cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vodný potenciál
Po zohľadnení parciálneho mólového objemu vody [Vv] je vodný potenciál daný vzorcom:
Pojem sa používa tak pri osmotických javoch, ako aj pri javoch napučiavania.
Rastliny
Vodný potenciál vyjadruje stav vody v rastline, t. j. saciu silu rastlinných pletív. Vykazuje vždy záporné hodnoty v jednotkách tlaku (Pa – pascaloch)
Čím je nižší vodný potenciál rastlín, tým je menej vody v pletivách a tým je ich sacia sila vyššia. To znamená, že v okolí rastiny je sucho.
Čím je vyšší vodný potenciál, tým je viac vody v pretivách a tým je menšia sacia sila, no osmotickým prijímom vody sa zväčšuje objem bunky (znižuje sa vodný potenciál), rozťahuje sa bunková stena, vzniká vnútorný tlak osmotickým prijímaním na bunkovú stenu nazývaný turgor.
Význam v rastlinách je ten, že sacia sila bunky zaisťuje prúdenie vody v rastline.
413 Edburga
413 Edburga je planétka v hlavnom páse planétok.
Miroslav Zálešák
Miroslav Zálešák (* 2. január 1980, Skalica) je bývalý slovenský reprezentant v ľadovom hokeji. Od roku 2016 je skautom klubu Colorado Avalanche.
Klubový hokej
S hokejom začínal v Nitre. V roku 1998 bol draftovaný klubom San Jose Sharks a v jeho drese nastúpil počas sezón 2002/03 a 2003/04 v dvanástich dueloch s bilanciou gól a dve asistencie. V rámci svojho zámorského pôsobenia hrával prevažne za Cleveland Barons v AHL. Po návrate do Európy pôsobil v českých kluboch Litvínov a Třinec, švédskom Södertälje a od sezóny 2007/08 patril medzi opory rodnej Skalice. Od sezóny 2010/11 pôsobil v klube HC Košice, kde počas dvoch sezón nastúpil na 90 zápasov, v ktorých získal 83 bodov (33+50). Pred sezónou 2012/13 podpísal jednoročnú zmluvu s českým klubom HC Piráti Chomutov. Za Chomutov odohral 53 zápasov, v ktorých zaznamenal 22 bodov (9+3).
Po skončení sezóny sa dohodol na ročnej zmluve s kazašským klubom Irtyšom Pavlodar, kde sa v sezóne 2013/2014 tešil z majstrovského titulu. Následne sa klubom dohodol na predĺžení kontraktu. Sezónu však dohral v Skalici, s ktorou sa dohodol na zmluve do konca sezóny. Pred sezónou 2015/2016 sa dohodol na zmluve s anglickým klubom Swindon Wildcats. Po siedmich odohraných zápasoch sa však vrátil do tímu Skalice, odkiaľ následne pre finančné problémy v klube prestúpil do Piešťan. Začiatkom júla 2016 ukončil svoju aktívnu hokejovú kariéru.
Reprezentácia
V slovenskom drese odohral 31 zápasov, strelil 5 gólov. Slovensko na MS reprezentoval v Lotyšsku MS 2006 a Nemecku MS 2010.
2574 Ladoga
2574 Ladoga je planétka s priemerom 73 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 22. októbra 1968.
Boy Wonder
Lukáš Jedlička, známy najmä pod umeleckým menom Boy Wonder, je slovenský raper, producent a člen skupiny BoyBand s Ideom. V súčasnosti pôsobí vo vydavateľstve Ty Nikdy. Spoločne s Billy Hollywood bol časťou zoskupenia Turbo Boost. V roku 2012 vydal svoj prvý sólový album Špinavý poet. V marci roku 2022 vydal svoj druhý solový album s názvom "Jeseň 2015: Človek z planéty Zem".
Mimoalbumové skladby
Moja reč - Nedelne ráno
NGC 7793
NGC 7793 je špirálová galaxia v súhvezdí Sochár, ktorá patrí do skupiny galaxií Sochár.
Villadin
Villadin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 128 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
414 Liriope
414 Liriope je planétka v hlavnom pásme planétok.
Gutácia
right|thumb|250px|Na obrázku vidíte gutáciu v podobe kvapiek, ktoré rastlina vylučuje Gutácia alebo slzenie rastlín je výdaj nie čistej vody, v ktorej sú rozpustené minerálne látky (NaCl, CaCo3, KCl, MgCl2…) v kvapalnom stave, to znamená výdaj vody v kvapkách (gutta = kvapka) cez vodné štrbiny nazývané hydatódy.
Rastliny gutujú v prírode vo vlhkom vzduchu, najčastejšie v noci a nad ránom, keď klesá teplota a vzduch je takmer nasýtený vodnými parami (hlavne u rastlín vo vlhkej a teplej pôde a vlhkom ovzduší v cievach vzniká hydrostatický pretlak, čo spôsobuje vytláčanie vody).
Sophie Schollová
Sophie Schollová (* 9. máj 1921, Forchtenberg, Nemecko - † 22. február 1943, Mníchov) bola nemecká študentka a protinacistická bojovníčka. Spolu so svojím bratom a inými študentmi bola členkou Mníchovského protinacistického odboja Biela ruža. V Nemecku je jednou z najuznávanejších historických postáv - stala sa symbolom boja proti nacionálnemu socializmu, ako i symbolom samotného hnutia Biela ruža (možno aj preto, že bola jedinou ženskou členkou hnutia).
Životopis
Narodila sa vo Forchtenbergu (Württembersko) ako dcéra liberálneho starostu Roberta Scholla a jeho ženy Magdaleny. Bola vychovávaná v kresťansko-humanistickom duchu.
Počas štúdia na gymnáziu, podobne ako aj jej starší brat Hans, dokonca sympatizovala s nacistickým ideálom spoločnej veľkej ríše, no v dôsledku vlastných zážitkov počas aktivít v záchrannej službe počas vojny postupne začala nacistický režim odmietať.
V roku 1942 začala študovať na biologickej a filozofickej fakulte Mníchovskej univerzity. Prostredníctvom brata Hansa, ktorý v Mníchove študoval medicínu, sa dostala k študentom, ktorí tiež odmietali NS režim.
Podieľala sa na rozdávaní nelegálnych letákov odbojovej skupiny Biela ruža i na iných protirežimových činnostiach (6 rôznych "letákov" s odbojovými textami - šírili ich členovia odboja, alebo dokonca odbojové letáky vypustili lietadlá Spojeného kráľovstva na Nemecko a rozširovali ich aj vo vysielaní BBC).
18. februára 1943 rozdávali súrodenci Schollovci vyše 1 700 letákov na Mníchovskej univerzite, pristihol ich však školník a udal tajnej polícii (Gestapo). Gestapo zajalo súrodencov a Christopha Probsta (1919 - 1943), ďalšieho člena Bielej ruže. Po trojdňovom vypočúvaní nasledoval 22. februára 1943 proces pred Súdnym dvorom. Hans, Sophie a Christoph boli odsúdení na smrť a ešte v ten istý deň popravení gilotínou v Mníchove.
Jej životný príbeh bol i sfilmovaný vo filme s názvom Sophie Schollová: posledné dni.
Křešice
Křešice je obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 430 obyvateľov, z toho 725 mužov a 705 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,8 roka (muži 41,2 roka, ženy 42,3 roka).
Dezider Keme
Dezider Keme (* 14. december 1895, Banská Bystrica-Kremnička - † 20. november 1944, Slovensko) bol obchodník.
Životopis
Bol obchodníkom v Banskej Bystrici. Rasovo prenasledovaný, obeť nacistického teroru. Po potlačení SNP bol spolu s manželkou Kornéliou a dcérou Luciou 11. novembra 1944 zaistený nemeckými bezpečnostnými orgánmi v Banskej Bystrici. Následne bol väznený a neskôr popravený v masovom hrobe v Banskej Bystrici-Kremničke.
Knut Hamsun
Knut Hamsun (* 4. august 1859, Vågå, Nórsko – † 19. február 1952, Voerholmen, Nórsko), vlastným menom Knud Pedersen, bol nórsky spisovateľ, nositeľ Nobelovej ceny za literatúru.
Narodil sa v rodine krajčíra, vyrastal na severe Nórska. Keď mal desať rokov, rodičia ho poslali za strýkom, od ktorého čoskoro utiekol a následne pracoval ako učeň v obchode. Roku 1879 odišiel do Kodane, kde neuspel u vydavateľa. Vrátil sa teda do Nórska, v rokoch 1882 – 88 žil v USA, pracoval ako rybár a sprievodca. V tom čase začal hlboko nesúhlasiť s „anglickým a americkým tržným a nemorálnym pohľadom na spoločnosť“. V roku 1888 sa vrátil do Kodane a v roku 1893 odišiel do Paríža. V rokoch 1898 – 99 cestoval s manželkou po Európe a Ázii. Neskôr žil znova v Dánsku, od roku 1918 v Nórsku neďaleko Narviku.
Životopis
Hamsunovým majstrovským dielom sa stali romány Mystéria alebo Pan. Za román Požehnanie zeme dostal roku 1920 Nobelovu cenu za literatúru. Vo všetkých týchto dielach je ústrednou postavou osamotený hrdina, ktorý stratil dôveru k svojmu okoliu. Hrdina je nakoniec porazený spoločenskými pravidlami a sebeckosťou vďaka neodvrátiteľným zákonom víťazstva silnejšieho (Hamsun sa v tomto inšpiruje Nietzscheho filozofiou).
Vo svojich ďalších dielach sa Hamsun s obľubou venoval témam z nórskej prírody alebo najvnútornejšej ľudskej psychológie. Stal sa uznávanou osobnosťou celého Nórska, známou po celom svete.
Keď skončila vojna, Hamsun bol najprv internovaný na psychiatrickej klinike a potom umiestnený v starobinci. Počas vyšetrovania Hamsunovho prípadu nórski lekári označili jeho psychické schopnosti za „trvalo oslabené“. Nakoniec bol za kolaboráciu odsúdený na pokutu 325 000 nórskych korún.
Hamsun vyšetrovanie opísal v memoárovej knihe Na zarastených chodníkoch, vydaná v roku 1949, kde okrem svojej obhajoby dokazuje nadhľad a schopnosť sebareflexie. Po Hamsunovej smrti boli témy o jeho diele a živote na dlhý čas tabuizované.
Film
V roku 1996 natočil švédsky režisér Jan Troell filmovú biografiu Hamsun v hlavnej úlohe s Maxom von Sydowom, ktorý za stvárnenie Hamsuna získal niekoľko cien.
415 Palatia
415 Palatia je planétka v hlavnom páse planétok.
2575 Bulgaria
2575 Bulgaria je planétka s priemerom 18 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 4. augusta 1970.
Východopruská operácia (1945)
Východopruská operácia bola útočná akcia Sovietskeho zväzu cez druhú svetovú vojnu, ktorá trvala od 13. januára do 9. mája 1945 a skončila dobytím východopruského Königsbergu.
Situácia pred operáciou
Operácie v severnej časti sovietsko-nemeckého frontu súviseli do marca 1944 s prelomením blokády a zaistení prístupov k druhému najväčšiemu sovietskemu mestu Leningrad. Sovietsky postup tu však nebol natoľko dynamický ako v iných úsekoch frontu a definitívnu likvidáciu nebezpečenstva ťažko skúšanému mestu a zvyšku jeho obyvateľov umožnila až pobaltská operácia. V priebehu júla 1944 prebiehali ťažké boje medzi sovietskymi vojskami a nacistami na rieke Dvina. Červená armáda prenikla k pobrežiu Baltského mora v Rižskom zálive 31. júla 1944 a rozdelila nemecké sily na dve uskupenia, pričom sily v Estónsku zostali odrezané od zvyšku hlavných síl skupiny armád Sever. Rázne nemecké protiútoky 16. augusta 1944 (operácia Doppelkopf) však zatiahli sovietske sily tvrdých bojov, v ktorých ich čelné jednotky na čas padli do obkľúčenia a až 14. septembra znovuobnovili svoje postavenia a odrazili ďalšie nemecké protiútoky. V priebehu októbra sovieti útokmi smerom na Memel (dnes Klaipėda) oddelili celú nemeckú skupinu armád Sever v Pobaltí od zvyšku ich síl (skupina armád Stred v Poľsku a Východnom Prusku). Nemci sa však v Pobaltí energicky držali. Zoskupenie o sile asi 200 000 mužov na Kurónskom polostrove spočiatku pod vedením gen. Schörnera a neskôr gen. Hilperta vďaka podpore nemeckej Kriegsmarine vzdorovalo sovietskym silám až do 10. mája 1945. Viacerí nemeckí generáli, napr. Guderian pritom navrhovali Hitlerovi stiahnuť tieto vojská z predom stratených a strategicky nevýznamných pozícií pre ich racionálnejšie použitie v ohrozených častiach rúcajúceho sa frontu.
Prvá východpruská ofenzíva
Sovietske sily dosiahli hraníc Východného Pruska v októbri 1944. Centrom prvého nemeckého územia tzv. „Starej ríše“, ktoré sovietske sily počas vojny ohrozili pozemnými jednotkami bolo historické mesto Königsberg. Propagandistická hodnota tohto územia bola značná pre obe strany. Z Königsbergu podnikal od 13. storočia výpravy proti pohanským obyvateľom Pobaltia Rád nemeckých rytierov. Blízko Rastenburgu (dnes Kętrzyn) mal počas vojny Hitler jedno z 2 sídiel hlavného štábu, tzv. Wolfsschanze. Nemenej významný bol politický, ekonomický a strategický význam tohto regiónu.
Nacistická propaganda sa na boje na nemeckom území patrične pripravovala. Boli mobilizované oddiely domobrany, ktorá niesla vo Východno Prusku tradičné označenie Landwacht. 25. septembra boli tieto jednotky začlenené do nemeckej domobrany Volkssturm.
Druhá východopruská operácia a dobytie Königsbergu
Cieľom koordinovanej ofenzívy 1. pobaltského (I. Ch. Bagramian) a 2. (K.K. Rokossovskij) a 3. bieloruského frontu (I.D. Čerňachovskij) bolo izolovať vo Východnom Prusku vojská skupiny armád Stred, tak aby ďalej nemohli manévrovať pozdĺž Baltského pobrežia. 2. bieloruský front mal postupovať v súčinnosti s 1. bieloruským frontom (G.K. Žukov) cez Východné Pomoransko na Štetín.
Útok začal delostreleckou prípravou 1. pobaltského a 3. bieloruského frontu 13. januára 1945. 2. bieloruský front zaútočil o deň neskôr 14. januára. Dôležitým prvkom úspechu ofenzívy vo Východnom Prusku bol postup 1. a 2. bieloruského frontu od Varšavy smerom cez Mławu a Deutsch-Eylau na Marienburg, Elbing a Toruň. Silám nemeckej 2. armády sa pri tom podarilo ustúpiť za Vislu. 2. až 4. februára 1945 tak mali Nemci odrezané všetky pozemné ústupové cesty z Východného Pruska. Evakuácia civilistov a prísun zásob sa mohol uskutočniť iba po mori, kde však lode boli často terčom pre sovietske ponorky (napr. lode Wilhelm Gustloff, SS General von Steuben). náhľad|Mapa bojov o Königsberg 28. januára padol nemecký prístav Memel. Napriek tomu sa nemecké sily kŕčovite držali v oblasti Königsbergu, Pillau a Heilsberského opevneného priestoru. Sovietske ofenzívy boli v priebehu februára zastavené. O tvrdosti bojov hovorí samo za seba aj to, že pri jednom z nemeckých delostreleckých prepadov bol 18. februára 1945 pri Mehlsacku smerteľne ranený veliteľ 3. bieloruského frontu gen. Ivan Čerňachovskij. Následne ho nahradil pridelenec vrchného velenia generál Vasilevskij. 19. februára naviac Nemci zaútočili z posilneného samlandského predmostia a z Königsbergu s cieľom spojiť obe izolované zoskupenia. To sa im vytlačením síl 1. pobaltského frontu frontu aj podarilo. Najvyššie velenie následne 24. februára z organizačných dôvodov zrušilo veliteľstvo 1. pobaltského frontu a jeho jednotky spojilo s 3. bieloruským.
Druhá etapa sovietskej ofenzívy sa začala vo februári 1945. Sovietske vojská boli posilnené delostrelectvom, najmä 8 prápormi ťažkého delostrelectva. Zvyšky skupiny armád Stred, premenovanej na operačnú skupinu Samland sa zatiaľ tvrdo branili v oblasti Königsbergu a západne od neho. Spojené samlandské a königsberské zoskupenie tvorilo asi 11 divízií. Velil mu nemecký gen. Lasch.
V druhej polovici marci 1945 sa sovieti kvôli konsolidácii frontu sústredili na útok proti heilsberskému zoskupeniu nemeckých vojsk. Na začiatku apríla už bolo takmer celé Východné Prusko obsadené, s výnimkou Königsbergu a niekoľkých nemeckých zoskupení na pobreží.
4 dni pred samotnou pozemnou ofenzívou trvalo intenzívne letecké bombardovanie a delostrelecké ostreľovanie nemeckých opevnení. V dňoch 6.9. apríla sa začala posledná ofenzíva na mesto a pevnosť. Podnikli ju Vasilievského jednotky 3. bieloruského frontu zo severu a juhu. Sovietske sily sa pokúšali obkľúčiť nemecké sily v Königsbergskom opevnení východne od mesta a zabrániť im v prístupe k moru. V neobsadených častiach sa však Nemci stále bránili. 25. apríla bol dobytý Pillau (dnes Baltijsk) a „Baltská kosa“ bola obsadená o deň neskôr, čím Nemci stratili posledné možnosti evakuácie. Napriek tomu sa niektoré jednotky vo Vislanskom zálive a v Königsbergu nevzdali až do kapitulácie Nemecka 9. mája.
Záver
3. bieloruský front zajal pri likvidácií königsberského a samlandského uskupenia asi 189 000 Nemcov. Sovietske zdroje udávajú, že počas druhej fázy bojov od februára do apríla 1945 padlo pri východopruskej operácii 126 464 (mŕtvych a nezvestných) a ďalších 458 314 vojakov bolo ranených.
Belo IV.
Belo IV. (* november 1206 – † 3. máj 1270, Zajačí ostrov ) bol slavónsky údelný vojvoda v rokoch 12201226, sedmohradský údelný vojvoda v rokoch 12261235 a uhorský kráľ v rokoch 12351270, z rodu Arpádovcov.
Rodina
Manželka: Mária Laskarisová, dcéra nikajského cisára Teodora I.
Deti: Kunigunda (Kunhuta), Margita, Anna, Katarína, Alžbeta, Konštancia, Jolana, Štefan (neskorší uhorský kráľ Štefan V.), sv. Margita (po ktorej je pomenovaný ostrov na Dunaji v Budapešti (Margitsziget)), Belo
Obdobie do nástupu na trón
Belo IV. bol za kráľa korunovaný už ako 8-ročný. Kým však zasadol na trón, musel prežiť neľahkých 21 rokov. Počas nich zastával postupne funkcie slavónskeho a sedmohradského údelného vojvodu. Jeho vzťahy s otcom boli vždy veľmi napäté. Príčinou sporov bolo jednak manželstvo, ktoré uzavrel otec po zavraždení kráľovnej Gertrúdy, Belovej matky, no predovšetkým otcov spôsob vládnutia. Belo kritizoval najmä bezhlavé rozdávanie kráľovských majetkov. Konflikt medzi otcom a synom musel riešiť samotný pápež.
Nástup na trón
thumb|left|170px|Zobrazenie Bela IV. v [[Kronika Jána z Turca|Kronike Jána z Turca]]
Mongolský (tatársky) vpád
Formálnou zámienkou na útok bolo odmietnutie žiadosti Mongolov o vydanie Kumánov, ktorým sa kráľ dovolil usadiť v Uhorsku. Kočovní Mongoli pod vedením Chána Batu vpadli do krajiny cez slabo bránené karpatské priesmyky. Obranu hraníc kráľ i napriek správam prichádzajúcim z Kyjevskej Rusi nedokázal zabezpečiť.
Po správe o útoku nechal kráľ vyhlásiť brannú povinnosť pre celú krajinu. Lenže veľká časť uhorskej šľachty ešte nezabudla na tvrdý postup Bela po nástupe na trón a pomoc mu odmietla. Keďže čas rýchlo utekal a nepriateľ sa blížil, rozhodol sa Belo s malým vojskom vyjsť mu v ústrety. V bitke, ktorá sa odohrala 11. 4. 1241 pri rieke Slaná utrpelo kráľovské vojsko katastrofálnu porážku.
Belovi sa len s vypätím posledných síl a vďaka nezištnej pomoci niekoľkých mladých rytierov z jeho družiny podarilo Tatárom utiecť. Najskôr smeroval na sever do Nitry. Tam sa obrátil na západ a s Tatármi v pätách sa vydal k Viedni. Jeho bratranec Fridrich II. Babenberský ho však do mesta nevpustil, navyše ho podviedol a vynútil si odovzdanie 3 kráľovských komitátov – Bratislavského, Šopronského a Mošonského, i osobných cenností, ktoré mal Belo pri sebe. Sklamaný Belo pokračoval v úteku smerom na juh do Dalmácie, kde sa v kritickej chvíli uchýlil do prístavu Trogir, v ktorom bola nachystaná loď na plavbu cez more.
Keď už situácia pre neho vyzerala beznádejne, Tatári sa nečakane obrátili a vrátili sa domov. V hlavnom meste Mongolskej ríše totiž zomrel veľký Chán Ogotaj a Chán Batu sa chcel stať jeho nástupcom.
Obnova Uhorska po mongolskom vpáde
Po odchode Mongolov zostalo Uhorsko v zúboženom stave. Hlad, hladomor boli na dennom poriadku, dediny a mestá boli vyľudnené, ľudia poskrývaní v horách. Z hradov sa na území Slovenska uchránili iba kamenná Nitra, Bratislava, Fiľakovo, Komárno a Spišský hrad. Hlavnou úlohou Bela sa stala obnova zničenej krajiny. Kráľ sa pomeril so šľachtou, dokonca niektorých hrdinov obdaroval značnými majetkami, dal vybudovať kamenné hrady, podporoval rozvoj miest, ktorým udeľoval nové, alebo obnovoval staré privilégiá, do krajiny pozýval hostí, prevažne zo západnej Európy.
Ani potom však nemohol robiť to, čo ho najviac bavilo – venovať sa budovaniu krajiny. Zaplietol sa do niekoľkých konfliktov, z ktorých sa pre neho víťazne skončil iba jeden. V bitke pri Lajte bol totiž zabitý zradný Fridrich Babenberský, i keď výsledok bitky bol otázny. V roku 1246 sa stretol vo Zvolene s haličským kniežaťom Danielom Romanovičom, uzavrel s ním mier a spečatil to sobášom dcéry Konštancie s Danielovym synom Levom. Jednoznačne za kratší povraz ťahal vo vojne s Přemyslom Otakarom II. o rakúske dedičstvo po vymretých Babenbergovcoch. Po porážke pri Kressenbrunne sa obaja panovníci pomerili.
Šťastným nebol ani vzťah Bela so synom Štefanom. Ten sa nemohol dočkať, kedy zasadne na trón, no hlavne nesúhlasil s otcovou politikou priateľstva s českým kráľom. Medzi otcom a synom vznikla dokonca vojna, v bitke pri Isaszegu bol Belo porazený a krajina sa fakticky rozpadla na dve časti. V závere života musel Belo pretrpieť i smrť milovaného syna Bela, chorvátsko-slavónskeho vojvodu.
Pamätníky
V júni 2021 odhalili sochu Bela IV. v Banskej Bystrici, ktorej panovník v roku 1255 udelil mestské výsady a dal jej štatút slobodného kráľovského mesta.
Loubajac
Loubajac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Koloman Kemenczky
Koloman Kemenczky (Kálmán) (* 24. december 1846, Miškovec – † 1. máj 1925, Košice) bol slovenský pedagóg a publicista.
Životopis
Profesor chémie a prírodopisu v Banskej Bystrici (po 1883). Autor učebníc, rozprávok, fejtónov.
Norrois (Marne)
Norrois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ville-sous-la-Ferté
Ville-sous-la-Ferté je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Španielsko
Španielsko, dlhý tvar Španielske kráľovstvo , je krajina v juhozápadnej Európe na Pyrenejskom polostrove. Jeho pevnina hraničí na juhu a východe so Stredozemným morom (s výnimkou malej pozemnej hranice s Gibraltárom), na severe s Francúzskom, Andorrou, na severozápade s Biskajským zálivom a na západe s Atlantickým oceánom a Portugalskom. K územiu Španielska patria aj Baleárske ostrovy v Stredozemnom mori, Kanárske ostrovy v Atlantickom oceáne pri pobreží Afriky a dve enklávy v severnej Afrike, Ceuta a Melilla pri Maroku. S plochou je Španielsko štvrtou najväčšou krajinou Európy.
Španielsko je demokracia vo forme parlamentnej vlády v rámci konštitučnej monarchie. Je to krajina s dvanástou najväčšou ekonomikou (HDP) a vysokou životnou úrovňou (vysoký HDI). Je členom Organizácie Spojených národov, Európskej únie, NATO, OECD a WTO.
Paleolit a mezolit
Prvé známky ľudského osídlenia Pyrenejského polostrova sa datujú do obdobia paleolitu, konca treťohôr. Postupne sa tu objavovali okruhliakové industrie (najmä olduvan), rôzne staro- a stredo-paleotické kultúry a v mladom paleolite napríklad gravettien, epigravettien a magdalenien. K najvýznamnejším náleziskám z paleolitu patria oblasti v blízkosti Sorie, Madridu a Lisabonu, jaskyňa Castillo (Santander), terasy rieky Manzanaresu, jaskyňa Negra (Valencia) a ďalšie. Paleolitický človek sa živil najmä lovom zvierat a rybolovom.
Časť obdobia paleolitu sa v tejto oblasti vyznačovala jaskynným umením, ktoré sa okrem územia Francúzska zachovalo iba tu. Asi najznámejšou jaskynnou galériou je Altamira, objavená Marcelinom de Sautuola v roku 1879.
V mezolite asi došlo k splynutiu epigravettienského človeka a kultúry capsienu zo severnej Afriky. Na severe Španielska sa vyskytovala kultúra asturien.
Neolit
Neolit je charakteristický zmenou spôsobu života: z kočujúceho lovca-zberača sa stáva poľnohospodár, ktorý sa usadzuje v blízkosti vodných tokov a zakladá prvé stabilnejšie sídla. Objavujú sa prvé nálezy tkanín, kovových predmetov a nástrojov, ale najmä keramiky. Tento spôsob života a nové zručnosti sa sem dostávajú z Mezopotámie, no má i svoje lokálne osobitosti: vzniká tu napríklad kultúra zvoncovitých pohárov, známa neskôr aj v západnej Európe. Objavuje sa zreteľný kult uctievania mŕtvych a typické pohrebiská pre toto obdobie: dolmeny.
Bronzová doba
Približne v roku 2000 pred Kr. sa v oblasti Pyrenejského polostrova rozvíja výroba bronzu – bohaté náleziská cínovca boli najmä na severozápade. Najvýznamnejšie vykopávky z tohoto obdobia sa nachádzajú v Los Millares (provincia Almería). Nastáva pomerne pokojné obdobie s rozvojom poľnohospodárstva a keramiky. Okolo roku 1100 pred Kr. sa sem z Blízkeho východu dostávajú Feničania. Usadzujú sa v Gadire (súčasný Cádiz) a začínajú ovplyvňovať dianie v tejto oblasti. Súčasne prekračujú stredoeurópske národy (najmä Kelti) Pyreneje a usadzujú sa na juhu od nich (údolie Ebra, stredomorské pobrežie). Následkom je postupné zvýrazňovanie kultúrnych rozdielov medzi jednotlivými oblasťami polostrova: juhovýchod sa dostáva pod vplyv stredomorských národov, atlantické pobrežné pásmo je pod vplyvom západnej Európy a vnútrozemie ovplyvňujú prisťahovalci zo severu, ktorí so sebou prinášajú znalosti nového kovu – železa.
Najvýznamnejší vplyv na oblasť Pyrenejského polostrova v období posledného tisícročia pred Kr. mali mesto Tartessos a Kartágo, Iberovia, Feničania, Gréci a Kelti. Najmä Kartágo tu po strate Sicílie, Sardínie a Korziky získalo vďaka generálovi Hamilkarovi Barkasovi a jeho zaťovi Hasdrubalovi veľké územia: podarilo sa im dobyť celú južnú časť Pyrenejského polostrova až po rieku Ebro a potvrdiť ich podpisom tzv. „Dohody o Ebre“ s Rímom v roku 226 pred Kr. Hasdrubalov nástupca Hannibal sa rozhodol získané územie ešte viac rozšíriť; jeho vojenský úder na Saguntum vyvolal druhú púnsku vojnu, ktorej dôsledkom bolo v roku 206 pred Kr. vyhnanie Kartágincov Rimanmi z Pyrenejského polostrova.
Grécky vplyv sa uplatňoval najmä prostredníctvom obchodu: Gréci mali na pobreží Stredozemného mora niekoľko prístavov (najvýznamnejším bol pravdepodobne Emporion), ktoré čulo obchodovali s vnútrozemím. Ich vplyv však po príchode Kartága do oblasti postupne zanikol.
Kelti pôsobili na území polostrova vo viacerých skupinách; najvýznamnejšiu z nich tvorili Keltiberi, ktorí tu žili ako samostatné spoločenstvo až do roku 133 pred Kr., kedy Rimania dobyli ich hlavnú baštu, Numanciu.
Romanizácia a vznik Hispánie
thumb|right|Rímska Galícia za čias cisára [[Diokleciána (293)]] Dôležitým historickým medzníkom bolo postupné začlenenie národov Pyrenejského polostrova do rímskeho kultúrneho sveta. Začalo sa druhou púnskou vojnou (219202 pred Kr.). Vojenské akcie Rimanov mali spočiatku za úlohu len odrezať zásobovaciu cestu Hannibalovi, no neskôr zmenili taktiku a rozhodli sa Pyrenejský polostrov podmaniť. Viedli ich k tomu najmä ekonomické dôvody – bohaté náleziská kovov a úrodná pôda. V tomto období sa objavuje i nové meno pre túto oblasť – Hispánia. Obsadzovanie polostrova Rimanmi prebiehalo pomerne pomaly: trvalo od roku 218 pred Kr. až do 19 pred Kr., kedy do rúk Ríma padli aj územia Galície, Astúrie a Santanderu.
Samotná romanizácia sa rozdeľuje na tri obdobia:
Barbari
Obdobie príchodu barbarov na Pyrenejský polostrov je chaotické a historicky málo preskúmané. Známa je zmluva medzi barbarskými národmi a Constantiom III., zrejme z roku 411. V nej si zmluvné strany rozdelili polostrov na štyri oblasti: tarragonskú (ktorá zostala pod rímskym velením), Gallaeciu, luzitánsko-kartáginskú oblast a Baetiku, ktoré boli priznané barbarom. Vplyvy a územia obsadené jednotlivými národmi sa rýchlo menili, okrem Svébov významnú úlohu zohrávali Vizigóti. Príčinou tejto nestability a častých zmien boli hlavne občianske vojny. Na konci vlády Vizigótov došlo v dejinách tohoto územia k ďalšiemu zásadnému prelomu: jedna z bojujúcich strán požiadala o pomoc moslimov. Kalif al-Walid I. sa tak stal právoplatným nástupcom posledných vizigótskych kráľov, čo malo v ďalšom období za následok masívne a dobrovoľné prestupovanie obyvateľov na moslimskú vieru.
Stredoveké Španielsko
thumb|left|Rozsah moslimského vplyvu v stredovekej Európe. Začiatok tohoto obdobia kladú niektorí historici do 5. storočia (príchod barbarov), iní až do 8. storočia (príchod moslimov na Pyrenejský polostrov v roku 711). V každom prípade sa toto územie na dlhé storočia stalo moslimskou krajinou (známou ako Al-Andalus), čo výrazne ovplyvnilo miestne aj európske dejiny. Islam priniesol na polostrov jedno z vrcholných období španielskej kultúry a nastolil unikátnu politickú i hospodársku situáciu, ktorá nikde v Európe nemala obdoby. Významným faktom je aj to, že hoci sa tieto územia islamizovali, nedošlo k ich arabizácii – arabskí prisťahovalci tvorili totiž len veľmi malé percento celkového obyvateľstva. I to dokazuje, že súžitie islamu a kresťanstva bolo pokojné, islamizácia nenásilná a dobrovoľná. Kresťania v islamskom Španielsku sa nazývali mozarabi – pod podmienkou platenia určitých poplatkov mohli vyznávať svoju vieru a mať vlastné náboženské inštitúcie; moslimovia ich vo viere podporovali, prinášala im totiž zisk. Ako napísal jeden moslimský kronikár – kresťania prestupovali na moslimskú vieru len z troch dôvodov: ak chceli uniknúť kresťanskej spravodlivosti, nechceli platiť dane alebo chceli mať viac manželiek. Navyše otroci dostali slobodu.
Kresťanské kráľovstvá, ktoré na polostrove vznikli ako reakcia na moslimský vpád, boli rovnako v porovnaní so svojimi náprotivkom na východe unikátne. Panovník tu mal oveľa vyššiu, takmer absolútnu moc; šľachta a duchovenstvo nevlastnili pôdu (všetka neobrábaná pôda patrila kráľovi) a žili len z toho, čo im on sám poskytol. Navyše na hranici medzi kresťanským a moslimským svetom v tomto období existovala hranica (la frontera) – akési „územie nikoho“, kde žila veľká skupina slobodných roľníkov, ktorí tu na vlastné riziko obrábali dostupnú pôdu – pritom v ostatnej Európe vládlo nevoľníctvo. Moslimovia žijúci na kresťanskom území sa nazývali mudejári – dosiahli vysokú kultúrnu vyspelosť: v neskorom stredoveku mali v Zaragoze dokonca vlastnú univerzitu.
Vo včasnom stredoveku existovali na Pyrenejskom polostrove dve úplne odlišné skupiny: kresťanská s vidieckym, nerozvinutým a primitívnym hospodárstvom, ktorého základom bolo poľnohospodárstvo a chov dobytka, a moslimská. Tá mala výrazne obchodný charakter, s prosperujúcim hospodárstvom mestského typu, s dostatkom pevnej meny, kontrolujúca celý európsky trh so zlatom.
O znovudobytí moslimských území sa začalo v kresťanských oblastiach vážnejšie uvažovať až v 11. storočí, kedy boli kresťania už dostatočne silní: zrodila sa myšlienka reconquisty. Príčinou bol náboženský ideál „šírenia viery s mečom v ruke,“ ktorý sa v Európe objavil a viedol k vzniku prvých križiackych výprav. Dovtedy na boj nebol dôvod, pretože moslimovia na svojich územiach umožňovali slobodné vyznávanie kresťanskej viery.
Od 11. storočia prúdilo veľké množstvo moslimského zlata do kresťanských pokladníc prostredníctvom daní, ktoré moslimskí vládcovia platili vládcom kresťanským. Tieto dane, známe ako vazalské dávky (parias), sa s prestávkami vyberali až do polovice 15. storočia. V tom čase priplávali Portugalci do Guinejského zálivu a začali so strediskami v severnej Afrike (Sudán), produkujúcimi zlato obchodovať priamo. Tovar vyrábaný v moslimskej Granade stratil svoje odbytisko a Granada nebola ďalej schopná platiť. Katolícki králi potom tento štát zlikvidovali.
Hoci je Pyrenejský polostrov považovaný za veľmi príjemnú a úrodnú oblasť, skutočnosť je odlišná. Veľké výkyvy teploty a časté obdobia sucha sú tu bežné. Početné hladomory z neúrody tak výrazne ovplyvňovali stredoveké dejiny, architektúru i umenie Španielska. Rovnako slová Hispánia a „España“ (Španielsko) nemali vždy rovnaký význam. Za vlády Vizigótov slovo označovalo celý polostrov, potom do 12. storočia sa slovom „España“ v stredovekých kronikách označovali len moslimami ovládané územia. Potom sa znovu začal takto označovať celý polostrov bez ohľadu na územné členenie a aktuálnu politickú situáciu.
Raný stredovek (8. – 11. storočie)
thumb|right|Mapa Európy v roku 814 Bolo to obdobie rozkvetu moslimských území na Pyrenejskom polostrove; ich postupný úpadok je zároveň jeho koncom. V ôsmom storočí boli vizigótski králi nahradení moslimským emirom, kresťanstvo islamom a vidiecke hospodárstvo mestským. Tento proces začal 28. apríla 711, kedy sa v oblasti Gibraltáru vylodil moslim Tárik ibn Zijád, aby pomohol stúpencom Witiza proti vizigótskemu kráľovi Roderichovi. Tárik zvíťazil v bitke pri rieke Guadalete (19.26. júl 711, pri meste Lakka), v ktorej Roderich zahynul; to ho však nezastavilo a pokračoval v obsadzovaní ďalších území, až 11. novembra 711 dobyl Toledo. V auguste 712 sa spája s Músá ibn Nusajrom, ktorý sa vylodil v Algecirase, dobyl Sevillu a Méridu a spoločne s Tárikom obsadil Zaragozu (714) a Lugo. Al-Hurr sa v rokoch 716719 zmocnil oblasti dnešného Katalánska; as-Samh dobyl Narbonne (720) a Anbasa dokončil v tom istom roku obsadenie vizigótskej Septimánie.
Zábor území mal dve formy: V oboch prípadoch mohli kresťania – ak platili dane – slobodne vyznávať svoje náboženstvo. Moslimské sily boli malé, odhadujú sa dnes asi na 10 000 mužov; väčšinu tvorili Berberi zo severnej Afriky, Arabov bolo málo. Neskôr prišli Sýrčania v počte asi 30 000.
Amboise
Amboise môže byť:
Španielsko
Raný stredovek (8. – 11. storočie)
Hranice medzi kresťanskými a moslimskými územiami v 8. storočí tvorila línia vedúca údolím Miña a Duera, navarrsko-aragonským krajom Las Bárdenas, Cinco Villas, pustinou Violada, oblasťou Los Monegros a La Litera a léridskou nížinou. Tieto územia boli väčšinou pusté, veľmi riedko obývané a medzi obomi skupinami tak zostali len dve významnejšie styčné oblasti: stredné povodie rieky Ebro a katalánske pobrežie. Kresťania v týchto miestach postavili veľké množstvo opevnení a hradov, podľa ktorých dostali neskôr svoje mená – Kastília (lat. castella – hrad) a Katalánsko (krajina castlans, hradných pánov).
Podrobnejšie informácie sú v článkoch o Córdobskom emiráte a kalifáte, Astúrskom kráľovstve.
Neskorý stredovek (13. – 15. storočie)
Toto obdobie bolo charakteristické rozmachom kresťanstva a vznikli tu základy budúceho zjednoteného Španielska.
Novovek
Španielsko ako štát vzniklo postupným zjednocovaním viacerých kráľovstiev v 15. a 16. storočí. Ako štátny útvar malo najväčší svetový vplyv v 16. a 17. storočí, kým nepodľahlo v boji o nadvládu nad morom Anglicku. Následné nezachytenie obchodnej a vedeckotechnickej revolúcie malo za následok ďalší pokles bohatstva i politického vplyvu až za Francúzsko a Nemecko. Krajina v oboch svetových vojnách zostala neutrálna, výrazne však utrpela v občianskej vojne (19361939). Po smrti diktátora Francisca Franca v roku 1975 nastúpila krajina cestu k rýchlej demokratizácii a ekonomickému rastu. Tento proces vyvrcholil vstupom Španielska do EU v roku 1986. V súčasnosti bojuje najmä s vysokou nezamestnanosťou a útokmi teroristickej organizácie Baskicko a jeho sloboda (ETA).
Geografia
thumb|upright=1.5|Fyzická mapa Španielska (bez Kanárskych ostrovov)
Španielsko leží v juhozápadnej časti Európy, na Pyrenejskom polostrove. Jeho severné hranice tvorí pobrežie s Biskajským zálivom, severovýchodne susedí s Francúzskom, kde tvoria prírodnú hranicu Pyreneje, južne a juhovýchodne je hranicou pobrežie Stredozemného mora, západnú hranicu tvorí pobrežie Atlantického oceánu a hranica s Portugalskom.
Krajina leží v miernom klimatickom pásme. Najnižším bodom je Atlantický oceán – 0 metrov nad morom, najvyšším Pico de Teide na ostrove Tenerife (Kanárske ostrovy) – 3 718 metrov nad morom.
Vnútrozemiu Španielska dominujú vysoké náhorné plošiny ako Meseta León a La Mancha a pohoria Pyreneje, Sierra Nevada a Kantábrijské vrchy. Z týchto pohorí vytekajú rieky Tajo, Ebro, Duero, Guadiana a Guadalquivir. Údolné nivy sú pozdĺž pobrežia, najväčšia z nich leží pri Guadalquivir v Andalúzii, na východe sú údolia riek Segura, Júcar a Turia. Z východu Španielsko obmýva Stredozemné more, v ktorom sa nachádzajú Baleárske ostrovy; zo severu Biskajský záliv, zo západu Atlantický oceán, v ktorom sa nachádzajú Kanárske ostrovy.
Najvyššou horou je Pico de Teide na ostrove Tenerife, jedna z najväčších sopiek sveta. Na pevninskom Španielsku náleží prvenstvo hore Mulhacén pri Granade, nasleduje Pico de Aneto, najvyšší vrchol Pyrenejí.
Španielsko je vcelku bohaté i na prírodné zdroje – uhlie, železnú a medenú rudu, olovo, zinok, urán, ortuť, wolfrám, magnezit, kaolín a ďalšie. Má veľké plochy ornej pôdy – viac ako 27 %, trvalo je obrábaných cca 10 %.
Vláda a politika
náhľad|Bývalý španielsky kráľ [[Ján Karol I. (vládol 1975-2014) a s ním štyria bývalí španielski premiéri, zľava: José María Aznar (1996-2004), Mariano Rajoy (2011-2019), Felipe González (1982-1996) a José Luis Rodríguez Zapatero (2004-2011).]] náhľad|Zloženie [[Kongres poslancov|Kongresu poslancov po španielskych parlamentných voľbách v novembri 2019. PSOE je zobrazená červenou, PP modrou a VOX zelenou farbou.]] Najvyššími štátnymi orgánmi sú kráľ, parlament a vláda. Kráľ je hlavou štátu, reprezentuje štát navonok, zvoláva a rozpúšťa parlament. Má právomoc schvaľovať a vyhlasovať zákony. Je hlavou štátu na základe systému primogenitúry.
Španielsky parlament, oficiálne Generálne kortesy, je dvojkomorový, skladá sa z dolnej komory, Kongresu poslancov (350 poslancov) a hornej komory, Senátu (265 senátorov). Obe komory sú volené naraz a na obdobie štyroch rokov, pričom do dolnej komory sa volí na základe pomerného zastúpenia a volebným obvodom je provincia. V Senáte má každá provincia štyroch svojich zástupcov. Kortesy majú legislatívnu moc a kontrolujú fungovanie vlády.
Výkonná a riadiaca moc je zverená vláde. Jej poradným orgánom je Štátna rada. Predseda vlády môže byť zastúpený kráľom alebo parlamentom.
V krajine sa po páde Francovho režimu vytvorila pluralitná politická štruktúra, v ktorej dlhodobo dominovali dve strany – Ľudová strana (Partido Popular, PP) a Španielska socialistická robotnícka strana (Partido Socialista Obrero Espana, PSOE). Tieto strany boli schopné vytvoriť v 90. a 0. rokoch jednofarebné vlády s dostatočnou politickou podporou v parlamente. Po roku 2010 začali rásť na význame aj ďalšie politické strany, pričom medzi najdôležitejšie patrí stredová liberálna strana Občania (Ciudadanos, C's), ľavicová aliancia Unidas Podemos (Spoločne môžeme) a pravicová strana VOX. Okrem celošpanielsky etnicky španielskych strán v krajine pôsobia aj regionalisticky či etnicky orientované strany a hnutia. Medzi najvýznamnejšie patria katalánske a baskické strany. Sem možno zaradiť otvorene autonomistické strany Junts per Catalunya (Spolu pre Katalánsko, JxCat) a Katalánska republikánska ľavica (Esquerra Republicana de Catalunya, ERC) či Baskickú nacionalistickú stranu (Euzko Alderdi Jeltzalea/Partido Nacionalista Vasco, EAJ/PNV). Strana PP či jej predchodkyňa UCD vládla v rokoch 1979-1982, 1996-2004 a 2011-2019. PSOE zase v rokoch 1982-1996, 2004-2011 a od roku 2019. Najnovšie všeobecné voľby prebehli v novembri 2019, pričom v nich zvíťazila PSOE pred PP a 12. novembra 2019 PSOE sa dohodla na koaličnej spolupráci s Unidas Podemos.
Územia nárokované Španielskom
Španielsko žiada o navrátenie Gibraltáru, malej britskej dŕžavy na južnom pobreží. Bol obsadený počas Vojny o španielske dedičstvo v roku 1704 a bol priznaný Spojenému kráľovstvu v roku 1713 Utrechtskou zmluvou.
Španielske územia nárokované inými štátmi
Maroko si nárokuje španielske mestá Ceuta a Melilla a neobývané Španielske severoafrické dŕžavy na severnom pobreží Afriky. Maroko vyhlasuje, že tieto územia boli získané neoprávnene, nemohlo nijako zabrániť obsadeniu týchto území a nikdy neboli podpísané zmluvy o predaji.
Administratívne členenie
Španielsko sa delí na 17 autonómnych spoločenstiev (Comunidades Autónomas) a dve autonómne mestá (Ciudad Autónoma).
Súčasťou Španielska sú aj dve autonómne mestá, španielske enklávy v severnej Afrike:
Autonómne spoločenstva Španielska sa ďalej delia na 50 provincií.
Doprava
Doprava v krajine je charakterizovaná rozsiahlou sieťou ciest, diaľnic, železníc, vrátane vysokorýchlostných, letísk a prístavov. Geografická poloha Španielska robí z tohto štátu významnú spojnicu medzi Európou, Afrikou a oboma Amerikami. Väčšina siete ciest, diaľnic, železníc či iných druhov dopravy sa rozbieha z Madridu smerom k centrám jednotlivých oblastí.
Krajina disponuje cestnou sieťou v dĺžke (odhad z roku 1997), z toho má nespevnený povrch len. Rozsiahla sieť diaľnic a rýchlostných ciest – spolu – ju v hustote diaľničnej siete radí k popredným miestam v Európe.
Demografia
K 1. januáru 2008 obývalo Španielsko 46 063 511 obyvateľov; priemerná hustota zaľudnenia činila 91,2 obyvateľov na km², čo je mierne pod priemerom EU. Rozloženie obyvateľstva je silno nerovnomerné: zatiaľčo pobrežné oblasti a ostrovy sú veľmi husto zaľudnené, centrálne Španielsko je takmer pusté (kastílska provincia Soria má len 9 obyv./km²), trpiace dlhodobým starnutím obyvateľstva a jeho odchodom hlavne do Madridu, v ktorého aglomerácii žije 14 % obyvateľstva krajiny.
Veľa Španielov žije v západnej Európe, predovšetkým vo Francúzsku, Nemecku a Švajčiarsku, ďalej v USA, Kanade, latinskoamerických krajinách a v Maroku. Naopak v Španielsku žije početná kolónia Maročanov, Latinskoameričanov, Afričanov čiernej pleti, Číňanov, Rumunov a ďalších prisťahovalcov. Prirodzený demografický rast je nízky, prírastky obyvateľstva tvoria imigranti (pozri nižšie). S ohľadom na rozlohu krajiny a ďalšie vplyvy u obyvateľov existujú určité rozdiely fyziologické, charakterové, náboženské, jazykové aj vo všeobecnom vzdelaní.
Obyvatelia krajiny sa označujú ako Španieli; časť obyvateľov hovoriacich inými jazykmi než španielčinou považujú za Španielov len Kastílčanov a sami sa často prehlasujú za Galícijčanov, Baskov a Kataláncov. Cez tri štvrtiny obyvateľov sa hlási k rímskokatolíckej cirkvi, podiel ostatných náboženstiev je veľmi nízky.
Jazyky
[[Súbor:Spain languages.svg|thumb|right|upright=1.5|Jazyková mapa Španielska
]] Najvýznamnejším a zároveň úradným jazykom Španielska je španielčina (kastílčina). K ďalším úradným jazykom patria regionálne jazyky katalánčina (používaná na východe Španielska), baskičtina, galícijčina a arančina. Vedľa týchto jazykov sa v Španielsku vyskytujú tiež astúrčina (nie je síce regionálny úradný jazyk, ale v Astúrii je chránená miestnymi zákonmi), aragónčina, extremadurčina, leónčina a rôzne prechodné dialekty, ktoré však úradnými jazykmi nie sú.
Prisťahovalectvo
Zatiaľčo v 20. storočí bolo Španielsko krajinou, odkiaľ emigranti odchádzali (pred občianskou vojnou, frankizmom či ekonomickými krízami), na prelome 20. a 21. storočia zaznamenala silnú vlnu migrácie, ktorá, aj keď už o niečo slabšia, pokračuje dodnes. S čistou mierou imigrácie 1,5 % v roku 2005 bolo po Cypruse na druhom mieste v EU. V roku 2008 tvorilo 5 220 000 cudzincov 11,8 % obyvateľstva Španielska.
Spočiatku prevažovali medzi imigrantmi obyvatelia Afriky a Južnej Ameriky (hlavne Maročania a Ekvádorci), v posledných rokoch však medzi prichádzajúcimi prevážili Európania. Najväčšie zastúpenie majú Rumuni (729 000), rýchlo stúpa podiel Britov (352 000) a ďalších občanov starých štátov Európskej únie. Najviac imigrantov sa usadzuje v Madride a na pobreží Stredozemného mora, naopak Galícia či Astúria príliv cudzincov takmer nepocítili.
Najväčšie mestá a aglomerácie
upright=1.5|thumb|Mapa s aglomeráciami nad 300 000 obyvateľov
Ľudovít IV. (Východofranská ríša)
Ľudovít IV. zvaný Dieťa (* jeseň 893, Altötting - † 20. alebo 24. september 911) bol východofranský kráľ v rokoch 900-911.
Život
Už ako šesťročný bol 4. februára 900, necelé dva mesiace po smrti svojho otca Arnulfa Korutánskeho, korunovaný za východofranského kráľa. Išlo o prvú doloženú kráľovskú korunováciu vo Východofranskej ríši. V marci 900 mu vzdala sľub vernosti lotrinská šľachta.
Nakoľko maloletý Ľudovít nemohol vládnuť samostatne, vláda sa ocitla v rukách regentov, ktorých pred svojou smrťou určil ešte Arnulf Korutánsky. Rozhodujúce postavenie mal arcibiskup Hatto z Mohuča a biskup Salomo III. z Kostnice, ktorí svoje postavenie využili k získaniu veľkých dedičných majetkov pre svoje príbuzenstvo. Vychovávateľom mladého kráľa sa stal biskup Albero z Würzburgu. Svetským poručníkom sa stal Konrád, príbuzný Ľudovítovej matky Ody a manžel Ľudovítovej sestry Glismut. Slabosť ústrednej vlády znamenala opätovné posilnenie bývalej moc vojvodstiev, ktoré sa obnovili ako "mladšie" kmeňové vojvodstvá (Sasko, Durínsko, Bavorsko).
Za Ľudovítovej vlády sa konali ríšske snemy v Rezne (901), Forchheime (903) a Tribure (906). V prvých rokoch vlády sa Ľudovít zdržiaval najmä v Rezne v Bavorsku, neskôr sa zdržiaval (od roku 905 sporadicky, od roku 907 trvalo) v rýnsko-mohučskej oblasti (Frankfurt nad Mohanom, Tribur a Ingelheim).
Krajina bola v tejto dobe (až do roku 906) svedkom častých bojov medzi rodmi Konrádovcov a Babenbergovcov (tzv. Babenberský spor). Okrem toho z juhovýchodu začali krajinu od roku 900 ohrozovať Maďari. Roku 906 prenikli územím starého protivníka Východofranskej ríše, Veľkomoravskej ríše, až ku Sasku. Markgróf Liutpold sa pokúsil v nasledujúcom roku, prostredníctvom preventívneho útoku Maďarov zastaviť. Vojenské ťaženie sa však skončilo pri Bratislave ničivou porážkou Bavorov. V rokoch 909 a 910 napadli Maďari Švábsko. V lete 910 sa pokúsil mladý kráľ postaviť proti Maďarom na Lechskom poli pri Augsburgu. Utrpel tu však ťažkú porážku.
Radek Dosoudil
Radek Dosoudil (* 20. jún 1983, Mladá Boleslav) je český futbalový obranca, momentálne pôsobiaci v klube ŠK Slovan Bratislava.
Je odchovancom mladoboleslavského futbalu, od roku 1998 patril Sparte. Tu pôsobil v B tíme a bol na hosťovaní v domácej Mladej Boleslavi, od júla 2004 bol na hosťovaní v Jablonci. Všimol si ho turecký Denizlispor, ale po výmene celého vedenia a trénera s ním prestali počítať a v januári 2006 sa vrátil do Jablonca, s ktorým absolvoval zimnú prípravu. Na konci januára prestúpil do Slavie. V sezóne 2006/07 bol preradený do B-tímu a po skončení ročníka prestúpil do Artmedie Petržalka.
Trpasličia nepravidelná galaxia Sochár
Trpasličia nepravidelná galaxia Sochár je označenie galaxie s číslom ESO 349-G31 alebo PGC 621, čo je nepravidelná galaxia v Skupine galaxií Sochár. Nachádza sa vo vzdialenosti 10 miliónov svetelných rokov.
2577 Litva
2577 Litva je planétka s priemerom 31 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 12. marca 1975.
417 Suevia
417 Suevia je planétka v hlavnom páse planétok.
Štát (Mexiko)
border|thumb|upright=2|Mexické štáty
Mexiko (celým názvom Spojené štáty mexické, šp. Estados Unidos Mexicanos) je federatívny štát, ktorý sa skladá z 31 štátov a 1 federálneho dištriktu, ktorý tvorí hlavné mesto štátu Ciudad de México.
Kyškovice
Kyškovice je obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 282 obyvateľov, z toho 142 mužov a 140 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,0 roka (muži 40,5 roka, ženy 41,6 roka).
George Weah
George Manneh Oppong Ousman Weah (* 1. október 1966, Monrovia ) je bývalý libérijský futbalový útočník, politik a od 22. januára 2018 prezident Libérie.
14 rokov svojej profesionálnej kariéry odohral pre kluby vo Francúzsku, Taliansku a v Anglicku, pričom v dvoch z nich získal titul. V roku 1995 získal ocenenia Hráč roka, Futbalista Európy roka a Africký futbalista roka. Je považovaný za jedného z najlepších afrických futbalistov všetkých čias.