cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Severný Málosmadulu
Obývané ostrovy:Alifusi (na severnom bezmennom atole), Angolitímu, Fainu, Huluduffáru, Inguraidú, Innamádú, Kandoludú, Kinolas, Mákuratu, Maduvvarí, Mídú, Rasgetímu, Rasmádú, Ungúfáru, Vádú
Externé odkazy
Stránka Oceandots + obrázok atola z vesmíru - anglicky
NGC 1633
NGC 1633 je galaxia v súhvezdí Býk, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 9. decembra 1798.
Szentliszló
Szentliszló je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Letenye.
Má rozlohu 689 ha a žije tu 326 obyvateľov (2007).
Roézé-sur-Sarthe
Roézé-sur-Sarthe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zajíc
Zajíc môže byť:
Narsé
Narsé (prepis podľa modernej perzštiny: Narsí; v grécko-rímskych prameňoch: Narses [iný prepis: Narsés] alebo Narseus) bol perzský veľkokráľ z rodu Sásánovcov vládnuci medzi rokmi 293 a 302. Jeho otcom bol kráľ Šápúr I., bratmi králi Hormizd I. a Báhrám I. Pred svojim nástupom na trón bol Narsé arménskym kráľom, zdá sa však, že ho Rimania z Arménie vyhnali už koncom osemdesiatych rokov 3. storočia.
Kráľovskú hodnosť si musel Narsé vybojovať v občianskej vojne s Báhrámom III., svojim prasynovcom, ktorý nastúpil na trón po smrti kráľa Báhráma II. Aj keď v tejto veci sa mu podaril rýchly úspech, hneď sa zaplietol do vojny s Rimanmi (kvôli Arménii), ktorá po počiatočných víťazstvách skončila debaklom – kráľ musel v rokoch 297/298 začať vyjednávať s cisármi Galeriom a Diocletianom. Následná mierová zmluva znamenala stratu západnej Mezopotámie a niektorých oblastí na západnom brehu Tigridu a nevýhodná bola aj ekonomicky, lebo všetok perzsko-rímsky obchodný styk sústreďovala do mesta Nisibis na rímskom území. Narséovu porážku úplne odčinil až Šápúr II. v šesťdesiatych rokoch 4. storočia.
Vnútropoliticky sledoval Narsé umiernenejšiu náboženskú politiku ako králi Báhrám II. a III. Aj keď si Kartír, faktický prvý minister ríše a asi hlavný organizátor prenasledovania inovercov, udržal určitý vplyv, Narsé zastavil napr. perzekúciu manichejcov, ktorí boli od tých čias tolerovaní.
Narsé, ktorý po sobe zanechal známy Páikúlský nápis, v ktorom sú opísané aj okolnosti jeho nástupu na trón, zomrel roku 302 a vládu v perzskej ríši po ňom zdedil jeho syn Hormizd II.
Kunovice (okres Vsetín)
Kunovice je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 632 obyvateľov, z toho 314 mužov a 318 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,9 roka (muži 38,8 roka, ženy 43,0 roka).
Pentium Pro
right|thumb|Intel Pentium Pro Pentium Pro je mikroprocesor šiestej generáce x86 architektúry vyrábaný firmou Intel založený na architektúre CISC, nástupca mikroprocesora Intel Pentium. Predstavený bol 1. novembra 1995. Pôvodne mal úplne nahradiť jestvujúci procesor Pentium, ale neskôr bol jeho cieľový segment zúžený na serverové a iné high-end použitie. Pentium Pro mohol byť osadený aj do dvoj a štvor procesorových systémov. Zasadzoval sa do veľkých obdĺžnikových pätíc Socket 8. Pentium Pro bol plne optimalizovaný pre 32-bitové aplikácie, v nich bol o 25-35% rýchlejší ako Pentium na rovnakej frekvencii. V 16-bitových aplikáciách bol rýchlejší priemerne o 20%. Procesory Pentium Pro boli taktované na frekvenciách od 150 do 200 MHz.
Zámok Tours
right|thumb|Zámok Tours Zámok Tours sa nachádza v meste Tours v departemente Indre-et-Loire, región Centre-Val de Loire a patrí k zámkom pri Loire. Jeho existencia sa datuje od 11. storočia.
Na zámku je aj výstava maliarskych diel (Joan Miró, Daniel Buren...) a expozícia z histórie Touraine i audiovizuálna montáž dejín mesta Tours.
NGC 1634
NGC 1634 je galaxia v súhvezdí Býk, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 10. decembra 1798.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Convair B-36
Convair B-36 (prezývaný "Peacemaker" – v prekl. "Mierotvorca") bol strategický bombardér skonštruovaný spoločnosťou Consolidated Vultee a používaný výhradne USAF. B-36 bol najväčším sériovo vyrábaným lietadlom s piestovými motormi. Zároveň mal aj najväčšie rozpätie krídel medzi bojovými lietadlami, pričom v tomto ho prekonávajú iba niektoré vojenské transportné lietadlá. B-36 bol prvý bombardér schopný doručiť jadrové alebo termonukleárne zbrane v plne uzavretej bombovnici. S doletom vyše a s maximálnou záťažou najmenej  bol B-36 prvý interkontinentálny bombardér, ktorý stanovil štandard pre neskoršie stroje USAF ako, napr. B-52 Stratofortress, B-1 Lancer a B-2 Spirit.
Vznik a vývoj
thumb|right|Vzlet XB-36. Namiesto štvorkolesového podvozku má len dve obrie pneumatiky
Genéza vývoja B-36 sa dá datovať do prvej polovice roku 1941, teda ešte pred vstupom USA do druhej svetovej vojny. V tom čase sa zdalo, že pád Veľkej Británie je veľmi reálny, a to by znamenalo koniec úvahám o začiatku strategického bombardovania Nemecka. Preto bol potrebný nový druh takých bombardérov, ktoré by boli schopné štartovať priamo z územia Spojených štátov a bombardovať ciele v okupovanej Európe. United States Army Air Corps (predchodca USAF) začali 11. apríla 1941 súťaž na konštrukciu bombardéra s veľmi dlhým doletom. Lietadlo malo dosahovať maximálnu rýchlosť /h, cestovnú rýchlosť /h, malo mať dostup a dolet aspoň  vo výške 7 600 metrov. Tieto požiadavky boli pre vývoj v krátkom čase príliš vysoké, takže 19. augusta 1941 boli zredukované na dolet aspoň, bojový dolet so  nákladom bômb, cestovnou rýchlosťou medzi 380 až /h a dostupom.
Potom čo Studená vojna nabrala na obrátkach Berlínskou blokádou v roku 1948 a prvým atmosférickým testom sovietskej atómovej bomby v roku 1949, hľadali americkí vojenskí stratégovia bombardéry, schopné doručiť veľké a ťažké jadrové bomby prvej generácie. B-36 bolo vtedy jediné americké lietadlo schopné takéto bomby dopraviť z letísk na americkej pôde na ciele v Sovietskom zväze.
Koncepcia B-36 bola síce už od začiatku zastaraná – teda lietadlo poháňané piestovými motormi vo veku prúdových stíhacích lietadiel – ale jeho "prúdový súper" B-47 Stratojet, ktorý sa stal operačne využiteľným až v roku 1953, nemal ani schopnosť doletu zo základní v Severnej Amerike na ciele v ZSSR a ani nebol schopný niesť vtedajšiu obrovskú vodíkovú bombu. Tohoto neboli schopné ani ďalšie dva bombardéry tých čias s piestovými motormi, B-29 a B-50. Medzikontinentálne balistické rakety sa stali strašiakom doby až v 60. rokoch. Až pokým sa B-52 Stratofortress nedostal do výzbroje ku koncu 50. rokov, B-36 "Peacemaker" bol ako jediným skutočným medzikontinentálnym bombardérom hlavnou oporou Strategic Air Command (velenie strategických vzdušných síl). thumb|left|XB-36 vedľa B-29 Potom, keď sa generál Curtis LeMay stal veliteľom Strategic Air Command a zmenil ho na efektívnu silu, bol B-36 hlavným nástrojom a srdcom pre jeho operácie. Mohol niesť viac ako štyrikrát toľko nákladu ako B-29, dokonca viac ako B-52. B-36 bol síce pomalý a nemohol dotankovať palivo vo vzduchu, ale mohol lietať na ciele vo vzdialenosti a zotrvať vo vzduchu 40 hodín. A ešte mal iné eso v rukáve: lietal vo veľmi veľkých výškach, čo bolo možné vďaka veľkej ploche krídiel. Toto ho chránilo pred všetkými vrtuľovými stíhačkami tej doby, dokonca aj pred prvými prúdovými stíhačkami.
Napriek všetkým pozitívam bol B-36 náročný na obsluhu, náchylný na katastrofálne požiare motorov v prvých rokoch služby a iné nákladné poruchy. Toto všetko oprávňovalo jeho kritikov, hovoriť o ňom ako o "veľkom miliardovom omyle". Hlavne pre Námorníctvo Spojených štátov to bol nákladný omyl, odvracajúci Kongresové financovanie a záujem od námorného letectva, lietadlových lodí vo všeobecnosti a hlavne od námorných jadrových bombardérov schopných štartu z lietadlových lodí. V roku 1947 námorníctvo zaútočilo na projekt financovania B-36, ktoré podľa nich nespĺňalo podmienky stanovené Pentagónom. Námorníctvo verilo, že dominancia lietadlových lodí v Pacifiku počas druhej svetovej vojny sa ukázala ako rozhodujúca aj pre budúce možné vojnové konflikty. Preto námorníctvo navrhlo lietadlovú loď USS United States, akúsi "superlietadlovú loď", ktorá by bola schopná vyslať veľké skupiny taktických či jadrových bombardérov. Preto tlačili pre presmerovanie financovania projektu B-36 na USS United States. Vzdušné sily projekt B-36 obhájili a projekt USS United States bol definitívne zrušený ministrom obrany Louisom Johnsonom. Niekoľko vysokopostavených funkcionárov námorníctva spochybňovalo rozhodnutie vlády, poukazujúc na konflikt záujmov kvôli niekdajšej Johnsonovej pozícii vo vedení spoločnosti Convair.
Tento rozruch a aj význačná miera použitia lietadlových lodí počas Kórejskej vojny rezultoval v návrh a objednávku lietadlových lodí triedy Forrestal, ktorých veľkosť bola porovnateľná s navrhovanou USS United States. Ich návrh ale smeroval k všestrannejšiemu využitiu takýchto kapacít, a to pre stíhacie, útočné a prieskumné lietadlá, lietadlá pre elektronický boj, lietadlá včasného varovania a protiponorkové lietadlá. V tom istom čase boli strategické bombardéry takisto považované za rovnako dôležité pre národnú obranu a ako výsledok sa obe velenia už nikdy nestretli v spore o tie isté financie z rozpočtu.
Konštrukcia a vývoj
right|thumb|Testovanie štrukturálnej pevnosti trupu B-36 Keďže obsadenie Veľkej Británie by znemožnilo využívať tamojšie základne k náletom na Nemecko, americké bombardéry by museli štartovať priamo z územia USA. To by vyžadovalo bojový dolet aspoň. Preto velenie United States Army Air Corps hľadalo vhodné riešenie. Zo súťaže z 11. apríla 1941 teda vzišiel koncept B-36 od Consolidated Vultee Aircraft Corporation (neskôr Convair). I keď potreba bombardovania Nemecka zo Severnej Ameriky nakoniec nikdy nevyvstala, projekt i tak nebol zrušený, keďže B-36 mohol zohrať dôležitú úlohu na bojisku v Pacifiku.
Z B-36 sa stalo lietadlo skutočné obrích rozmerov, bolo o dve tretiny dlhšie ako predchádzajúci superbombardér B-29. Rozpätie a výška B-36 prekonali Antonov An-22, najväčšie sériovo vyrábané lietadlo s vrtuľovým pohonom. Iba so zrodom Boeingu 747 a Lockheedu C-5 Galaxy, ktoré boli navrhnuté o dve desaťročia neskôr, sa stali lietadlá schopné uniesť ťažší náklad ako B-36 skutočnosťou.
Krídla B-36 sú veľké aj v porovnaní s lietadlami v dnešnej dobe, prekonávajúc dokonca aj rozmer krídiel C-5 Galaxy. To umožňovalo B-36 niesť dostatočnú zásobu paliva na prekonanie veľkých vzdialeností bez potreby dotankovania. Plocha krídla umožňovala výstup do takej operačnej výšky, ktorú neboli schopné dosiahnuť žiadne vrtuľové ani prúdové stíhacie lietadlá tej doby. Všetky B-36 boli schopné letieť vo výškach nad. V letových denníkoch posádok sa často objavovali zápisy o simulovaných náletoch na mestá v USA z výšky takmer.
Veľká plocha krídla a možnosť štartu prúdových motorov dali B-36 veľký priestor medzi bodom straty rýchlosti a maximálnou rýchlosťou v týchto výškach. To robilo z B-36 lepšie ovládateľné lietadlo vo veľkej výške ako prúdové stíhacie lietadlá USAF tej doby, ktoré buď nemohli do výšky vôbec vystúpať a ak aj mohli, tak pri manévrovaní rýchlo strácali rýchlosť.
Samotný pohonný systém B-36 z neho robil veľmi nezvyčajné lietadlo. Všetky B-36 mali šesť piestových motorov s radovým usporiadaním valcov Pratt & Whitney R-4360 Wasp Major. Napriek tomu, že všetkých šesť R-4360 dodávalo výkon 18 000 konských síl (13,4 MW), prvé B-36 boli pomalé a potrebovali dlhú vzletovú dráhu. Situácia sa zlepšila až príchodom novej verzie motora s výkonom 3 800 konských síl. Každý motor poháňal obrovskú trojlistovú tlačnú vrtuľu s priemerom 5,8 metra. thumb|right|Človek vyzeral v porovnaní s pneumatikou hlavného podvozku XB-36 skutočne ako trpaslík Od verzie B-36D bol na každé krídlo inštalovaný pár prúdových motorov General Electric J47-19. Tie boli spätne nainštalované aj na verziu B-36B. Tak sa stal z B-36 desaťmotorový stroj, to nemalo žiadne iné sériovo vyrábané lietadlo. Tieto štyri prúdové motory významne vylepšili podmienky pri štarte. Počas letu k cieľu boli tieto motory vypnuté kvôli ušetreniu paliva.
B-36 mala 15-člennú posádku. Tak ako v prípade B-29, bola aj tu pretlaková kabína spojená so zadnou časťou pomocou pretlakového tunela cez bombovnicu. Posádka sa cez tunel presúvala pomocou kladky zavesenej na lane.
Prototyp XB-36 mal jednokolesový hlavný podvozok, ktorého pneumatiky boli najväčšie dovtedy vyrobené – s priemerom, široké a vážili. Bolo na nich použitej toľko gumy, že by sa z nej dali vyrobiť pneumatiky pre 60 osobných automobilov. Tieto pneumatiky vytvárali taký vysoký tlak na jednotku plochy, že XB-36 mohol pristávať iba na troch leteckých základniach USAF. Preto bol čoskoro vymenený za štvorkolesový.
Výzbroj
right|thumb|Spodná alebo vrchná obranná veža s dvojicou kanónov Štyri bombovnice pojali dokopy takmer nákladu bômb, viac ako 10-násobok toho čo B-17 Flying Fortress. B-36 nebola vyvíjaná ako nosič jadrových zbraní, keďže v dobe vývoja lietadla boli tieto predmetom prísneho utajenia a o spôsobe ich prepravy sa len muselo rozhodnúť. Napriek tomu sa z B-36 stal bombardér pre ich nosenie okamžite po uvedení do služby. Vo všetkých hľadiskách okrem rýchlosti bola B-36 lepšia ako jej sovietsky náprotivok Tupolev Tu-95 uvedený do služby v roku 1956. Až pokiaľ sa dostal do výroby bombardér B-52 bola B-36 jediným lietadlom schopným niesť vodíkovú bombu Mark-17 prvej generácie, ktorá bola 7,5 metra dlhá, mala priemer 1,5 metra a vážila.
Obrannú výzbroj tvorilo šesť diaľkovo ovládaných vysúvateľných streleckých veží a pevná nosová a chvostová veža. Každá z nich bola vyzbrojená dvoma kanónmi, čo bolo dokopy 16 kanónov. To robilo z B-36 bombardér s najväčšou obrannou výzbrojou.
Výroba
right|thumb|Prototyp XB-36 pri prvom lete thumb|right|Prvý B-36A počas letu
Prvý prototyp XB-36 vzlietol 8. augusta 1946, ale rýchlosťou ani doletom nedokázal vyrovnať požiadavky stanovené United States Army Air Corps v roku 1941. Druhé lietadlo, YB-36, vzlietlo 4. decembra 1947. Malo vypuklý, bublinový tvar krytu kabíny pre lepší výhľad, ktorý bol použitý aj na sériové stroje. Taktiež motory použité na YB-36 boli výkonnejšie a efektívnejšie.
Prvých 21 strojov B-36A bolo dodaných v roku 1948. Nemali ešte žiadnu obrannú výzbroj, keďže ešte nebola k dispozícii. Keď boli dodané neskoršie modely, všetky B-36A boli zmenené na prieskumné verzie. Prvá verzia určená pre normálne operačné použitie bola B-36B, ktorej dodávky začali v novembri 1948. Tieto lietadlá spĺňali podmienky zo súťaže, ale mali veľké problémy so spoľahlivosťou motorov, dostupnosťou výzbroje a náhradných dielov. Neskoršie modely mali osadené výkonnejšie motory R-4360, vylepšený radar a zmenené priestory pre posádku. Inštalácia prúdových motorov zvýšila spotrebu paliva, a tým pádom sa skrátil dolet. Vývojom rakiet vzduch-vzduch sa stali obranné veže prekonané, takže sa pristúpilo k ich demontáži. Boli taktiež nespoľahlivé. Vo februári 1954 uzavreli USAF a Convair kontrakt na program "Featherweight" pre odľahčenie celého lietadla.
Odňatím šiestich streleckých veží sa zredukovala posádka z 15 členov na 9. Programom Featherweight III sa docielil väčší dolet a operačný dostup minimálne. Konfigurácia modelu B-36J-III (posledných 14 vyrobených kusov) tvorila jedna zadná radarom riadená strelecká veža, prídavné nádrže na krídlach a podvozok upravený pre zvýšenie maximálnej hmotnosti na.
Výroba B-36 sa skončila v roku 1954.
Verzie
thumb|right|Convair B-36B thumb|right|Prieskumná verzia RB-36D thumb|right|B-36H thumb|right|RB-36H letiaci vo veľkej výške
Prieskumné verzie
Viac ako tretina všetkých modelov B-36 boli určené na prieskum s označením RB-36. Pred zavedením typu Lockheed U-2, bola RB-36 hlavným nástrojom pre fotografický prieskum nad nepriateľským územím. Bolo to jediné americké lietadlo schopné doletieť do Ázie zo základní v USA a niesť veľkorozmerné kamery tých čias.
RB-36 bola pre takéto prieskumné akcie ako stvorená. Pre vysokú letovú výšku bola len veľmi ťažko dosiahnuteľná a veľká kapacita paliva umožňovala lety s dĺžkou viac ako 50 hodín. RB-36 mala pretlakovú kabínu s kamerou pre 7 členov posádky namiesto prednej bombovnice. Zadná bombovnica obsahovala palivové nádrže pre väčší dolet. Kamery RB-36 boli schopné urobiť fotografie s veľmi vysokým rozlíšením, napr. na fotografiách golfového ihriska z výšky boli rozoznateľné golfové loptičky. RB-36 sa odlišovali od ostatných verzií lesklým hlinníkovým náterom časti, v ktorej sa nachádzala kamera alebo rôznymi radarovými prístrojmi na zadnej časti lietadla pod trupom.
Operačné nasadenie
right|thumb|Personál a vybavenie potrebné pre údržbu a prevádzku B-36 B-36, vrátane jej variantov RGB-36, RB-36 a XC-99 boli v službe ako súčasť USAF Strategic Air Command od roku 1948 do roku 1958. Hlavnými jednotkami používajúcimi B-36 bolo 5. bombardovacie krídlo a 9. strategické prieskumné krídlo na základni Fairfield-Suisun (neskôr premenovaná na Travis) v Kalifornii, 6. bombardovacie krídlo na základni Walker v štáte Nové Mexiko, 7. bombardovacie krídlo a 11. bombardovacie krídlo na základni Carswell v Texase, 28. bombardovacie krídlo na základni Ellsworth v Južnej Dakote, 42. bombardovacie krídlo na základni Loring v Maine, 72. bombardovacie krídlo na základni Ramey na Portoriku, 92. bombardovacie krídlo a 99. bombardovacie krídlo na základni Fairchild v štáte Washington a 95. bombardovacie krídlo na základni Biggs v Texase.
Žiadna B-36 nikdy nezhodila bombu ani nevypálila výstrel na nepriateľa.
Podmienky pre posádku
thumb|right|Kokpit B-36J Cvičné misie väčšinou pozostávali z dvoch častí: prvou bol 40 hodinový let nasledovaný údržbou a doplnením paliva na zemi; druhou bol 24 hodinový let. S ľahkým nákladom mohla B-36 uskutočniť 16 000 kilometrový nonstop let pri rýchlosti /h. Tá sa s použitím prúdových motorov mohla zvýšiť až na /h ale na úkor doletu. Pri 40 hodinovom lete s použitím prúdových motorov iba na štart a výstup do potrebnej výšky bol dolet približne.
V prípade bojových letov počas vojny by boli lety väčšinou jednosmerné, tzn. štart zo základní na Aljaške alebo v Grónsku, prelet nad ZSSR a pristátie v Európe alebo na Blízkom východe. Najväčšie obavy posádok boli ohľadom schopnosti prežitia následkov účinkov zbraní, ktoré niesli na palubách svojich lietadiel. Vznikali z relatívne nízkej únikovej rýchlosti lietadla z oblasti použitia týchto extrémne ničivých zbraní. Tieto obavy boli potvrdené aj pri testoch operácie Castle z roku 1954, pri ktorých boli poškodené B-36 pri simulácii úniku z dosahu 15-megatonovej explózie.
Vyradenie zo služby
Operačné použitie B-36 skončilo najmä pre:
B-36 bola vyraďovaná zo služby potom, čo ju začala od roku 1955 postupne nahradzovať B-52. Posledná doslúžila v roku 1959.
Dochované exempláre
thumb|350px|none|B-36J (s.č. 52-2220) vystavený v National Museum of the United States Air Force Do dnešného dňa sa zachovali štyri exempláre B-36:
Nehody
Počas služby B-36 došlo medzi rokmi 1949 až 1954 k havárii 10 strojov. Boli tiež zapojené do dvoch incidentov "Broken Arrow". 13. februára 1950 B-36 sériového čísla 44-92075, havarovala v neobývanej oblasti Britskej Kolumbie, čoho výsledkom bola prvá strata americkej jadrovej zbrane. Nikdy nebolo potvrdené či posádka odhodila jadrovú bombu do severného Pacifiku. Hľadanie miesta havárie trvalo nejaký čas a to, čo záchranný tím USAF našiel, zostalo utajené. 22. mája 1957 jedna B-36 omylom zhodila vodíkovú bombu Mark-17 na opustené územie pri pristávaní na základni Kirtland v Albuquerque, štát Nové Mexiko. Aktivovala sa iba konvenčná rozbuška, samotná bomba nebola odistená. Tieto incidenty boli po desaťročia utajované.
Špecifikácie (B-36J-III)
right|300px
Boris (prvé meno)
Boris je mužské krstné meno. Je to ruská podoba protobulharského mena Bogoris alebo Borises (v prameňoch ako Βόγορις, Βώγωρις, Βορίσης).
Význam môže byť zo slovanského slova „boj“. Alebo môže ísť o skrátenie slovanského mena Borislav, ktoré znamená „ten, ktorý bojuje za slávu“. Tiež môže ísť o meno z bulharčiny, ktoré je interpretované ako „vlk“, „malý“ alebo „biely leopard“.
Meniny na Slovensku má 14. októbra.
Vaněk
Vaněk je priezvisko, pozri Vaněk (priezvisko), napr.:
Rowena Morrillová
V roku 1971 získala bakalársky titul na University of Delaware.
Počas jej kariéry sa jej maľby objavili na stovkách obaloch kníh, na kalendároch, hracích kartách a časopisoch, ako je Playboy. Známe sú jej portréty Isaaca Asimova.
Jej dielo bolo vydané v knihách The Fanastic Art of Rowena, Imagine (vo Francúzsku), Imagination (v Nemecku) a The Art of Rowena.
V roku 1975 sa usadila v New Yorku, kde začala tvoriť fantasy obrazy. Žila v severnej časti štátu New York.
Zomrela 11. feburára 2021 ako 76 ročná po „rokoch zhoršeného zdravia“.
UZ-Daewoo
Uz-Daewoo (UZ-DaewooAvto) bol podnik, založený formou joint venture medzi Uzbekistanským štátom vlastnenou UzAvtosanoat a Južno Kórejským Daewoom. Spoločnosť vyrába autá pod názvom Uz-Daewoo a jeho dôležitosť stúpa na trhoch krajín SNŠ. Výrobný závod firmy sa nachádza v meste Asaka. Spoločnosť začala s produkciou 19. júla 1996. Iniciatíva na založenie Uzbekistanského automobilového priemyslu siaha do čias vlády Uzbekistanského prezidenta Islama Karimova. Za prvý polrok roku 2011 vyrobilo UZ-Daewoo 106 334 kusov automobilov. Spoločnosť zdieľa svoje továrne s GM Uzbekistan. V roku 2015 došlo k premenovaniu z UZ-Daewoo na Ravon
Hidejoši Tojotomi
Hidejoši Tojotomi (šindžitai: 豊臣秀吉, kjúdžitai: 豐臣秀吉) (* 1536 - 18. september 1598), známy aj pod menami Hijoši-maru (日吉丸), Tokičiró Kinošita (木下藤吉郎), Tokačiro či Hidejoši Hašiba, celým vznešeným menom Hašiba Čikuzen no Kami Hidejoši (羽柴筑前守秀吉) (1573 - 1597) bol japonský vojvodca a politik, jeden z najvýznamnejších mužov japonských dejín.
Narodil sa ako poddaný a na sklonku éry Sengoku sa vyšvihol až na najmocnejšieho muža Japonska. V skutočnosti je len málo známe o jeho živote a kariére pred rokom 1570. Tento rok datuje najstaršie dochované dokumenty a listy, ktoré spísal. Autobiografia, ktorú vydal, začína až rokom 1577, teda v dobe jeho autonómneho vedenia armády proti klanu Móri.
UZ-Daewoo
GM Uzbekistan
General Motors Uzbekistan, alebo GM Uzbekistan, bola založená v Marci 2008 ako súčasť novej joint venture, a Nexia a Matiz sa začali predávať pod značkou Chevrolet spolu s rozšírenou radou Európskych modelov Chevroletu vyrábaných v továrni v Asake. Táto joint venture je vlastnená Uzavtosanoat JSC (75%) a General Motors Corporation (25%).
Hidejoši Tojotomi
Predhovor
Sám Hidejoši sa pritom len veľmi málo zmieňuje o veciach zo svojej minulosti. Podľa tradície sa narodil v dedine Nakamura v provincii Owari, ako syn pešiaka, roľníka a chudobného samuraja Jaemona Kinošitu. Hidejošiho detské meno bolo podľa záznamov Hijošimaru, čo by sa dalo preložiť ako „dar slnka“. Známy je obraz Hidejošiho ako chlapca, ktorý sa nechal vyhodiť z chrámu len preto, aby sa mohol vrhnúť v ústrety dobrodružstvám. Cestoval do krajov pod správou Jošimota Imagawu, aby tu nejaký čas slúžil a zarobil si trochu peňazí. Hijoši, po obrade dospelosti známy teraz ako Tokičiró (alebo tiež Tokačiró) sa okolo roku 1557 vrátil do Owari a nechal sa zamestnať v službách mladého Nobunagu Odu. Zúčastnil sa prestavby hradu Kijosu, nad ktorou sa mu podarilo prevziať velenie a v neuveriteľne krátkej dobe stavbu dokončil. To samozrejme vyvolalo nevôľu a nenávisť medzi staršími vazalmi Odov, ktorí v ňom videli karieristu, navyše nízkeho pôvodu. Tokičiró potom prijal pozíciu Nobunagovho osobného nosiča sandálov a zúčastnil sa bitky pri Okehazame roku 1560. O štyri roky neskôr mu bolo povolené nosiť meno Hidejoši. Presvedčil mnoho vazalov z Mino, aby sa pridali na stranu Odov a opustili klan Saitó. Tieto prirodzené Tokičirove schopnosti na Nobunagu silne zapôsobili a vďaka tomuto skutku taktiež mohol roku 1567 tak ľahko získať Inabajamu, to keď sa Hidejošimu podarilo nájsť tajný chodník k zadnej časti hradu, ktorý viedol neďaleko pevnosti Sunomata. Neskôr, pravdepodobne okolo roku 1573, Hidejoši prijal priezvisko Hašiba, ktoré vzniklo spojením znakov z mien dvoch významných vazalov klanu Oda, Nagahideho Niwu a Kacuieho Šibatu. V tom čase sa taktiež oženil s dievčaťom menom Nene (niekedy uvádzanej tiež ako Ó-ne). Taktiež jeho matka sa predtým znovu vydala za Čikuamiho, opilca a grobiana. Tí spolu mali syna menom Hidenaga, ktorý tím pádom bol nevlastným bratom Hidejošiho.
Szentmargitfalva
Szentmargitfalva je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Letenye.
Hidejoši Tojotomi
Hidejoši Hašiba
Hidejoši velil vojskám v bitke o Anegawu, v roku 1570, a bol taktiež veľmi činorodý počas Nobunagovho ťaženia proti klanom Asai a Asakura. Významne sa zapísal do histórie roku 1573. Toho roku Nobunaga definitívne zničil klan Asai v provincii Ómi a venoval Hidejošimu tri okresy v severní časti tejto provincie. Zo svojho pôvodného hlavného stanu v Odani, čo bolo bývalé ústredie Asaiov, sa Hidejoši premiestil do Imahamy, prístavu na brehu jazera Biwa. Tu sa venoval domácim záležitostiam, postaral sa o rozšírenie výroby v manufaktúre na strelné zbrane, ktorú založili pár rokov naspäť ešte Asakurovia s Asaimi. Spolu s Nobunagom pokračoval v nekonečnej vojenskej mašinérii, a získaval početné skúsenosti po ďalších niekoľko rokov. Jeho prápory so zlatou tekvicou plápolali nad Nagašimou (1573-1574), Nagašinom (1575) a Tedorigawou (1577).
Szentmargitfalva
Má rozlohu 312 ha a žije tu 103 obyvateľov (2007).
Hidejoši Tojotomi
Západné ťaženie
Hidejošiho stanovište v Ómi bolo relatívne prechodné. V roku 1576 vyhlásil klan Oda vojnu klanu Móri. Nobunaga nariadil Hidejošimu vytiahnuť proti západným provinciám, aby spoločne s Micuhidom Akečim velil obrovskej armáde. Ten bol zodpovedný za podrobenie okruhu Sanin (ktorý obsahoval provincie Tanba, Tango, Tadžima a Inaba), zatiaľ čo Hidejoši postupoval do okruhu Sanjó (ktorý pozostával zo západných provincií hraničiacich s Vnútorným morom). V skutočnosti obidvaja muži získali za svoje úsilie nezávislosť v rozhodovaní, udelenú Nobunagom. Výnimkou bol Kacuie Šibata, zapletený do podrobovania provincií Ečizen a Kaga. Hidejošiho prvý zisk predstavovali hrad Himedži, hrad Kózuki a hrad Sajó. Himedži bolo získané mierovou cestou za výdatnej pomoci Kanbeia (Jošitaku) Kurodu, s ktorým sa Hidejoši čoskoro spriatelil, keď Kanbei dokázal presvedčiť svojho otca, aby sa vzdal strategicky významného hradu. Kózuki a Sajó, ktoré patrili Kacuhisovi Amakovi, boli dobyté silou. Odpor proti Hidejošiho výprave sa čoskoro stal tuhým. Nagaharu Beššó (Bečušó), ktorý sa vzoprel Hidejošimu, sa uzavrel na hrade Miki. Hidejoši zredukoval satelitní pevnôstky hradu Miki (šlo o satelity Hataja a Ogó) a pustil sa do bitky o Beššóovu pevnosť. Medzitým Naoie Ukita začal s útokmi na pozície Odov a Terumoto Móri poslal silnú armádu do Harimy. Móriho sily obkľúčili Kózuki a keď sa Hidejoši vydal na pochod, aby oslobodil obkľúčenú pevnosť, dostal od Nobunagu rozkaz stiahnuť sa. Kózuki padlo a Hidejoši pokračoval v dobývaní Miki, čo sa ukázalo byť ťažkým orieškom. Miki bolo povzbudzované k pokračujúcej obrane chrámom Išijama Hongandži v Seccu a klanom Móri. Zásobovanie bolo úspešné a Beššó sa húževnato bránil až do roku 1580. Je nutné poznamenať, že Hidejošiho západné ťaženie bolo pomalé a únavné. Veci sa začali zlepšovať až so zbehnutím Naoia Ukitu od Móriov k Hidejošiho vojskám, k čomu došlo práve roku 1580. Po tejto udalosti sa situácia vyvíjala v prospech Hidejošiho. Podarilo sa mu zabezpečiť provinciu Harimu, čo znamenalo výraznú oporu jeho síl v provincii Bizen. Túto výhodu bleskurýchle využil, pretože ešte v tom roku mohol vypraviť sily na sever do provincie Inaba a obkľúčiť Tottori, ďalší z významných bodov obrannej línie klanu Móri. Miestny pán, Tojokuni Jamana, rýchle prisahal vernosť Odom a opustil Tottori. Hradu velil Cuneie Kikkawa a po Jamanovej zrade zostal izolovaný. Hidejoši vydal rozkaz vyhladovať Tottori a po dvesto dňoch sa mu podarilo donútiť obrancov vzdať sa.
Anabáza Takamacu
V apríli roku 1582 vstúpil Hidejoši do provincie Biččú a obliehal hrad Takamacu. Takamacu bola kľúčová pevnosť, a preto Móriovia dbali o to, aby hrad nepadol. Pokiaľ by sa nepodarilo hrad udržať, provincia Biččú by bola stratená a medzi provinciou Aki, odvekým domovom Móriov a Odov by stála iba chabá prekážka v podobe provincie Bingo. Terumoto Móri bol opatrným veliteľom a nepodnikal nijaké agresívne ťahy proti Hidejošiho postupu. V skutočnosti sa Hidejoši ťažko prepočítal, keď veril, že víťazstvo bude ľahké. počas niekoľkých neúspešných pokusov o dobytie padlo viac ako 15 tisíc mužov na obidvoch stranách a situácia sa vôbec nepohla. Takamacu velil Muneharu Šimizu, nezdolný a oddaný bojovník, ktorý ignoroval všetky ponuky nepriateľa a vyzýval Hidejošiho, že pokiaľ o hrad stojí, bude ho musieť dobyť. Hidejoši v obavách z toho, že nakoniec Móriovia použijú svoju silu, sa rozhodol pre nekonvenčné riešenie. Poznamenal, že Takamacu stojí na planine a nachádza sa pod úrovňou morskej hladiny. Rozkázal teda, aby sa prehradila rieka Ašimórigawa a vyliala sa na planinu, na ktorej stálo Takamacu. Novovzniknuté jazero úplně odrezalo Šimizua a jeho posádku od okolitého sveta. Keď Terumoto dorazil so svojou armádou, nemohol sa kvôli umelému jazeru, ktoré obklopovalo Takamacu, dostať bližšie. Nezostávalo mu teda, než sa s armádou utáboriť na okolitých kopcoch a čakať, ako sa situácia vyvinie. Medzitým Hidejoši neúnavne ohrozoval osadenstvo hradu sústredenou paľbou z kanónov a pušiek ostreľovačov. Nechal taktiež poslať pre posily, a Nobunaga na jeho žiadosť vyslal kontingent pod vedením Micuhideho Akeči, ktorý však na západ nikdy nedorazil.
Jamazaki
20. júna 1582 bol Nobunaga zabitý Akečiho jednotkami v chráme Honnó v Kjóte. Osud Hidejošiho armády a budúcnosť celej krajiny záležali na tom, ktorá z obidvoch znepriatelených strán, armáda Odov alebo Móriov, sa o incidente dozvie prvá. Samozrejme sa Akeči snažil dostať správu o Nobunagovej smrti k Móriom, aby rozdrvili ich spoločného nepriateľa - Hidejošiho. Posol, ktorý bol s touto správou vyslaný však za necelých 48 hodín padol do Hidejošiho rúk. Medzitým sa o incidente dozvedel Kacuie Šibata. Bol však natoľko zamestnaný klanom Uesugi v provincii Eččú, že bolo nesmierne časovo náročné vyvliecť sa z konfliktu a napadnúť Micuhideho. Hidejoši mal ďaleko lepšiu možnosť dostať sa rýchle do Kjóta. Problém však predstavovali Móriovia. Vedel, že Takamacu balansuje na hranici porážky, avšak dokiaľ nepadne, nie je nádej, že by bolo možné sa s Móriami na čomkoľvek dohodnúť. Podarilo sa mu presvedčiť, s ohľadom na vleklé obliehanie a zbedačený stav posádky hradu, Muneharua, že pokiaľ spácha seppuku, nechá zvyšok osadenstva hradu na pokoji. Pri pohľade na svojich nemocných a vyhladovaných druhov Muneharu Šimizu súhlasil a pred zrakmi obidvoch armád si na loďke, ktorá plávala po zatopenej planine, otvoril brucho. To zaistilo pád Takamacu, ale hlavne umožnilo uzavrieť mierovú dohodu medzi Móriami a Odami, k čomu zásadne pomohlo taktiež priateľstvo generála Móriov Takakageho Kobajakawy a vyslanca Odov, Ekeie Ankokúdžiho. Terumoto súhlasil, že Odom pripadnú provincie Hóki, Mimasaka a Biččú. O pár dní neskôr sa dozvedel o Honnó, ale to už bol Hidejoši na rýchlom postupe ku Kjótu. Neuveriteľnou rýchlosťou sa Hidejoši dostal až do Seccú a porazil Akečiho oddiely (trvalo to necelé štyri dni). Micuhide sa veľmi nešťastne snažil prinútiť ku spojenectvu Nagahideho Niwu a Ukona Takajamu, ktorí by zdvihli počet jeho mužov na 20 tisíc. Po neúspechu v rokovaniach jeho vojsko malo iba 10 tisíc mužov a tí teda boli zapojení do bitky, ktorá vypukla 2. júla pri Jamazaki. Micuhide zaujal pozície južne od hradu Šórjúdži. Pravé krídlo bolo chránené riekou Jodó a ľavé na úpätí 270 metrov vysokej hory Tennózan. Hidejoši dokázal využiť situáciu a rýchle obsadil vrchol Tennózanu jednotkami pod vedením Kanbeia Kurodu, Hidenagu a Masaharua Mikodu. Jeho predvoj sa potom stretol s Akečiho silami na rieke Enmjódži. Bitka začala neúspešným pokusom Micuhideho síl zahnať Kurodu a jeho spoločníkov z Tennózanu. Hidejoši okamžite vyslal Nobuterua Ikedu, aby posilnil pravé krídlo jeho armády, ktorá práve prechádzala Enmjódži, aby sa stretla s jednotkami Nobuharua Cudu. Zároveň jednotky Kijohideho Nakagawu a Ukona Takajamu pokračovali v priamom útoku proti Akečimu. Spôsobili tak v radoch nepriateľa zmätok, ktorý za necelé dve hodiny dal nohy na plecia. Sám Micuhide zomrel počas úteku na hrad Sakamoto. Hidemasa Hori onedlho potom Sakamoto dobyl a Akečiho spolubojovníci boli vyhladení. Hidejoši konečne mohol ukázať Micuhideho hlavu pred Nobunagovým hrobom a stal sa tak ústrednou postavou jeho pohrebu. Bitka bola pojatá ako zádušná omša za zabitého pána, Nobunagu Odu.
Šizugatake
Hidejošiho znamenitá odpoveď na vraždu v chráme Honnó mu zaistila postavenie hlavnej dôležitosti na niekoľko nasledujúcich mesiacov. Ku škode Kacuie Šibatu teraz zaujímal rovnako vysoký post, ako Nobunagovi starší vazali. V skutočnosti bol Hidejoši od počiatku vnímaný ako kariérista a aj teraz je ťažké vysvetliť jeho rýchly postup v hierarchii Odov. Je jasné, že Hidejošimu dopomohol jeho talent a schopnosti. Viacmenej nepochybne najväčší podiel na jeho vzostupe mala Nobunagova povaha. Zdá sa, že Nobunaga občas pochyboval o svojich starších vazaloch už od nepokojných časov, ktoré vládli v provincii Owari pred rokom 1560. Taktiež Micuhide Akeči bol považovaný za kariéristu, pôvodom z pochybnej rodiny v provincii Mino, ktorý sa pripojil k Odom niekedy po roku 1565. Rovnako ako Hidejoši, aj on veľmi strmo vystúpal na vysoký post. Zároveň sa šuškalo, že sa Nobunaga chystá postupne zbaviť všetkých svojich starých vazalov, k čomu vyložene prispel aj pád Nobumóriho Sakumu, jedného z najstarších vazalov Odov, v roku 1580. Nikto nevedel nič isto a po Nobunagovej smrti sa začali vytvárať dva tábory. Jeden podporoval Hidejošiho, druhý Kacuie Šibatu. Rozdelenosť vyšla najavo počas debát o Nobunagovom nástupcovi. Hidejoši uprednostňoval Nobunagovho vnuka Sambóšiho (neskôr známy ako Hidenobu Oda a žil v rokoch 1582-1602), syna najstaršieho Nobunagovho syna a právoplatného dediča Nobutadu, ktorý bol zabitý v Kjóte počas incidentu v chráme Honnó. Naproti tomu Kacuie podporoval Nobutaku Odu, tretieho syna a účastníka bitky pri Jamazaki. Nagahide Niwa a Nobuteru Ikeda, ktorí sa stali spoluguvernérmi (bugjó) v Kjóte spolu s Kacuiem a Hidejošim. Na konferencii v Kijose, kde bola téma nástupcu horúčkovito diskutovaná, bolo panstvo Odov rozdelené medzi hlavných vazalov. Hidejoši obdržal provincie Jamaširó, Tamba a Kwači, zatiaľ čo Šibata získal provinciu Ečizen a severné okresy provincie Ómi. Kazumasu Takigawa, Hidejošiho oponent v Kijose, sa stal pánom v provincii Ise, kde sa opevnil v očakávaní vojny o nástupníctvo. Konferencia nepriniesla žiadne definitívne riešenie a k zdeseniu Nobutaku Odu ani žiadne výsledky pre neho. Pre Hidejošiho bola celá záležitosť iba formalitou, pretože sa považoval za správcu majetkov Odov s právom postaviť sa každému, kto by mu chcel prekážať. Táto okolnosť tvorila podstatnú časť listu, ktorý bol poslaný počas tohto obdobia jednej z jeho mladých manželiek (a ktorý bol doručený jej otcovi Tošiiemu Maedovi) a stálo v ňom: "Až nastane vhodný čas, vrátim sa do Ósaky a vytvorím tu stanovište pre mojich mužov. Dám im rozkaz, aby zrovnali so zemou všetky hrady a zakročili proti akejkoľvek známke rebélie. A aby strážili národ a mier na ďalších päťdesiat rokov."
Svadba čertov
Svadba čertov je štúdiový album skupiny Money Factor, ktorý v roku 1992 vydalo hudobné vydavateľstvo Tommü Records. Tento album je jediný, ktorý so skupinou naspieval Dodo Dubán.
V roku 2004 vydalo vydavateľstvo Forza Music reedíciu tohto albumu s názvom Svadba čertov (Spomienka na Doda).
Ridley Scott
Ridley Scott (* 30. november 1937, South Shields, Spojené kráľovstvo) je britský filmový režisér a producent nominovaný na cenu Oscara, Zlatý glóbus, Emmy a ocenený cenou BAFTA.
Je známy svojou štýlovou vizualizáciou a posadnutosťou pre detail. Medzi jeho filmy patria Votrelec, Blade Runner, Thelma & Louise, Gladiátor, Čierny jastrab zostrelený, Podvodníci, Kráľovstvo nebeské, Americký gangster a Pavučina lží.
Jeho brat Tony (1944 - 2012) bol tiež filmový režisér.
Ennordres
Ennordres je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
NGC 1635
NGC 1635 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 1. januára 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,5.
František Vaněk
František Vaněk môže byť:
Zámok Lude
right|thumb|Zámok Lude Zámok Lude sa nachádza na západnom brehu Loiry v meste Le Lude v departemente Sarthe, región Pays de la Loire a patrí k zámkom pri Loire. Vyznačuje sa najmä rozmanitosťou architektonických slohov od gotiky po klasicizmus.
Prvá časť stavby je od roku 1928 historickou pamiatkou, ostatné časti od roku 1992.
Vitamín B8
Vitamín B8 môže byť:
Hormizd II.
náhľad|Hormizd II. na minciach z čias jeho vládnutia Hormizd II. bol perzský veľkokráľ z rodu Sásánovcov vládnuci v rokoch 302309. Jeho otcom bol kráľ Narsé (vládol 293302), synmi králi Ádhar Narsé a Šápúr II.; okrem nich sú známi ešte synovia Hormizd a Šápúr (neskorší kráľ Sakov) a niekedy k nim býva zaraďovaný aj budúci veľkokráľ Ardašír II., ktorého však časť autorov označuje za syna Šápúra II.
Hormizd, ktorý zdedil ríšu po svojom otcovi Narséovi, sa z politických dôvodov oženil s kušánskou princeznou. Za jeho vlády nedošlo k väčším bojom s Rimanmi, aj keď niektoré neskoršie pramene, napríklad dosť problematická Arbélska kronika, tvrdia opak.
Z náboženského hľadiska bol Hormizd II. tolerantným panovníkom, a to aj voči kresťanom, perzekvovaným najmä za vlády Báhráma II. (276293) – v každom prípade však neboli zaznamenané žiadne prenasledovania. Hormizdovo panovanie je veľmi slabo doložené prameňmi, viac informácií je k dispozícii až o dynastických zmätkoch po jeho smrti, ktoré na perzský trón vyniesli budúceho veľkého dobyvateľa Šápúra II., vtedy v dojčenskom veku; pri týchto nepokojoch bol najstarší kráľov syn Ádhar Narsé po krátkej vláde zosadený a ďalší syn Hormizd skončil vo väzení.
Terézia
Terézia je ženské krstné meno. Jeho význam je nejasný. Pochádza z gréckeho Theresia „pochádzajúca z ostrova Thery“ alebo zo slova térésis s významom „opora“, „záštita“. Meniny na Slovensku má 15. októbra.
Lačnov
Lačnov je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 873 obyvateľov, z toho 425 mužov a 448 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,2 roka (muži 37,1 roka, ženy 39,2 roka).
Pentium II
Pentium II je mikroprocesor firmy Intel založený na architektúre CISC x86, nástupca mikroprocesora Intel Pentium MMX. Predstavený bol 7. mája 1997. Je založený na modifikovanej verzii jadra P6, ktoré bolo použité v procesoroch Pentium Pro, ale s vylepšeným výkonom v 16-bitových aplikáciách a s prídavkom v podobe MMX SIMD inštrukcií, ktoré boli predstavené už skôr v Pentiu MMX. Pôvodné Pentium II - Klamath bežalo na 233, 266 a 300 MHz so 66 MHz zbernicou, bolo vyrobené pomocou 0.35 µm výrobného procesu a produkovalo (na svoju dobu) obrovské množstvo tepla. Neskoršie verzie sa vyrábali až do frekvencie 450 MHz a pracovali na zberniciach 66 až 100 MHz. Výroba bola ukončená začiatkom roku 1999.
Rouessé-Fontaine
Rouessé-Fontaine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Panamerické majstrovstvá v pozemnom hokeji žien 2001
Panamerické majstrovstvá v pozemnom hokeji žien 2001 boli 1. Panamerické majstrovstvá v pozemnom hokeji žien, ktoré organizuje Panamerická federácia pozemného hokeja (PAHF). Konali sa od 8.18. marca 2001 v Kingstone, na Jamajke, za účasti 7 tímov. Titul získala reprezentácia Argentíny, ktorá zvíťazila vo všetkých stretnutiach.
Pentium MMX
thumb|Pentium MMX
Panamerické majstrovstvá v pozemnom hokeji žien 2001
Turnaj bol zároveň kvalifikáciou na Majstrovstvá sveta 2002, ktoré sa uskutočnili v Austrálii. Priamo sa na ne kvalifikoval iba víťaz. Ďalšie 3 družstvá sa kvalifikovali na Interkontinentálny pohár 2001 (kvalifikačný turnaj na MS 2002).
Pentium MMX
Pentium MMX je mikroprocesor založený na architektúre CISC, nástupca mikroprocesoru Intel Pentium. Zaviedol novú sadu inštrukcií s názvom MMX, ktorá bola určená na zvýšenie výkonu v multimediálnych aplikáciách.
Štandardne pracuje s frekvenciami 166, 200 a 233 MHz.
Vladimíra
Vladimíra je ženské krstné meno. Má slovanský pôvod a význam mena je „veľká vládkyňa“. Nositeľky tohto zriedkavého krstného mena oslovujeme Vlaďka, Vladka, Vladina, Vladi, Vlada, Vlaďa, Vladenka. Meniny na Slovensku má 16. októbra.
Klavírne trio
Klavírne trio môže byť
Stirlingova cena
Stirlingova cena je prestížne ocenenie, ktoré každoročne udeľuje The Royal Institute of British Architects (RIBA). Je pomenovaná po architektovi Jamesovi Stirlingovi (1926-1982). Cena sa udeľujú od roku 1996 a je najprestížnejšou cenou za architektúru v Spojenom kráľovstve. Jej nositelia sú ocenení finančnou odmenou 20 000 britských libier.
Je udeľovaná architektom, ktorých budovy sú významným prínosom do britskej architektúry za posledný rok. Architekt musí byť členom RIBA, budova však môže byť kdekoľvek v Európskej únií.
Ádhar Narsé
Ádhar Narsé (v grécko-rímskych prameňoch uvádzaný ako Adarnarses) bol perzský veľkokráľ z rodu Sásánovcov vládnuci krátko v roku 309. Jeho otcom bol kráľ Hormizd II. (vládol 302309), bratom kráľ Šápúr II., najvýznamnejší panovník Perzie v 4. storočí.
Ádhar Narsé nastúpil na trón hneď po smrti svojho otca, čoskoro si však znepriatelil perzských veľmožov a bol zabitý. V tradícii zmieňovaný dôvod – kráľova prehnaná krutosť – môže zodpovedať realite, môže ale byť aj neskoršou propagandou tých, ktorí dosadili na trón Šápúra II. Ak ide o dĺžku Ádhar Narséovej vlády, prijíma sa niekedy údaj Firdausího o štyridsiatich dňoch, aj keď básnik ich nevzťahuje na kráľa, ale na údajné interregnum medzi vládami kráľov Narséa a Šápúra II.
Karel Vaněk
Karel Vaněk môže byť:
Klavírne trio (dielo)
Klavírne trio je dielo určené pre rovnomenné hudobné teleso. Existuje množstvo týchto diel kolísavej kvality. Vyplýva to z toho, že hudba písaná pre klavírne trio slúžila spočiatku najmä pre oddych a pobavenie. Mnohí veľkí skaldatelia však našli v diele tohto druhu potenciál pre vyjadrenie hlbokých myšlienok a zložili diela, ktoré patria do základného komorného repertoáru.
História
Vznik tohto diela tesne súvisí so vznikom klavírneho tria - telesa a spadá do obdobia klasicizmu. V tomto období prešlo kalvírne trio i významnými zmenami. Dominantným nástrojom bol spočiatku klavír, husle boli akýmsi nástrojom ozdobujúcim skladbu a violončelo držalo len doplnkovú basovú líniu. Už v neskorých Haydnových triách však badať posun v tom zmysle, že violončelo dostalo viac priestoru. V klavírnych triách Mozarta a Beethovena už došlo k zrovnoprávneniu všetkých troch nástrojov, i keď klavír si samozrejme zachoval nenehraditeľný harmonický aspekt. Mierny útlm skladieb prišiel v období romantizmu, kedy boli rozšírené predsudky voči komorným telesám. V neskorom romantizme a v 20.storočí však klavírne trio nadobudlo zaslúženú vážnosť.
Szentpéterfölde
Szentpéterfölde je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Lenti.
Má rozlohu 1212 ha a žije tu 141 obyvateľov (2007).
Alexander Bach
Život
Narodil sa v Loosdorfe v Rakúsku. Ako mešťan patril k tretiemu stavu a neskôr sa stal vyhľadávaným viedenským advokátom. Už v roku 1848 získal miesto ministra vnútra. Titul baróna získal za zásluhy o trón roku 1852. Najprv sa usiloval „minister brigád” o premenu monarchie so silnými pozostatkami feudalizmu na demokratický štát s modernou správou. Vo funkcii ministra vnútra ho do svojho normalizačného kabinetu prizval knieža Schwarzenberg a od rozpustenia kroměřížskeho snemu v roku 1849 bol Bach nazývaný „muž budúcnosti”. Bol veľmi schopný a povahou karierista.
Po októbrovom krvipreliatí vo Viedni zbabelo utiekol preoblečený z mesta. Potom, čo za zosnulého Franza Stadiona prevzal ministerstvo vnútra v lete 1849, predstavoval Bach hlavného obnoviteľa „starých poriadkov”.
Maurice Jarre
Maurice-Alexis Jarre [móris alexis žar] (* 13. september 1924, Lyon, Francúzsko – † 28. marec 2009, Los Angeles, Kalifornia, USA) bol francúzsky hudobný skladateľ a dirigent, otec ďalšieho svetoznámeho hudobníka Jeana-Michela. Je považovaný za jedného z najúspešnejších skladateľov filmovej hudby.
Alexander Bach
Život
Na druhej strane sa za odsudzujúcou nálepkou absolutizmu skrývali aj pokroky v hospodárstve, technike a štátnej správe. Rozvíjal sa priemysel a obchod, budovali sa železnice a cesty, boli zrušené colné bariéry a zavedené okresy a kraje. Po prehratej vojne v roku 1859 bolo pomerne jednoduché pripísať Bachovi zásadnú a rozhodujúcu úlohu pri rozvrate ríše.
Po zvrhnutí bol Bach v rokoch 18591867 veľvyslancom v pápežskej kúrii. Roku 1893 zomiera v ústraní v rakúskom Schöngraberne.
Maurice Jarre
Skomponoval scénickú hudbu k viac ako 150 filmom, z ktorých Lawrence z Arábie (1962), Doktor Živago (1965) a Cesta do Indie (1984) režiséra Davida Leana získali cenu americkej Akadémie filmových umení a vied v kategórii Najlepšia pôvodná hudba. Jarre bol taktiež držiteľom piatich Zlatých glóbusov za pôvodnú hudbu k filmom Doktor Živago, Cesta do Indie, Pobrežie moskytov (1986), Gorily v hmle (1988) a Prechádzka v oblakoch (1995). Soundtrack s jeho hudbou k filmu Doktor Živago vyhral v roku 1967 cenu Grammy v kategórii Najlepšia pôvodná hudba z filmu alebo televízneho programu. Maurice Jarre má svoju hviezdu aj na Hollywoodskom chodníku slávy.
Mladosť
Jarre sa narodil v Lyone rodičom Gabrielle a Andremu Jarreovcom. Bol ruského pôvodu. Najskôr začal študovať inžinierstvo na parížskej Sorbonne, ale štúdium zanechal a proti vôli svojho otca sa rozhodol pre hudobnú kariéru. Nastúpil na Parížske konzervatórium, odbor kompozícia a harmónia, kde boli jeho učiteľmi skladatelia svetových mien ako Arthur Honneger či Louis Aubert. Za hlavný hudobný nástroj si vybral perkusie. V roku 1951 sa Jarre stal hudobným riaditeľom Ľudového národného divadla v meste Villeurbanne, pre ktoré skomponoval hudbu k 36 divadelným hrám vrátane slávneho Lorenzaccia. Spolupracoval so skladateľom Pierreom Boulezom a divadelnou spoločnosťou La Compagnie Jeana-Louisa Barraulta a Madeleine Renaudovej. Vedno s Rolandom Petitom napísal balet Notre Dame de Paris.
Film
Písaniu filmovej hudby sa Jarre začal venovať od začiatku päťdesiatych rokov 20. storočia. Spolupracoval s mnohými poprednými režisérmi (Georges Franju, David Lean, Serge Bourguignon, John Frankenheimer, William Wyler, Ronald Neame, René Clément, Alfred Hitchcock, Franco Zeffirelli, Richard Brooks, Arthur Hiller, John Huston, Elia Kazan, Robert Stevenson atď.). Jeho hudba zaznela vo filmových tituloch ako Topás (1969), Ryanova dcéra (1970), Človek, ktorý chcel byť kráľom (1975), Mohamed, boží posol (1976) či Posledný z veľkých (1976). Úspech zožali aj kompozície do televíznych seriálov Ježiš Nazaretský (1977) a Šogun (1980).