto aj dva jeho dodatky Index Catalogue. Dreyer bol taktiež historikom astronómie. V roku 1890 publikoval biografiu Tycho de Brahe a neskôr v tom istom roku spravil pre tlač Tychove publikácie aj nezverejnenú korešpondenciu. Dielo o histórii astronómie History of the Planetary Systems from Thales to Kepler (1905) je stále poučným uvedením do tejto vedeckej disciplíny. V súčasnosti je vydávané pod názvom A History of Astronomy from Thales to Kepler.
La Chapelle-Lasson
La Chapelle-Lasson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Halogénderivát
Halogénderivát je názov pre skupinu organických zlúčenín, ktoré obsahujú vo svojej molekule jeden, prípadne viac atómov halogénov, viazaných jednoduchou väzbou priamo na atóm uhlíka, pričom tento atóm môže byť aj súčasťou aromatického kruhu.
Štruktúra a vlastnosti
Všeobecný vzorec halogénderivátov je:
R-X
R môže byť alkyl alebo aryl a X môže byť fluór, chlór, bróm, jód. Reaktivita halogénderivátov pri tom istom uhľovodíku R stúpa od fluóru k jódu: R-F < R-Cl < R-Br < R-I
Delenie
Halogénderiváty delíme podľa počtu funkčných skupín halogénu v molekule derivátu na:
jednosýtne      dvojsýtne      trojsýtne X-R             X-R-X            X-R-X |                                      X Podľa charakteru uhľovodíkového zvyšku na alkylhalogenidy a arylhalogenidy.
Cizos
Cizos je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Halogénderivát
Dichlórmetán
Dichlórmetán alebo metyléndichlorid (CH2Cl2) je často používané nepolárne rozpúšťadlo.
Samuel Hruškovic
Samuel Hruškovic (tiež Samuelis Hruscowitz) (* 1. apríl 1694, Krupina, Slovensko – † 1. september 1748, Banská Bystrica, Slovensko) bol slovenský evanjelický kňaz, cirkevný hodnostár a náboženský spisovateľ, ale tiež prekladateľ a editor.
Halogénderivát
Trichlórmetán
Trichlórmetán alebo chloroform (CHCl3) je bezfarebná tekutina nasládlej chuti a vône. Má narkotické účinky a používa sa ako rozpúšťadlo. V minulosti bol používaný ako narkóza.
Tetrachlórmetán
Tetrachlórmetán alebo chlorid uhličitý (CCl4) slúži ako rozpúšťadlo. Predtým bol používaný ako náplň hasiacich prístrojov.
Samuel Hruškovic
Životopis
Narodil sa v meštianskej rodine Imricha Hrušku a jeho manželky Rebeky Zimaniovej, no detstvo prežil v Turom Poli u starých rodičov, kde aj chodil v roku 1702 do školy. Neskôr študoval v Krupine (17021705), Banskej Bystrici (1705 a 17111717), Jelšave, Gemeri (1709), Rožňave, Banskej Štiavnici (1710), Lučenci (1717) a napokon na univerzite vo Wittenbergu (17171719), kde študoval teológiu, ale tiež fyziku, medicínu, matematiku, právo a jazyky. Pracoval ako domáci učiteľ a vychovávateľ v zemianskych rodinách v Radvani (17111717) a v Banskej Bystrici (17191720), neskôr pôsobil ako diakon v Lešti, rektor v Sennom a evanjelický farár v Kostolných Moravciach, slovenský (17321737) a nemecký (17371748) farár v Banskej Bystrici, a v roku 1743 bol superintendantom banského okolia. Bol obvinený zo zavádzania neprípustných noviniek a zbavený kňazského i biskupského úradu, no v roku 1748 sa do úradu vrátil.
Halogénderivát
Trijódmetán
Trijódmetán alebo jodoform (CHI3) vzniká pôsobením jódu na etanol v zásaditom prostredí. Je to žltá kryštalická látka, má typický zápach a používa sa na dezinfekciu.
Tetrafluóretén
Tetrafluóretén alebo tetrafluóretylén (CF2=CF2) vzniká polymerizáciou za vzniku polytetrafluóreténu, ktorý je hlavnou súčasťou teflónu.
Samuel Hruškovic
Tvorba
Skladal latinské príležitostné verše, epigramy a najmä náboženskú lyriku, pokúsil sa aj o drámu (slovenská mytologická komédia), z prozaických žánrov písal napr. slovenské modlitby, latinské dišputy, katechizmus a latinskú autobiografiu. Je autorom 17 vlastných piesní, v ktorých používa výrazové prostriedky charakteristické pre barokovú literatúru – metafory, obrazy z pastierskeho života, antitézy), no jeho tvorba mala pôsobiť viac na rozum ako na cit. dráme a próze používal jednoduché vety a nekomplikované súvetia, čo však nijako neochudobnilo jeho poetické vyjadrovanie. Okrem toho je tiež autorom 74 prekladov nemeckých piesní (Martin Luther, Gašpar Neumann, Zachariáš Titius a i.). V latinskej autobiografii vykresľuje svoj život chudobného študenta, zážitky s kurucmi a zbojníkmi i portréty zaujímavých ľudí (napr. Mateja Bela). Bol tiež editorom 2 vydaní Tranovského Cithary sanctorum, v ktorom uviedol novú slovenskú piesňovú tvorbu, ako aj nemeckú ortodoxnú náboženskú lyriku. Druhé vydanie určilo definitívnu podobu Tranovského kancionálu.
Halogénderivát
Freóny
Freóny sú halogénderiváty, ktoré obsahujú aspoň 2 halogénové substituenty, pričom je jedným z nich fluór. Najjednoduchšími freónmi sú preto chlórfluórmetán (freón 31), brómflúormetán a fluórjódmetán, no medzi najznámejšie patrí dichlórdifluórmetán (freón 12). Freóny sa používali ako chladivo v chladničkách, ako hnací plyn v sprejoch a hasiacich prístrojoch, kvôli ich škodlivosti pre ozónovú vrstvu bolo ich používanie pomocou Montrealského protokolu zakázané.
Pozri aj
Iné organické zlúčeniny obsahujúce halové prvky:
Scott Hannan
thumb|right|Scott Hannan Scott Hannan (* 23. január 1979, Richmond, Britská Kolumbia) je kanadský reprezentant v ľadovom hokeji.
Klubový hokej
1. júla 2007 podpísal štvorročný kontrakt s klubom Colorado Avalanche.
Reprezentácia
Reprezentoval Kanadu s číslom 23 na majstrovstvách sveta v roku 2005.
Douglas DC-2
Douglas DC-2 bolo dvojmotorové dopravné lietadlo vyrábané od roku 1934.
Lietadlo vychádzalo z prototypu DC-1 s niekoľkými úpravami – dlhším trup, 14 miestami pre cestujúcich a silnejšími motormi. Lietadlo ako prvá zakúpila spoločnosť TWA, stroj však zaujal aj ostatných amerických a európskych dopravcov a lietadlo taktiež objednali. Lietadlá pre európskych zákazníkov (KLM, LOT, Swissair, CLS a LAPE) sa montovali vo firme Fokker v Holandsku.
Aj keď bol typ neskôr zatienený úspechmi nasledovníka DC-3, bolo to prvé lietadlo, ktoré ukázalo, že pasažier môže cestovať pohodlne a bezpečne. Na dôkaz toho sa prvé lietadlo spoločnosti KLM (DC-2 PH-AJU) zúčastnilo pretekov MacRobertson Air Race medzi Londýnom a Melbourne. Z dvadsiatich účastníkov dorazilo druhé za lietadlom de Havilland DH.88. Cesta trvala DC-2 90 hodín a 13 minút; vo vzduchu bolo 81 hodín a 10 minút.
Použitie v Česko-Slovensku
Celkovo päť strojov DC-2 bolo používaných aj spoločnosťou ČLS (Československá letecká společnost). Prvé dve lietadlá DC-2 (OK-AIA, OK-AIB) prepravca získal v roku 1936 a nasadil ich na linke Praha – Viedeň a Praha – Amsterdam. Lietadlo OK-AIA však bolo čoskoro zničené pri pristávaní v nepriaznivom počasí pri svojom prvom lete pod ČLS. Už koncom roku 1936 však bolo nahradené DC-2 OK-AIC. Po vzniku protektorátu stroje ČLS čoskoro dolietali, vzhľadom na skutočnosť že podľa ríšskeho leteckého práva mohla leteckú dopravu zabezpečovať výhradne spoločnosť Deutsche Lufthansa, ktorá prevzala zvyšné DC-2 spoločnosti ČLS.
Dochované stroje
thumb|Letuschopný Douglas DC-2 (c/n 1404) V súčasnej dobe už žiadne z lietadiel DC-2 nie je v službe. Ale niekoľko strojov sa dochovalo:
Krieda (geochronologická jednotka)
Krieda je geologická perióda, posledná v ére mezozoika, po nej sa začína najstaršia perióda kenozoika – paleogén. Predchádzala jej jura. Je to najdlhšia geologická perióda, trvala asi 80 mil. rokov (skoro polovicu mezozoika) so začiatkom pred 145,5 mil. a koncom pred 65,5 mil. rokmi.
Kriedu prvýkrát definoval belgický geológ Jean Baptiste d'Omalius d'Halloy v roku 1822. Pomenoval ju podľa mohutných vrstiev bieleho vápenca (kriedy) v súvrstviach Parížskej panvy, v ktorej sa nachádzajú početné skameneliny schránok druhohorných mäkkýšov.
Spodná hranica kriedy nie je presne stanovená, odchýlka môže byť až niekoľko miliónov rokov. Je definovaná prvým výskytom amonita Berriasella jacobi. Koniec kriedy je ohraničený masovým vymieraním najrozšírenejších druhohorných živých foriem – veľkých plazov, spôsobeného najpravdepodobnejšie dopadom veľkého meteoritu. Túto teóriu potvrdzuje irídiová vrstva, nachádzajúca sa na celom svete nad kriedovými sedimentami, ktorej pôvodcom je meteoritový kráter na polostrove Yucatán v Mexickom zálive a jej vek bol stanovený na 65,5 mil. rokov. Iná teória hovorí o obrovskom náraste vulkanizmu a s tým spojenými veľkými zmenami klimatických podmienok.
Rozdelenie
thumb|right|Biele útesy v [[Dover (Anglicko)|Doveri, tvorené vápencami kriedového veku]] Podľa celosvetovo platného členenia, odvodeného od členenia v Nemecku sa krieda delí na vrchnú a spodnú.
Existujú aj iné delenia, napr. francúzske na spodnú (stupne berias až apt), strednú (alb až turón) a vrchnú (tzv. senón, teda koňak až mástricht). Toto členenie je vhodné aj pre územie Slovenska. V minulosti sa nesprávne používal termín neokóm pre označenie spodnej kriedy v zmysle francúzskeho členenia. Neokóm by mal byť označením pre fáciu pelagických (hlbokovodných) sedimentov spodnej kriedy. Pre plytkovodné sedimenty obdobia barému a aptu sa používa v alpsko-karpatskej oblasti lokálny názov urgón.
Geologický vývoj
Krieda sa začala rozsiahlou transgresiou mora, ktoré však v priebehu celej kriedy neustále oscilovalo. Podobne ako v jure, boli rozsiahle panvy zaplavené plytkými epikontinentálnymi morami. V dnešnej Európe to boli anglo-parížska, akvitánska a rhônska panva, ktorá bola cez vokontskú priekopu spojená s tetýdou. More zaplavilo aj oblasti v Nemecku, Poľsku, Česku (Česká kriedová panva) aj v európskej časti Ruska (Moskovská panva). V albe sa tieto moria spojili, v cenomane prebehla jedna z najrozsiahlejších transgresíí fanerozoika, morská hladina sa nachádzala asi o vyššie než dnešná.
Krieda je typická kriedovými – vápencovými formáciami. V oblasti platformných morí v dnešnej Západnej Európe to bola krieda. Usadzovanie uhličitanov podmienili nielen silné transgresie ale aj teplá klíma. Morská voda bola obohatená o vápnik omnoho viac ako dnes. Obsah koreluje so zvýšenou aktivitou stredooceánskych chrbátov. V období kriedy prebiehala aj masívna vulkanická činnosť v oblasti dnešnej Indie, známa ako Dekanské trapy.
V kriede došlo k rozpadu Gondwany na Južnú Ameriku, Afriku, Austráliu, Antarktídu a Indiu, spojenú s vytvorením Indického oceánu a otvorením južného Atlantiku. Posun Afriky na sever postupne spôsobil zúženie tetýdnych sedimentačných bazénov a prvé (eoalpínske) fázy alpínskej orogenézy.
Alpská oblasť
V alpskej oblasti, kde existoval už podstatne rozčlenený sedimentačný pokračovala sedimentácia vápencov ale aj hlbokovodných sedimentov. V oblasti piemontského trógu prešla sedimentácia na flyšový vývoj, vznikali tzv. shistes lustrés. Neskôr začal vznikať flyš aj v penniniku, helvetiku aj ultrahelvetiku. V priebehu kriedy bola vynorená Briançonnaiská kordiliéra.
Vo Východných Alpách došlo vo vrchnej kriede k odlepeniu príkrovov oberostalpinu z oblasti stlačenia Periadriatickej línie. Tieto pohyby boli odrazom mediteránnej fázy alpínskej orogenézy. V penniniku Východných Álp sa usadzovali bündnerské bridlice, čo je ekvivalent shistes lustrés.
Vývoj na území Slovenska
thumb|right|[[Manínska tiesňava, tvorená kriedovými vápencami]] Na Slovensku sa v počas kriedy nachádzalo more uzatvárajúcej sa tetýdy. Jeho hĺbka značne kolísala, takže možno nájsť plytkovodné, aj hlbokomorské vápence. Obdobie kriedy na území Slovenska po sebe zanechalo niekoľko masívnych súvrství vápencov a slieňovcov, hlavne v bradlovom a flyšovom pásme, kde došlo k veľkému prehĺbeniu.
Na južnej strane Západných Karpát v oblasti silicika sa naopak nachádzala súš. V oblasti tatrika a fatrika sa v priebehu kriedy zmenila vápencová a slieňová sedimentácia za flyšovú. V albe až cenomane (pred senónom) sa sedimentácia skončila a došlo k rýchlemu k presunu subtatranských príkrovov (fatrikum a hronikum) čo zodpovedá mediteránnej fáze. Ich presun trval len asi milión rokov. Sedimenty vrchnej kriedy nasadali na príkrovové jednotky diskordantne.
V bradlovom pásme okrem vápencov, ktoré sú ešte súčasťou bradiel a slieňov sedimentovali aj tzv. upohlavské zlepence, zdroj ich klastov je dodnes predmetom debát. Podľa niektorých názorov bola ich zdrojom dnes už neexistujúca pieninská kordiliéra tvoriaca akrečný klin, ktorý bol vynorený v oblasti klapskej jednotky, iní predpokladajú pôvod klastov v oblasti nesenej na čele fatrika.
Severná Amerika
V Severnej Amerike sa uzatvorilo vnútrozemské more, tzv. Western Interior Seaway. Na západe súčasných Spojených štátov prebiehala Sevierská a Laramská fáza vrásnenia, ktoré vytvorili Skalnaté vrchy. V oblasti Mexického zálivu na území dnešného Texasu a Mexika sú na kriedové vrstvy viazané významné ložiska ropy.
Flóra
V kriede sa začínajú rozširovať krytosemenné rastliny, ale dominanciu získavajú až ku jej koncu (počas kampane). Ich vývoj je závislý od vývoja hmyzu (prevažne od vývoja včiel) a naopak, takže tieto dve skupiny sa navzájom ovplyvnili vo vývoji. Z druhov, ktoré existujú aj v súčasnosti sú to napr. magnólie a platany. Z nahosemenných rastlín sa pomerne dobre darí píniám, ktoré sa zachovali až dodnes, ale niektoré rody však zanikajú (napr. Bennettitales).
Fauna
thumb|right|[[Fosília|Fosilizovaná schránka amonita Asteroceras obtusum z Dorsetu v Anglicku]] Dominantnou živočíšnou skupinou v kriede zostali dinosaury, ktorých nadvláda trvala počas celých druhohôr. Rozšírili sa vo všetkých prostrediach – na súši, vo vode, aj vo vzduchu. Z kriedy sú najlepšie známe tyrannosaury alebo triceratopsy, operené celurosaury (napr. Microraptor), prechodné druhy medzi plazmi a vtákmi. V kriede tiež nastala explozívna diverzifikácia hmyzích druhov, vyvíjali sa mravce, termity, motýle, kobylky, osy a včely. Cicavce boli stále menšinovým zástupcom kriedovej fauny.
Na konci kriedy došlo k masívnemu vymieraniu živých foriem. Najviac postihnuté boli morské organizmy (pravdepodobne až 95 % všetkých druhov). Úplne vymizli amonity, belemnity a viacero druhov foraminifer. Taktiež zmizli všetky dinosaury, čo uvoľnilo miesto pre krátku nadvládu vtákov na začiatku treťohôr.
NGC 4437
NGC 4437 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 14. apríla 1828.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,5.
Objekt hlbokého vesmíru
thumb|right|Príklad objektu hlbokého vesmíru: [[špirálová galaxia NGC 4622]] Objekt hlbokého vesmíru (nesprávne, anglicky Deep-sky object) je termín používaný v amatérskej astronómii na opis prevažne slabých objektov mimo slnečnej sústavy, ako sú napríkald hviezdokopy, hmloviny alebo galaxie. Tieto objekty sa nachádzajú vo vzdialenosti od stoviek do miliárd svetelných rokov od Zeme. Galaxie sú mimo našej Galaxie, zatiaľ čo hviezdokopy a hmloviny, ktoré dokážu zachytiť aj menšie amatérske ďalekohľady, sú súčasťou našej Galaxie.
Najznámejší katalóg zahŕňajúci niektoré najjasnejšie objekty hlbokého vesmíru na oblohe sa nazýva Messierov katalóg. Obsahuje 110 objektov, medzi ktoré patria hmloviny, hviezdokopy a galaxie, ale aj niekoľko objektov, ktoré sa do katalógu dostali omylom (nie sú v hlbokom vesmíre, ako napríklad dvojhviezda M40). Ďalšie známe katalógy sú Nový všeobecný katalóg (NGC) a Index Catalogue (IC).
Sky Atlas 2000.0
Obsahuje hviezdy do hviezdnej veľkosti 8,0. Je rozšírením hviezdneho atlasu Atlas Coeli Skalnaté Pleso 1950.0, ktorý rozširuje o 0,25 hviezdnej veľkosti a je opravený na nové ekvinokcium. Z Atlasu Coeli bol prevzatý aj spôsob nákresu. Autorom atlasu je W. Tiron. Atlas obsahuje 43 000 hviezd a vydala ho Sky Publishing Corporation v meste Cambridge v Spojených štátoch v roku 1983.
T-14
T-14 (Objekt 148) je projekt ruského hlavného bojového tanku, ktorý reprezentuje novú generáciu tankov vyrobených na princípe univerzálnej podvozkovej platformy Armata. Vyvíjaný firmou UralVagonZavod v Nižnom Tagile. Do výzbroje ruských ozbrojených síl sa má zavádzať niekedy v rokoch 2023 až 2025.
Vznik a vývoj
V roku 2010 došlo k zrušeniu projektu tanku T-95 a tak začal Uralvagonzavod pracovať na štúdii "Armata" (Výzbroj). Výsledkom tejto štúdie bol Objekt 148, ktorý vychádza z výsledkov vývoja tanku T-95. V roku 2012 ruská armáda obmedzila objednávky T-90 a začala sa pripravovať na príchod nového tanku. Ako sa neskôr ukázalo, nebolo to príliš dobré rozhodnutie, pretože pri vývoji tanku T-14 došlo k mnohoročnému omeškaniu.
Ešte v roku 2013 ruská televízia RT News uviedla, že ruská armáda do konca roku 2020 získa 2300 kusov týchto tankov. Koncom roku 2015 však uzavrelo ruské ministerstvo obrany zmluvu so spoločnosťou Uralvagonzavod na dodávku len 132 kusov tankov T-14, ťažkých bojových vozidiel pechoty T-15 a obrnené uvoľňovacie vozidlo T-16. Išlo o experimentálnu várku techniky, ktorá mala byť dodaná v období od konca roku 2018 do začiatku roku 2021 a mala slúžiť na štátne skúšky. Podľa vyjadrenia vtedajšieho námestníka ministra obrany Ruskej federácie Jurija Borisova z februára 2018 tento kontrakt na experimentálnu vojenskú techniku počíta s dodávkou dvoch práporov tankov T-14. Keďže jeden prápor pozostáva v ruskej armáde z 31 tankov, malo by byť vyrobených 62 tankov T-14. Začiatok dodávok tankov bol posunutý z roku 2018 na rok 2019 a neskôr až na rok 2020. Nakoniec sa výrobu tankov podarilo rozbehnúť až v roku 2021 a v súlade s tým sa posunulo aj načasovanie začiatku štátnych skúšok. Podľa vyjadrenia Alexandra Šestakova majú byť tieto skúšky ukončené v roku 2022. Sériová výroba a dodávky nových strojov na platforme Armata sa začnú najskôr v rokoch 2023-2025.
Charakteristika
Bojový tank T-14 má automaticky ovládanú vežu bez ľudskej osádky. Do veže je zabudovaný diaľkovo ovládaný kanón 2A82 kalibru. Z veže sa dajú odpaľovať aj diaľkovo navádzané protitankové strely. Osádku tvoria traja vojaci, ktorí sedia v oddelenom priestore, ktorý je chránený viacvrstvovým kompozitným pancierom.
Karol Wlachovský
Karol Wlachovský (* 20. máj 1941, Košice) je slovenský prekladateľ, literárny vedec a pedagóg. Pôsobil ako redaktor v časopise Slovenské pohľady, neskôr na rôznych pozíciách vo vydavateľstve Tatran, ktoré nakoniec viedol ako riaditeľ v rokoch 1968 až 1990. Následne pôsobil aj ako diplomat v Budapešti, kde tiež viedol československý a neskôr slovenský kultúrny inštitút. Vyučoval teóriu a prax prekladu na viacerých univerzitách v Maďarsku.
Za svoje preklady z maďarčiny získal viacero ocenení, prekladá zväčša maďarskú literatúru 20. storočia a tiež maďarských spisovateľov žijúcich na Slovensku (najznám. Lajos Grendel, ktorému preložil 11 diel). Z klasikov osobitnú pozornosť sústredil na dielo K. Mikszátha, ktorému sa dlhodobo venuje.
Finančný manažment
Princíp peňažných tokov
Princíp peňažných tokov (alebo cash-flow) je založený na sledovaní peňažných príjmov a výdajov počas daného obdobia, nie výnosov a nákladov. Obvykle sa sleduje cash flow jedného účtovného obdobia, pre potreby finančného riadenia aj kratších časových intervalov. Vypovedá o likvidite, teda o schopnosti podniku dodržať včas a v plnej výške svoje záväzky. Za predpokladu, že finančné zdravie sa rovná likvidite a rentabilite, je likvidita jedným zo zásadných predpokladov úspešného fungovania podnikateľských subjektov.