Archaikum
Vznik života
thumb|right|[[Formaldehyd]] thumb|right|Alfa [[aminokyselina]] thumb|right|[[Adenín]] Od vzniku Zeme asi pred 4,8 mld. rokmi po vznik prvých mikroorganizmov uplynulo niečo viac ako 1 mld. rokov. Mnohí vedci pokladajú tento zdanlivo dlhý časový úsek za predsa len nedostatočne dlhý na to, aby počas neho vznikli prvé živé bunky. Domnievajú sa, že zárodky života prenikli na Zem z vesmíru pred 3,8 až 3,5 mld. rokmi. V úlomkoch meteoritov sa viackrát podarilo dokázať prítomnosť organických zlúčenín a vyššie organizovaných molekulárnych útvarov. Pokladá sa za preukázateľné, že tento materiál nikdy neprišiel do styku s kvapalnou vodou. Preto sa kvalifikuje nanajvýš ako predstupeň života na Zemi. Tejto skutočnosti netreba pripisovať veľký význam, pretože podobné predstupne mohli vznikať aj priamo na našej planéte. Takmer určite prvým miestom vzniku života bolo more, a to dno plytkého teplého mora niekoľko metrov pod hladinou, kde vrstva vody čiastočne zoslabila intenzívne žiarenie. Medzi šesť najrozšírenejších prvkov vo vesmíre patria okrem vzácnych plynov hélia a neónu aj štyri biologicky najdôležitejšie prvky – vodík, kyslík, dusík a uhlík. Tieto bioprvky najskôr vytvorili pri teplotách okolo 20 °C prvotnú atmosféru, ktorá pozostávala z vodíka (H2), vodnej pary (H2O), amoniaku (NH3), a metánu (CH4). Neskôr vznikla druhotná atmosféra, ktorá popri vodnej pare, amoniaku a metánu obsahovala predovšetkým oxid uhoľnatý (CO), oxid uhličitý (Co2) a dusík (N2), pochádzajúce z plynov sopečného pôvodu. Na to, aby sa tieto veľmi malé molekuly mohli začať spájať v atmosfére alebo v povrchových vrstvách vody do väčších komplexov bola bezpodmienečne potrebná energia. Tej bolo dostatočné množstvo predovšetkým vo forme slnečného žiarenia s ultrafialovými lúčmi, ktoré dobre prenikali prvotnou atmosférou, ale aj v podobe prirodzených rádioaktívnych procesov, ktoré v praveku Zeme produkovali trojnásobné množstvo energie. Energiu dodávala aj horúca sopečná láva a elektrické výboje. Laboratórne pokusy potvrdili, že za prívodu energie možno z jednotlivých jednobunkových zložiek prvotnej atmosféry syntetizovať zložité organické zlúčeniny. Z metánu a vody vzniká formaldehyd (H2CO) a vodík, z metánu a amoniaku kyselina kyanovodíková (HCN) a vodík. Z formaldehydu, kyseliny kyanovodíkovej a amoniaku môže za prístupu tepla vzniknúť aminoacetonitril [CH2(NH2)-CpN] a voda a pri ďalšom pôsobení tepla a dostatočnom prívode vody vzniká glycín [CH2(NH2)-COOH] a amoniak. Glycín je najjednoduchšia aminokarbónová kyselina. Je dokázané, že dostatočnom prívode energie sa z komponentov prvotnej atmosféry pravidelne vytvárajú vyššie organické zlúčeniny. Ide predovšetkým o aminokyseliny, popri nich aj o kyselinu mliečnu, močovinu, adenín alebo amíny. Je pozoruhodné, že prednostne vznikajú také látky, ktoré sú blízke stavbe živých organizmov. Organické zlúčeniny uhlíka, medzi nimi všetky aminokyseliny s výnimkou glycínu sa môžu vyskytovať v dvoch molekulárnych štruktúrach, z ktorých každá je zrkadlovým obrazom tej druhej. Pri laboratórnych pokusoch vznikala zmes, v ktorej boli obidve štruktúry zastúpené v rovnakom pomere. V živých organizmoch sa však vždy vyskytuje iba jedna forma, buď forma D alebo forma L. Tento spôsob výskytu je dôležitý pri vzniku buniek, ktoré sú citlivé na svetlo. Aj počas praveku Zeme boli tieto formy rovnako hojné. Neskôr sa navzájom odčlenili. V priebehu ďalšej vývojovej fázy sa rozličné aminokyseliny za pôsobenia tepla až do 200 °C menili na kondenzačné produkty, na polymérne veľké molekuly podobné bielkovinám. Pri ochladzovaní vodných roztokov týchto proteínov nastala ich saoorganizácia na určité nadmolekulárne štruktúry. Tým vznikali mikrosféry a iné guľôčkovité útvary, ktoré sa podobali biologickým bunkám. Boli obklopené určitým druhom bunkovej steny, dôležitej pri procesoch látkovej premeny. Zatiaľ sa úplne nepodarilo objasniť ako tieto útvary získali genetický kód. Tri miliardy rokov neprerušená reťaz života na Zemi dokazuje, že teplota na povrchu za tento časový úsek nikdy neklesla pod 0 °C a nikdy nestúpla na 100 °C, ale udržiavala sa v tomto úzkom biokinetickom rozmedzí.