cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zlatá horúčka na Klondiku
Zlatá horúčka
Odhaduje sa, že počas zlatej horúčky prišlo do ľudoprázdnych oblastí okolo rieky Klondike až 100 000 ľudí, z toho v Dawsone ich bolo v roku 1898 30 000. Väčšina z nich však už prišla príliš neskoro na to, aby tu zbohatli. Boli to už dva roky od objavenia bohatého náleziska na Bonanza Creek. Všetky výnosné náleziská boli už zabraté a okrem toho bolo vyťaženého zlata stále menej a menej. No a keď prišli správy o nových náleziskách na Aljaške, ľudia sa začali húfne sťahovať tam a zlatá horúčka na Klondiku skončila.
Založenie mesta Dawson
thumb|Dawson v počiatkoch zlatej horúčky Na objavení zlata na Klondiku zbohatli nielen zlatokopi, ale aj podnikatelia alebo podnikavci. Jedným z najznámejších bol Joseph Francis Ladue, ktorý je považovaný za zakladateľa mesta Dawson. Joseph Ladue nebol žiaden nováčik. Žil na Yukone už od roku 1882 a skúšal šťastie ako zlatokop, obchodník a podnikateľ. Vlastnil pílu pri ústí rieky Sixtymile River, niekoľko desiatok kilometrov od Klondiku proti prúdu rieky Yukon. Joseph Ladue pochopil, že obchodovaním so zlatokopmi sa dá zarobiť viac, ako vlastným hľadaním zlata. Prišiel na sútok riek Klondike a Yukon iba 5 dní po šťastnom náleze Georgea Carmacka. Vytýčil tam pre seba 64 hektárový pozemok a šiel si ho okamžite dať zaregistrovať do Fort Constantine pri ústí Fortymile Creek do Yukonu, kde bola policajná stanica. Hneď po návrate z Fort Constantine sa pustil do stavby skladu a malej chatrče pre seba, ktorá zároveň slúžila aj ako hostinec. Ladue pomenoval vznikajúce mesto Dawson na počesť kanadského geológa Georga Mercer Dawsona.
Vzostup a pád slávy Dawsonu
V januári 1897 bolo v Dawsone asi 5 zrubových domov a malé stanové mestečko postavené prichádzajúcimi zlatokopmi. Na jar malo mesto už 1 400 obyvateľov a začali sa tu točiť veľké peniaze. Noc v Ladueovom hostinci stála 50 $, jedno vajce 1 $, päťminútový kúpeľ 1,5 $. V júni 1897 Harry Ash otvoril nový hostinec. Iba za prvú noc mal tržbu 30 000 $ a každú ďalšiu 3000 $. Po troch mesiacoch odišiel z Dawsonu so 100 000 $ vo vrecku. Koncom leta bolo v Dawsone už 10 hostincov, tanečnice v nich zarábali 100 $ za noc. Ladue začal predávať mestské pozemky po 200 $ za štvorcovú stopu (0,09 m²). Koncom leta mal Dawson už 3 500 obyvateľov. thumb|Yukon hotel v Dawsone postavený počas zlatej horúčky Najväčšia vlna prisťahovalcov však zasiahla Dawson až nasledujúci rok, keď sem dorazili ľudia putujúci mesiace zo Skagway a Dyea po rieke Yukon. Odhaduje sa, že zo 100 000 ľudí, ktorí sa vydali na cestu, ich sem dorazilo asi 40 000. Ceny mestských pozemkov vyleteli do závratných výšok - za jediný sa platilo až 40 000 $. V lete 1898 sa Dawson stal najväčším mestom na severoamerickom kontinente na západ od Winnipegu a na sever od San Francisca. Ešte v tom istom roku však jeho sláva začala upadať. Všetky bohaté náleziská zlata boli už zabraté a väčšina z novopríchodzích ľudí nemala šancu zabrať si nové. Mohli si nálezisko odkúpiť, to však bolo príliš drahé. A tak, keď v roku 1899 prišli zvesti o nových náleziskách zlata na Aljaške, väčšina ľudí sa presunula tam a počet obyvateľov mesta poklesol až na 8 000. V roku 1902, keď bol Dawson oficiálne ustanovený za mesto, tam žilo už menej ako 5 000 obyvateľov. Neskôr klesol počet obyvateľov až pod 1 000 a v súčasnosti tam žije 1 251 obyvateľov (údaj z roku 2001).
Severozápadná jazdecká polícia
thumb|Príslušníci jazdnej polície v Dawsone, rok 1900 Severozápadná jazdecká polícia, predchodca dnešnej Kráľovskej kanadskej jazdeckej polície, bola založená v roku 1873. Jej úlohou bolo udržiavanie poriadku v odľahlých západných oblastiach Kanady. Severozápadnej jazdeckej polícii pripadla aj dôležitá úloha udržiavať poriadok a bezpečnosť počas zlatej horúčky. Svoju úlohu zohrala tak dôsledne, že zlatá horúčka na Klondiku sa označuje za najbezpečnejšiu zlatú horúčku v histórii. Účinné pôsobenie kanadskej jazdnej polície ju urobilo známou po celom svete. Okrem iného musela v tých časoch jazdecká polícia zabezpečovať na Yukone aj kanadskú suverenitu proti územným expanzným nárokom USA. Na vrchole Bieleho priesmyku a priesmyku Chilkoot vybudovali colnice, kde kontrolovali, či má každý človek vstupujúci na územie Kanady potrebnú 1 tonu zásob. Tak isto zabezpečovali poriadok aj v Dawsone, čo vzhľadom na okolnosti nebolo vôbec jednoduché.
Ryžovanie zlata
thumb|Ryžovanie zlata na potoku Bonanza Creek Zlato sa na Klondiku ťažilo a ešte stále ťaží na tzv. placeroch. Slovo placer pochádza zo španielčiny a jeho pôvodný význam je piesčina. Označuje sa ním nálezisko, kde je zlato, alebo iné vzácne nerasty, uložené v nánosoch piesku alebo štrku v korytách riek a potokov. left|thumb|Ručný rumpál na Bonanza Creek Najjednoduchší spôsob ako získať zlato z placeru je ryžovanie. Využíva sa pritom skutočnosť, že zlato je až 19-krát ťažšie ako voda a je oveľa ťažšie ako štrk a piesok. Pri ručnom ryžovaní sa naberie ryžovaná zmes do širokej kovovej panvice (ryžovník) a pomocou prúdu vody sa z nej postupne odplavujú ľahšie častice. Čiastočky zlata vzhľadom ku svojej hmotnosti zostávajú na dne panvice. Ten istý princíp sa využíva aj pri ryžovaní zlata vo veľkých otvorených debnách opatrených na dne priečkami kvôli spomaleniu pohybu čiastočiek zlata, do ktorých sa pridáva ryžovaná zmes lopatami. Tento spôsob získavania zlata na Klondiku bol typický pre počiatočné obdobie zlatej horúčky.
Ťažba zlata na Klondiku mala aj svoje špecifikum, ktoré vyplývalo z klimatických podmienok. Už niekoľko metrov pod povrchom sa totiž nachádza tzv. permafrost - večne zmrznutá pôda, ktorá nerozmrzne ani počas najväčších letných horúčav. Po počiatočnej ťažbe zlata v horných vrstvách pôdy začali zlatokopi ťažiť hlbšie vrstvy a narazili na zmrznutú pôdu. Tú museli najskôr rozmraziť. Spočiatku to robili veľmi primitívnym spôsobom - jednoducho rozložili na vrstve ktorú chceli rozmraziť oheň. Od roku 1902 sa začal používať dokonalejší a rýchlejší spôsob - rozmrazovanie pomocou vodnej pary. Túto činnosť vykonávali zlatokopi v zime. Rozmrazenú horninu vyberali zo šácht pomocou ručných rumpálov a ukladali ju na povrchu. Na jar ju potom začali na povrchu vodou premývať.
Umelci na Klondiku
thumb|Rekonštruovaná chatrč Jacka Londona v Dawsone Medzi desiatkami tisíc ľudí, ktorí hľadali šťastie na Klondiku počas zlatej horúčky bol aj spisovateľ Jack London, ktorý svoje zážitky neskôr použil pri písaní kníh Biely tesák a Volanie divočiny. Jack London prišiel na Yukon ako 21-ročný v septembri 1897 a skúšal šťastie ako zlatokop sa pri potoku Henderson Creek, 120 km južne od Dawsonu. Jeho chatrč bola po zlatej horúčke opustená a znovu bola objavená v roku 1936. V roku 1965 bola chatrč rozobratá a z pôvodných brvien boli zhotovené dve repliky. Jedna z nich bola umiestnená v Londonovom rodisku a druhá v Dawsone, kde bolo zároveň vybudované múzeum venované Jackovi Londonovi.
Ďalším uznávaným literátom spojeným so zlatou horúčkou na Klondiku bol básnik Robert W. Service, ktorého chatrč dodnes stojí v meste Dawson.
Zlatá horúčka a dnešok
thumb|Dnešný Dawson Hoci zlatá horúčka na Klondiku trvala iba dva roky, Klondike a Dawson sa vďaka nej stáli známymi na celom svete. Mesto Dawson sa snaží spomienky na zlatú horúčku neustále udržiavať. Je tomu prispôsobená aj architektúra mesta, kde neexistujú výškové budovy a aj nové budovy sa musia stavať v štýle z čias zlatej horúčky. Turistika sa stala najdôležitejším hospodárskym odvetvím mesta a napriek značnej vzdialenosti mesta od veľkých centier navštevuje Dawson ročne značné množstvo turistov.
Michal Šeda
Michal Šeda (* 15. október 1982, Pardubice, Česko) je český hokejový obranca.
Klubový hokej
Michal Šeda začal hrať hokej v klube HC Moeller Pardubice. Pôsobil v českých kluboch HC Šumperk, HC VČES Hradec Králové a HC Chrudim. V novembri 2009 prestúpil z HC Eaton Pardubice do slovenského klubu HC Košice. Po zisku štyroch titulov a dvoch druhých miest odišiel pred sezónou 2015/2016 späť do rodných Pardubíc
Chajim Nachman Bialik
Chajim Nachman Bialik (* 9. január 1873, Rady, Ukrajina – † 4. júl 1934, Viedeň), niekedy prepisovaný aj ako Chaim Nachman Bialik (po hebrejsky חיים נחמן ביאליק), bol židovský básnik píšuci po hebrejsky a v jidiš. Bialik sa považuje za jedného z prvých a najvplyvnejších hebrejských básnikov a za izraelského národného básnika.
Život
Bialik sa narodil v dedinke Rady neďaleko Žitomiru vo Volyni v rodine učenca a obchodníka Jicchaka Josefa Bialika. V roku 1879 sa rodina presťahovala do Žitomiru, kde si Bialikov otec otvoril pohostinstvo a krátko nato zomrel. Pohľad na otca, ktorý sa musel ponižovať tým, že obsluhoval opitých nežidovských zákazníkov, Bialika hlboko poznamenal - jeho zážitky neskôr vyplávali na povrch v básnických zbierkach Širati (Moja báseň) a Jatmut (Opustenosť). Do výchovy si malého Chajima vzal jeho ortodoxný starý otec Jaakov Moše Bialik. V pätnástich rokoch začal Chajim študovať na voložinskej ješive, jeho učiteľom bol známy učenec rabi Naftali Cvi Jehuda Berlin.
Bialika však priťahoval svet židovského osvietenstva - haskaly. V osemnástich opustil ješivu a presťahoval sa do Odesy, ktorá bola práve pôsobiskom takých osvietencov, akými boli Mendele Mojcher Sforim a Achad ha-Am. Bialik začal študovať nemčinu a ruštinu, na živobytie si privyrábal výukou hebrejčiny a sníval o možnosti študovať v berlínskom rabínskom seminári. V tejto dobe (1892) napísal svoju prvú báseň El ha-cipor (Vtákovi), ktorú sa dodnes učia naspamäť deti v izraelských školách. Báseň vyjadruje autorovu túžbu po ďaleke domovine - po Sione. Vydanie tejto básne v zborníku Ha-Pardes Bialikovi uľahčilo prístup do odeských literárnych kruhov. Spriatelil sa aj s Achadom Ha-Amom, ktorý mal veľký vplyv na jeho sionistický svetonázor, a stal sa členom jednej z prvých sionistických organizácií Chovevej Cion. Vo svojich básňach, ako napr. Ha-Matmid (Študent talmudu, 1898), Bialik napriek tomu vyjadroval ambivalentný vzťah k svetu ortodoxného judaizmu: u študentov Talmudu obdivoval ich oddanosť štúdiu, na druhej strane však nedokázal zakryť pohŕdanie obmedzenosťou ich sveta.
V roku 1892 sa Bialik narýchlo vrátil do Žitomiru, aby jeho starý otec nezistil, že už dlhšiu dobu nepokračuje v štúdiu na ješive, ktorú medzitým zatvorili. Starého otca našiel na smrteľnej posteli. Po jeho smrti (1893) sa oženil s Maňou Averbuchovou a začal pracovať ako účtovník u svojho svokra, predajcu dreva, v Korostičeve neďaleko Kyjeva. Po neúspechoch v tejto oblasti sa roku 1897 presťahoval do dedinky Sosnowiec pri pruských hraniciach. Tam pracoval ako učiteľ hebrejčiny a privyrábal si ako obchodník s uhlím. Provinčný život ho však dusil - v roku 1900 sa konečne mohol presťahovať späť do Odesy, kde dostal miesto učiteľa.
Nasledujúcich dvadsať rokov sa považuje za Bialikovu „zlatú éru". Bol aktívny v odeských sionistických a literárnych kruhoch a jeho spisovateľská sláva bola na vzostupe. V roku 1901 vydal vo Varšave svoju prvú básnickú zbierku, ktorou si u kritikov vyslúžil pomenovanie „básnik národnej obnovy“. Od roku 1904 pracoval šesť rokov vo Varšave ako redaktor časopisu Ha-Šiloach, ktorý založil Echad Ha-Am.
Začiatkom 20. storočia bol Bialik spoluzakladateľom vydavateľstva Moria, ktoré vydávalo hebrejskú klasiku a učebnice. Preložil do hebrejčiny významné diela európskej literatúry, ako napr. Julia Caesara od Williama Shakespeara, Schillerovho Viliama Tella, Cervantesovho Dona Quijota a básne Heinricha Heineho.
Bialik zomrel v roku 1934 vo Viedni na následky nevydarenej operácie prostaty. Je pochovaný v Tel Avive.
Saint-Martin-d’Arberoue
Saint-Martin-d’Arberoue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sudetonemecká strana
Sudetonemecká strana (, SdP) bola fašistická nemecká politická strana v Česko-Slovensku v rokoch 1933–1938.
Strana vznikla ako nástupkyňa po Nemeckej národnosocialistickej strane práce (Deutsche nationalsozialistische Arbeiterpartei, DNSAP) a Nemeckej národnej strane (Deutsche Nationalpartei, DNP), ktorým hrozil úradný zákaz. SHF sa hlásila k “nemeckému kultúrnemu a osudovému spoločenstvu”, vystupovala lojálne k ČSR a hlásila sa k dodržiavaniu demokratických pravidiel. Podpredsedom strany bol K. H. Frank.
Od leta 1934 prichádzala finančná podpora pre SHF z Nemecka. Tlačovým orgánom strany bol denník Die Zeit. 6. októbra 1934 K. Henlein v denníku Večer odsúdil fašizmus, nacizmus, bezbrehý liberalizmus, panslavizmus, pangermanizmus, reštauráciu Habsburgovcov a vyslovil sa za jednotu česko-slovenského štátu. 21. októbra na zjazde SHF v Českej Lípe sa Henlein prihlásil k republikánskej štátnej forme, vyslovil sa odmietavo k talianskemu i nemeckému fašizmu a vyhlásil, že SHF nemá záujem o revíziu hraníc.
30. apríla 1935 sa SHF premenovala na Sudetonemecká strana (Sudetendeutsche Partei,SdP), keďže úrady ju pod starým názvom odmietli zaregistrovať do volieb. Členská základňa SdP sa vyvíjala nasledovne: SHF mala v októbri 1933 9 500 členov, SdP v októbri 1935 384 982 členov a v júni 1938 1 349 180 členov.
Vo voľbách do Národného zhromaždenia v roku 1935 strana vďaka podpore veľkej väčšiny Sudetských Nemcov a fragmentácii česko-slovenského politického spektra dosiahla strana prvé miesto pred agrárnou stranou. To jej umožnilo nastoliť program autonómnych Sudet, zmenený v auguste 1938 na požiadavku pripojenia sudetonemeckých území k Nemecku.
Po pripojení Sudiet k Nemecku sa 5. novembra 1938 strana zlúčila s nemeckou NSDAP.
Iñaki Urdangarin Liebaert
Vojvoda z Palmy de Mallorca Iñaki Urdangarin Liebaert (* 15. január 1968, Zumarraga, Gipuzkoa, Španielsko) je manžel španielskej infantky Kristíny, vojvodkyne z Palmy de Mallorca a bývalý profesionálny hádzanár.
Životopis
Iñaki Urdangarin pochádza zo siedmych detí Juana Márie Urdangarina Berriochou a Claire Françoise Liebaertovej Courtainovej. Jeho starí rodičia z otcovej strany (Laureano de Urdangarin y Larrañaga (1898–1982) a Ana de Berriochoa y Elgarresta (1902–1996) ) patrili k nižšej baskickej aristokracii.
Športová kariéra
V 18. rokoch sa Iñaki Urdangarin stal profesionálnym hádzanárom za klub FC Barcelona, kde pôsobil do roku 2000. Ako člen španielskeho hádzanárskeho tímu sa zúčastnil v rokoch 1992 (Barcelona), 1996 (Atlanta) a 2000 (Sydney) na Letných olympijských hrách. V rokoch 1996 a 2000 získal jeho tím bronzovú medailu.
Vzdelanie
Iñaki Urdangarin úspešne absolvoval vysokoškolské štúdiá na ESADE (Escuela Superior de Administración y Dirección de Empresas) v Barcelone, kde získal diplom MBA z obchodnej administratívy zameranej na oblasť manažmentu.
V apríli 2001 sa stal členom Španielskej olympijskej komisie a vo februári 2004 bol zvolený za prvého podpredsedu.
V roku 2001 mu bol udelený Grand Cross of the Spanish Royal Order of Sports Merit.
Súkromie
V roku 1996 na Letných olympijských hrách v Atlante sa Iñaki Urdangarin zoznámil s infantkou Kristínou, s ktorou sa zosobášil 4. októbra 1997 v Barcelone. Sobášom získal doživotný titul Vojvoda z Palmy de Mallorca. Do roku 2009 žila rodina v Barcelone, kde pôsobil v riadiacej funkcii spoločnosti Motorpress Ibérica a ako zakladajúci partner spoločnosti Nóos Consultoría Estratégica. Po presťahovaní sa do Washingtonu pracoval pre spoločnosť Telefónica.
Škandál
V novembri 2011 bol vojvoda obvinený z podvodu - daňových únikov, falšovania dokumentov a sprenevery vo výške 5,8 miliónov eur vo verejných fondoch cez charitatívne nadácie ako Nóos Institute, keď pre svoju firmu Aizoon získal množstvo verejných zákaziek v Španielsku a na Malorke. Časť peňazí z týchto predražených zákaziek odosielal na svoje súkromné bankové kontá v cudzine (Belize, Spojené kráľovstvo), čo v decembri 2011 potvrdil Protikorupčný úrad.
V dôsledku tohto korupčného škandálu španielsky kráľovský dvor vydal prehlásenie, že vojvoda z Palmy de Mallorca sa nebude zúčastňovať na oficiálnych vystúpeniach kráľovskej rodiny. Vo februári 2012 bol Iñaki Urdangarín postavený pred korupčný súd, kde všetky obvinenia poprel. Je vyšetrovaný spolu s ďalšími 14 ľuďmi.
V januári 2013 španielsky kráľovský dvor odstránil z oficiálnej webovej stránky kráľovskej rodiny akékoľvek informácie o Urdangarínovi, vojvodovi z Palmy de Mallorca.
Zoznam článkov slnečnej sústavy/C
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 50 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
c?
C/1652 Y1 - C/1689 X1 - C/1882 R1 - C/1910 A1 - C/1927 X1 - C/1961 R1 - C/1970 K1 - C/2006 P1 - C/2011 L4 - C/2011 W3 Lovejoy - C/2012 F6 - C/2012 S1 - C/2013 A1 - C/2020 F3 (NEOWISE) - C/2022 E3 (ZTF)
ca
Callirrhoe (mesiac) - Canis Minoridy - Canso (kráter) - Carpo (mesiac) - Carringtonov poludník - Carringtonova rotácia - Cassini (kráter) - Cassini (sonda) - Cassini-Huygens - Cassiniho delenie - Caxias (kráter)
ci
Cirokumulus - Cirostratus - Cirus
cl
Clementine (sonda) - Cloud seeding
co
Columbova medzera a Titanov prstenec - Columbus (kráter) - Coma Berenicidy - Comet Interceptor - Conamara Chaos - CONTOUR
cr
Crewe (kráter) - Crivitz (kráter)
cu
Cumulonimbus capillatus - Cumulonimbus incus - Cumulus congestus - Cumulus mediocris - Cupid (mesiac) - Curie (kráter)
cy
Cydonia Mensae - Cyllene (mesiac)
Marko Vrzgula
Marko Vrzgula (* 24. február 1966, Košice, Slovensko) je výrazný slovenský maliar, organizátor výstav a maliarskych sympózií. Katedru maľby na Vysokej škole výtvarných umení absolvoval v rokoch 19851991. (Rašla, Stoklas, Berger)
Vrzgula je autorom konceptu a správcom galérie GUBA (2004), ktorú tvorí deväť samostatných priestorov - cca 2 400 m² výstavnej plochy. GUBA predstavuje autentický priestor súčasnej architektúry, v ktorom diela komunikujú so svojim okolím v kontexte každodennej reality. V dlhodobých cykloch tu predstavilo svoju tvorbu viac ako 70 slovenských a českých, ale aj maďarských a poľských umelcov.
Od roku 2004 je umelcom v slobodnom povolaní. Žije a tvorí v Bratislave a v liptovskej obci Lúčky - kúpele.
Výstavy
Od roku 1988 svoju tvorbu predstavil na vyše dvadsiatich samostatných výstavách na Slovensku (Bratislava, Martin, Poprad, Spišská Nová Ves, Košice, Žilina, Dolný Kubín, Zvolen, Senica, Trenčín), vo francúzskom Hégenheime a v Herzlyi (Izrael). Zúčastnil sa na viac ako päťdesiatich kolektívnych výstavách, o. i. vo Viedni, St. Pöltene a Horne (Rakúsko), vo Varšave a v Poznani (Poľsko), Mníchove a v Bruckmühli (Nemecko), v Novom Sade (bývalá Juhoslávia), vo Washingtone (USA), Sofii (Bulharsko), Cagnes-sur-Mer (Francúzsko), Londýne (Veľká Británia), v Česku (Osová Bítýška, Klatovy – Klenová) a na Slovensku.
Zúčastnil sa medzinárodného sympózia v rakúskom Horne, sympózia veľkoformátovej maľby v Dolnom Kubíne (2x), maliarskeho sympózia v Moravanoch nad Váhom, programu Artists-in-Residence – Jelení Studio v Prahe, plenéru v Malej Frankovej (2x). Od roku 2010 pravidelne poriada maliarske sympózium Lúčky.
Maliarska tvorba
Vrzgulova tvorba sa rozvinula a pretrváva vo viacvrstvovom obsahovom aj formálnom spektre. Je klasickým tvorcom, ktorý spontánne reaguje a nekladie si žiadne koncepčné filtre medzi seba a svet. Priamočiarosť je jeho konceptom a asi najpriliehavejším termínom, ktorý vystihuje jeho prístup k motívu. Až keď ho dostane do svojho farebného laboratória, nastáva umelecký výskum. Nekompromisný, autentický, radikálny. Výsledok je najčastejšie na hranici abstraktného obrazu. Ten býva charakteristický silnými pastóznymi gestami, vytvorenými rôznymi spôsobmi nanášania farebného média (valec, frotáž, driping, špachtľa, haptické vstupy...)
Pracuje vo formáte dlhších, niekoľkoročných cyklov. Figúru abstrahoval v absolventskej práci Okná (19901991), rotujúci molitanový valec určoval pásové kompozície dlhoročného cyklu Prieniky (19932000). Príbuzný princíp opakovania horizontál uplatnil aj v nasledujúcom cykle Mosty (20042011) – tu vznikol frotovaný raster staccata odtlačkov reálnych drevených dosiek a prvkov v obraze. Ďalším cyklom sú Pohyby a Špirály (20062012), v ktorých sa farebné pasty už zásadne aktivizujú a tvoria tak predstupeň zatiaľ posledného niekoľkoročného maliarskeho cyklu Pulzary (20112015).
Zdokonaľuje vlastnú akrylovú receptúru schopnú uniesť extrémne množstvo farebnej pasty, čo mu umožňuje vytvárať haptické reliéfy plné farebných odkazov. Týmto sa Vrzgula dostáva priamo fyzicky do tvorby kompozície bez akéhokoľvek nástroja. Najvýznamnejšou zložkou takejto tvorby je azda samotný proces – akcia autora v ploche obrazu. Obrazy vznikajú síce dôsledne pripraveným, ale stále gestom – oživujúcim farebnú hmotu, ktoré dáva každému tvaru aj individuálny charakter. Každej kompozícii predchádza kresliarska skica, veľmi zaujímavá a výtvarne kvalitná, schopná samostatnej prezentácie. Tieto kresebné podklady sa v aktuálnej tvorbe dostávajú z malej plochy papiera na povrch veľkých plátien a svojou nervnou linkovou štruktúrou modelujú nielen nosnú kompozíciu, ale aj celú plochu obrazu.
Škola umeleckých remesiel
Škola umeleckých remesiel vznikla v Bratislave v roku 1928. Jej vzorom i modelom bol Bauhaus z nemeckého mesta Dessau.
História
V roku 1937 Karol Plicka spolu s riaditeľom školy Josefom Vydrom a Františkom Trösterom pripravili návrh, podľa ktorého by na Škole umeleckých remesiel okrem oddelenia odevnej kultúry a oddelenia maliarskeho, grafického, reklamného, aranžérskeho, keramického, "drevorobného", "kovorobného" či fotografického, existovalo aj filmové oddelenie. Kinematografický odbor v Bratislave bol v Európe treťou školou pre filmárov po rímskom Centro sperimentale di Cinematografia (Experimentálne filmové centrum, 1935) a moskovskej škole Vsesojuznyj gosudarstvennyj institut kinematografii (Všezväzový štátny inštitút kinematografie, 1919).
V Československu sa už dlhšie uvažovalo o potrebe filmovej školy. Názory sformulované na pôde Masarykovho ľudovýchovného ústavu v Prahe patria k prvým verejne predneseným koncepciám. Hlavný tajomník ústavu Dr. Tomáš Trnka hovoril o potrebe filmovej školy v apríli 1932 a profesor Ing. Ferdinand Pujman načrtol plán filmovej školy, ktorá by bola vytvorená za spolupráce "Státní konzervatoře, AVU, České techniky, Umělecko-průmyslové školy" a iných odborných učilíšť. Podľa Pujmana mala filmová škola pozostávať z oddelenia pre filmových kameramanov, z oddelenia hereckého a režisérskeho. V praxi sa však v roku 1932 uskutočnili len seminárne kurzy pre režisérov, hercov a kameramanov, na ktorých prednášali Václav Tille, Karel Smrž, F. Kocourek.
Plicka a Vydra ako prví v Československu zrealizovali to, o čom iní len uvažovali. Z bratislavskej skúsenosti vychádzala neskoršia zlínska iniciatíva Otakara Vávru a Jindřicha Honzla (Navrhujeme školu pro výchovu filmového dorostu, Zlín 1939).
Plickov kurz chcel "vychovať režisérov a kameramanov dokumentárnych filmov (I. skupina), premietačov a osvetľovačov (II. skupina), zamestnancov hospodárskej správy (III. skupina)". Tejto trojstupňovej diferenciácii predchádzala obsažná teoretická predpríprava, ktorá zahrňovala skicovanie, navrhovanie, montáž obrázkov, dejiny umelecko-historických slohov, teóriu námetu, scenára, výpravu filmu, reklamu, elektrotechniku pre premietačov a operátorov, predpisy a organizáciu kín, prehľad literatúry o filme. Počítalo sa s desaťmesačnou výukou pre 12 žiakov. Zo študentov, ktorí navštevovali prvý nedokončený ročník kurzu, sa niektorí neskôr presadili ako známi filmoví autori. Jeho účastníkmi boli Viktor Kubal, Karol Krška, Ján Kadár, Irena Blühová alebo Barbara Eisler-Zsigmondy.
V rokoch druhej svetovej vojny sa v Plickovej priekopníckej iniciatíve nijako nepokračovalo. Budúci autori Nástupu (Paľo Bielik, Karol Krška, Eugen Mateička, Ján Fintora) sa pripravovali na študijných pobytoch vo filmových štúdiách Wienfilm vo Viedni, Studio Barrandov v Prahe, UFA v Berlíne a Babelsberg v Mníchove. Nástup utvoril špeciálny fond na udeľovanie štipendií, o filmovej škole sa neuvažovalo.
V ilegálnych filmových kruhoch Protektorátu sa v predstavách o povojnovom usporiadaní kinematografie rozvíjala Plickova idea i praktické skúsenosti zo Školy umeleckých remesiel. Ich vyvrcholením sa stalo zriadenie Filmovej fakulty Akademie muzických umění v Praze (FAMU) v novembri 1946. Jej prvým dekanom bol práve Karol Plicka. Pražská FAMU bola spočiatku aj pre slovenských autorov jediným miestom v Československu, kde sa mohli filmovo vzdelávať. V roku 1950 založili Vyššiu filmovú školu v Klánoviciach pri Prahe. Na Plickove začiatky filmového školstva nadviazalo oddelenie filmovej dramaturgie na Katedre dramaturgie a divadelnej vedy otvorené na Vysokej škole múzických umení.
Referencie
Václav Macek, Jelena Paštéková: Dejiny slovenskej kinematografie, Osveta, 1997, ISBN 9788021704008.
Archippos z Mytilény
Archippos (Archippos) bol olympijský víťaz v boxe v roku 300 pred Kr..
Archippos z Mytilény zvíťazil v Olympii v boxe na 120. hrách v roku 300 pred Kr. Svoje majstrovstvo v tejto disciplíne predviedol aj na ostatných celogéckych hrách, keď si víťazný veniec odniesol i z pýtických, nemejských hier a z isthmických hier. V starovekom Grécku sa víťaz všetkých štyroch hier nazýval periodonikés (víťaz obehu). Jednotlivé celogrécke hry sa totiž usporadúvali v rôznych obdobiach štvoročného cyklu, ktoré spolu tvorili periodos (pravidelný obeh).
Box sa stal olympijskou disciplínou na 23. hrách v roku 688 pred Kr.  V starovekom Grécku mal box (pygmé) voľnejšie pravidlá a bol tvrdší ako dnešný. Dovoľovalo sa všetko okrem chmatov, držania súpera a úderov na pohlavné orgány. Boxer mal päste ovinuté remencami a zápasil vo vyhradenom priestore. Superi bojovali tak dlho, kým sa zápas pre jedného z nich skončil víťazne.
Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias zaznamenal, že Archippos dosiahol svoje celogrécke víťazstvá ako sotva dvadsaťročný. Mytilénčania mu z vďaky za preslávenie ich vlasti dali zhotoviť sochu, ktorú umiestnili v posvätnom okrsku olympijskej Altidy. Časť podstavca Archippovej sochy s porušeným nápisom objavili južne od Diovho chrámu. Typ písma ukazuje na prelom štvrtého a tretieho stor. pred Kr.
Jules Massenet
Jules Émile Frédéric Massenet (*12. máj 1842, Montaud, Francúzsko - †13. august 1912, Paríž bol francúzsky hudobný skladateľ, známy najmä svojimi operami.
Keď mal Massenet 11 rokov, presťahoval sa z Montaudy, malej dedinky, do Paríža. Tu študoval na konzervatóriu. V roku 1862 získal cenu Grand Prix de Rome a tri roky strávil aj v Ríme. Jeho prvá opera bola uvedená v roku 1867 v Opéra-Comique, ale svojím oratóriom Mária Magdaléna si vyslúžil uznanie Čajkovského a Gounoda. Najväčšiu slávu si vyslúžil operami Manon (1884) a Werther (1892). Ďalšími známymi operami sú Don Quichotte a Thais.
Dielo
Okrem opier je autorom suít, oratórií, kantát, baletov a piesní. Známe sú diela Le Cid, Elégie a Méditation réligieuse, alebo Le Jongleur de Notre-Dame. thumb|Plagát opery Le Mage thumb|Plagát opery Sapho thumb|Plagát opery Ariane
Zoznam článkov slnečnej sústavy/A
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 118 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
a-
A-001 - A-002 - A-003 - A-004 - A-101 (SA-6) - A-102 (SA-7) - A-103 (SA-9) - A-104 (SA-8) - A-105 (SA-10)
ac
Acidalia Planitia
ad
Adlinda (kráter) - Adrastea (mesiac)
ae
Aegaeon (mesiac) - Aegir (mesiac) - Aerolit - Aeros (družica)
ag
Agrovoltika
ach
Achelous (kráter) - Achondrit
ai
Airy (kráter) - Airy-0 - Aitne (mesiac)
ak
Akacuki - Akrécia (astronómia) - Aktinometria (meteorológia) - Aktívna oblasť (Slnko) - Akumulácia slnečnej energie - Akvaridy
am
Amaltea (mesiac)
an
Ananka (mesiac) - Anaxagoras (kráter) - Andromedidy - Anseris Mons - Anthe (mesiac) - Antoniadi (kráter) - Antonín Rükl
ao
Aoede (mesiac)
ap
Apeniny (Mesiac) - Aphrodite Terra - APL (planétka) - Apollinaris Patera - Apollinaris Tholus - Apollo (kozmická loď) - Apollo 1 - Apollo 10 - Apollo 11 - Apollo 12 - Apollo 13 - Apollo 14 - Apollo 15 - Apollo 16 - Apollo 17 - Apollo 4 - Apollo 5 - Apollo 6 - Apollo 7 - Apollo 8 - Apollo 9 - Apollo Lunar Surface Experiment Package - Application Explorer Mission
ar
Arandas (kráter) - Arcas (kráter) - Areografia - Ares Vallis - Argyre Planitia - Arche (mesiac) - Archimedes (kráter) - Ariel (mesiac) - Arietidy - Aristarchos (kráter) - Aristillus (kráter) - Aristoteles (kráter) - Arkhangelsky (kráter) - Armstrong (kráter) - Arsia Mons - Artemis I - Artemis II
as
AS-201 - AS-202 - AS-203 - Ascraeus Mons - Asgard (kráter) - Asimov (kráter) - Astronomický prechod
at
Atlas (mesiac) - Atmosféra (kozmického telesa) - Atmosféra Jupitera - Atmosféra Marsu - Atmosféra Zeme - Atmosférická absorpcia - Atmosférické hvizdy - Atmosférický tlak
NGC 4285
NGC 4285 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 6. mája 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Ernest Habsburský
Ernest Habsburský môže byť:
Zoznam článkov slnečnej sústavy/D
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 37 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
da
Dactyl - Daedalia Planum - Damokloid - Daphnis (mesiac) - David Randolph Scott - Davies (kráter) - Dawn (sonda)
de
Deep Impact (sonda) - Deep Space 1 - Definitívna dráha kométy - Deimos (mesiac) - Dejiny výskumu slnečnej sústavy - Deke Slayton - Dellingerov jav - Delta Aurigidy - Delta Cancridy - Delta Leonidy - Delta Pavonidy - Delta Velidy - Denný polčas - Desdemona (mesiac) - Despína (mesiac) - Deviata planéta
di
Dia (mesiac) - Diaľkový prieskum Zeme - Dinorwic (kráter) - Diona (mesiac)
dl
Dlhoperiodická kométa
do
Donn Fulton Eisele - Dotyčnicový meteoroid - Double Asteroid Redirection Test
dr
Dračia búrka - Drakonidy
dv
Dvojplanéta - Dvojplanétka
dy
Dym - Dysnomia (mesiac)
Simile…
Simile… je ôsmy štúdiový album slovenskej jazz rockovej skupiny Fermata z roku 1991.
Autorstvo
Hudba: Na zadnej strane obalu sa nachádza báseň „Stretnutie“ od Martina Baumgartnera.
Americká logika
Americká logika  je smer a koncepcia modernej logiky rozvíjanej v USA od konca 19. stor.
Zolná (prítok Slatiny)
náhľad|Riečka Zolná v obci Zolná Zolná je riečka na strednom Slovensku, pravostranný prítok Slatiny. Má dĺžku a je tokom IV. rádu.
Pramení v pohorí Poľana, v podcelku Vysoká Poľana, pod Ľubietovskou Bukovinou, v nadmorskej výške okolo
Spočiatku tečie na severozápad, priberá svoj prvý prítok zľava, stáča sa na západ a vstupuje do Zvolenskej kotliny, do podcelku Ponická vrchovina. Preteká Martinovou dolinou, v ktorej priberá ľavostranný prítok zo susednej Piačkovej doliny. Následne sa zarezáva do masívu vrchoviny, v priestore medzi vrchmi Granátka a Farská hora  na severe a Učovník  a Žiar  na juhu. Ďalej vytvára Veľkú dolinu, ktorú opúšťa pri Ponickej Hute, v oblasti výveru viacerých minerálnych prameňov. Na území obce priberá zľava Malú Zolnú a potom tečie na juhozápad rozšíreným korytom. Preteká obcou Dúbravica, zľava priberá Zolnicu a neskôr sprava Vladárku. Stáča sa na juh, tečie obcami Čačín (tu priberá prítok z pravej strany), Čerín, Bečov a Sebedín (prítok sprava). Začína výrazne meandrovať, pričom úsek od Sebedína až k Zolnej je chráneným územím, s ochranou zachovaných brehových porastov jelší a vŕb. Následne preteká cez obec Zolná, za ktorou sa stáča na juhozápad, opäť meandruje a v nadmorskej výške cca priberá Hučavu.
Po spojení so svojim najvýznamnejším prítokom, ľavostrannou Hučavou, a taktiež pravostranným Lukovským potokom, mení smer toku najprv na juh, preteká okrajom obce Lieskovec, kde priberá najprv pravostranný prítok z doliny Medokýšne a následne prítok z ľavej strany, prestáva meandrovať a opätovne sa stáča na západ. Preteká územím mesta Zvolen, na území ktorého ústi v nadmorskej výške okolo do Slatiny, v priestore medzi Bučinou a Môťovou.
Komediálna dráma
Komediálna dráma (dramedy) je žáner v televízii a filme, v ktorom je rovnaký, alebo aspoň približne rovnaký podiel humoru a vážneho obsahu.
Skorá televízia
Príchod rádio drámy, kina a čiastočne televízie vytvoril väčší tlak na trh na presnejšie definovanie produktu ako komédie alebo drámy. Hoci v živom divadle sa rozdiel stával čím ďalej tým menej významným, v masmédiách sa komédia a dráma jasne rozdeľovala. Hlavne od komédií sa očakávalo, že si udržia ľahký tón a nebudú apelovať na diváka vážnym obsahom.
Začiatkom šesťdesiatych rokov 20. storočia televízne spoločnosti prijali univerzálne praktiky uvádzania polhodinu trvajúcich "komediálnych" seriálov a celú hodinu trvajúcich "drám". Polhodinu trvajúce seriály sa často obmedzovali na situačné komédie, alebo rodinné komédie a obyčajne sa vysielali so živým alebo umelým smiechom v pozadí. Hodinu trvajúce drámy zahŕňali žánre ako policajné a detektívne seriály, westerny, sci-fi a neskôr aj v prime time vysielajúcich seriálov s označením soap opera.
Komediálna dráma v dnešnej televízii
V súčasnosti sú komediálne drámy väčšinou dramatické seriály s hodinu trvajúcimi epozódami s veľmi silnými komediálnymi elementami, ako sú napríklad Mesačný svit, Buffy, premožiteľka upírov, Monk, Ženy z rodu Gilmorovcov, Studio 60, Dr. House, Zúfalé manželky, Čarodejnice, Ally McBealová, Klinika Grace a podobne, alebo polhodinové sitkomy s vážnejšími témami a obsahmi, napríklad spomínaný M.A.S.H., alebo Tráva.
Hodinu trvajúce komediálne drámy sú obyčajne úspešnejšie v ratingoch ako polhodiné komediálne drámy v USA. Hoci väčšina zo všetkých seriálov spadá buď do jednej alebo do druhej kategórie, hranica medzi komédiou/drámou sa stáva čím ďalej tým viac hmlistá a nejasná, ako si diváci zvykajú na tieto seriály a mladší diváci, ktorí začali sledovať tieto hybridy už od skorého veku sú pre tento trh zaujímaví. Rozdelenie sa skôr potláča nárastom popularity predplatených TV služieb, ako HBO, alebo Showtime, kde dopyt po týchto seriáloch je odlišný ako pri tradičnej televízii.
Thomas Hunt Morgan
Thomas Hunt Morgan (* 25. september 1866, Lexington, Kentucky, USA – † 4. december 1945, Pasadena, Kalifornia) bol americký biológ (zoológ a genetik), zakladateľ chromozómovej teórie dedičnosti (modernej genetiky), ktorá priniesla objav cytologických mechanizmov Mendelových zákonov.
Objavením súvislosti génov s vnútrobunkovými procesmi - delením bunky, gametogenézou a oplodňovaním položil Morgan základy učenia o genetickej determinácii vývoja organizmov.
Po Morganovi je nazvaná teória dedičnosti nadväzujúca na mendelizmus.
Morgan dostal v roku 1933 Nobelovu cenu za vysvetlenie funkcie chromozómov pri dedičnosti.
Baudement
Baudement je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Erinome
Erinome môže byť:
Brooklyn Community Board 7
Brooklyn Community Board 7 je komunitná rada v Brooklyne v New Yorku.
Zahŕňa časti Sunset Park a Windsor Terrace.
Ohraničuje ju na západe Gowanus Bay, na severe 15. ulica a Prospect Park South West, na východe Caton Avenue, Fort Hamilton Parkway, 37. ulica a 8. Avenue a na juhu Long Island Rail Road a Bay Ridge R.R. Yards.
Predsedom je Joseph Longobardi a správcom je Jeremy Laufer.
Má rozlohu 4,2 mi² a v roku 2000 tu žilo 120 063 obyvateľov.
Starýho psa novým kouskům nenaučíš
Starého psa novým kouskům nenaučíš je šiesty album Michala Tučného. Album vyšlo v roku 1987 na LP.
Majstrovstvá Ázie v basketbale mužov 1960
Majstrovstvá Ázie v basketbale mužov 1960 boli 1. majstrovstvá Ázie v basketbale mužov, ktoré organizuje Ázijská basketbalová federácia (FIBA Asia). Konali sa v Manile, na Filipínach od 16.28. januára 1960, za účasti 7 tímov. Všetky zápasy sa odohrali v aréne Rizai Memorial Coliseum. Titul získali domáce 🇵🇭, keď sa vo finálovej skupine umiestnili pred a 🇯🇵.
Zoznam planétok 115751 – 116000
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
NGC 4286
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
Brooklyn Community Board 8
Brooklyn Community Board 8 je komunitná rada v Brooklyne v New Yorku.
Zahŕňa časti Crown Heights, Prospect Heights a Bedford-Stuyvesant.
Ohraničuje ju na západe Flatbush Avenue, na severe Atlantic Avenue, na východe Ralph Avenue a na juhu New York Avenue, Rochester Avenue a Eastern Parkway.
Rozum (román)
Rozum je jeden z najznámejších románov Rudolfa Slobodu. Vyšiel v roku 1982. Vyrovnáva sa v ňom so svojím blízkym vzťahom k otcovi. Zároveň detailne opisuje svoj jednoduchý život scenáristu a dobový kontext.
Brooklyn Community Board 8
Má rozlohu 1,6 mi² a v roku 2000 tu žilo 96 076 obyvateľov.
Kornatice
Kornatice sú obec v Česku v okrese Rokycany v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 163 obyvateľov, z toho 85 mužov a 78 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,9 roka (muži 39,2 roka, ženy 38,7 roka).
Zeatín
Upevňuje rast postranných púčikov. Po aplikácii na meristrém stimuluje delenie buniek tak, aby produkovali bujnejšie rastliny.
Zeatin a jeho deriváty sú aktívne ingrediencie kokosového mlieka, čo spôsobuje rast rastlín.
Zeatin má niekoľko antistarnúcich účinkov na fibroblast ľudskej kože.
Fidel Castro
Fidel Alejandro Castro Ruz ( audio) (* 13. august 1926, Birán, Kuba† 25. november 2016, Havana) bol kubánsky právnik a revolucionár, dlhoročný politický líder a prezident Kuby.
Mladosť
Fidel Castro sa narodil ako nemanželský syn na statku v mestečku Birán v provincii Holguín. Jeho otec  Ángel Castro y Argiz (1875 – 1956) v roku 1898 emigroval zo španielskej Galície a na Kube sa stal pomerne bohatým farmárom. Fidelova matka Lina Ruz Gonzálezová (1903 – 1963) pracovala v jeho rodine ako kuchárka a za manželku si ju Ángel Castro vzal až keď mal Fidel 15 rokov.
Fidel Castro navštevoval jezuitské stredné školy v Santiago de Cuba a neskôr v Havane. Následne začal študovať právo na Havanskej univerzite, pričom do politiky sa zapojil už počas študentských čias. V roku 1947 vstúpil do sociálne orientovanej Ortodoxnej strany, ktorá požadovala rozsiahlu reformu skorumpovanej vlády. Castro viedol na univerzite viacero študentských protestov, počas jedného z nich v roku 1948 bol políciou ťažko zbitý. Ten istý rok spolu s ďalšími kubánskymi študentmi absolvoval krátku cestu po niekoľkých krajinách Latinskej Ameriky, pričom v Kolumbii zažil rozsiahle nepokoje, ktoré vypukli po zavraždení obľúbeného prezidenta Jorge Eliécer Gaitána. V októbri 1948 sa oženil so študentkou filozofie Mirtou Díaz Balart tiež z bohatej kubánskej rodiny, s ktorou mal neskôr syna Fidelita.
V roku 1950 po absolvovaní univerzity začal Castro vykonávať právnickú prax. Stále bol aktívny v Ortodoxnej strane a stal sa známym pre svoj nacionalizmus a odpor proti vplyvu USA na Kubu. V roku 1951 na protest proti vládnym represiám a korupcii vodca Ortodoxnej strany Eduardo Chibás spáchal samovraždu počas živého rozhlasového vysielania. Strana sa stala veľmi populárna a Castro sa dostal medzi jej čelných predstaviteľov, pričom ako poslanecký kandidát sa pripravoval na parlamentné voľby, ktoré sa mali konať nasledujúci rok. 10. marca 1952 však Fulgencio Batista uskutočnil štátny prevrat, chopil sa moci a plánované voľby zrušil. Už aj tak chabá demokracia na Kube definitívne padla a pod Batistovým vedením sa korupcia a represie ešte zintenzívnili. Po prevrate Castro vystúpil z Ortodoxnej strany a obvinil Batistu z porušenia ústavy, na súde ale neuspel. left|thumb|Mladý Fidel Castro zatknutý po útoku na kasárne Moncada
Revolúcia
Po neúspešných pokusoch o zákonné zbavenie Batistu moci sa Castro rozhodol uskutočniť akciu, ktorá by proti nemu podnietila všeľudové povstanie. S desiatkami svojich priateľov a priaznivcov zorganizoval ozbrojené útoky na kasárne Moncada 26. júla 1953 v Santiagu a kasárne Bayamo. Útoky boli neúspešné a viac ako 60 z celkového počtu 135 útočníkov bolo zabitých. Castro spolu s ďalšími členmi jeho skupiny ušiel do hôr Sierra Maestra východne od Santiaga. 1. augusta, po tom ako sa arcibiskup Santiaga Enrique Pérez Serrantes zaručil, že nebudú zabití alebo mučení, ale dostanú sa pred súd, časť vzbúrencov sa vzdala a ďalšia časť spoločne s Castrom bola neskôr zajatá. V súdnom procese bol Fidel Castro odsúdený na 15 rokov väzenia. Na konci procesu predniesol Castro rozsiahlu obhajovaciu reč (stala sa známa podľa jeho výroku "História ma oslobodí"), v ktorej predostrel program svojich plánovaných reforiem. Počas pobytu vo väzení sa s ním rozviedla manželka a jeho nepriatelia sa ho pokúsili otráviť. Vo väzení však pobudol menej ako 2 roky, vďaka všeobecnej amnestii, ktorú vyhlásil Batista v roku 1955 aby upokojil napätú domácu situáciu. 7. júla 1955 odišiel do exilu do Mexika.
Pristáli 2. decembra v Los Cayuelos v blízkosti mesta Manzanillo na východe Kuby. Omeškali sa o 2 dni oproti plánovanému príchodu a zakrátko boli napadnutí Batistovým vojskom. Iba asi 12 až 16 mužov z pôvodne 82-člennej Castrovej skupiny prežilo zrážku s kubánskou armádou a ušli do hôr Sierra Maestra, kde odštartovali gerilovú vojnu. 30. novembra iná skupina Castrových prívržencov zorganizovala pod vedením Franka Paisa vzburu v Santiagu, neskôr sa pripojili ku Castrovi. Castrovo hnutie si získavalo popularitu a čoskoro sa rozrástlo na 800 mužov. Vo februári 1957 urobil v horách americký reportér Herbert Matthews s Castrom rozsiahle interview, ktoré bolo zverejňované v The New York Times a urobilo z Castra populárnu osobnosť aj v USA. left|thumb|Castro krátko po víťazstve revolúcie v januári 1959, vľavo jeho blízky spolupracovník [[Camilo Cienfuegos]] 24. mája 1958 vyslal Batista proti Castrovi a ďalším protivládnym skupinám asi 10 tisíc vojakov. Napriek veľkej číselnej prevahe vládnych vojsk, Castrova gerila v horách zvíťazila a to aj vďaka masívnej dezercii zle trénovaných, nezaangažovaných mladých odvedencov Batistovej armády. Povzbudený týmto úspechom organizuje Castro vlastnú ofenzívu a jeho partizánske jednotky za veľkej podpory obyvateľstva postupne obsadzujú jedno kubánske mesto za druhým, čo nakoniec donútilo 1. januára 1959 diktátora Batistu k rezignácii a úteku z Kuby. right|thumb|Castro na schôdzi Valného zhromaždenia OSN, 1960
Pri moci
Po víťazstve revolúcie sa Castro v novovzniknutej dočasnej revolučnej vláde najprv ujíma postu hlavného veliteľa ozbrojených síl, prezidentom krajiny sa stal Manuel Urrutia a premiérom José Miró Cardona. Castro ako ústredná postava revolúcie mal však v revolučnej vláde najväčší vplyv a aby mohol naplno presadzovať svoje plánované reformy, postupne začal týchto a ďalších umiernených demokraticko-liberálnych politikov odstavovať od moci. Najprv vo februári 1959 dotlačil Cardonu k rezignácii, načo sa 16. februára sám potvrdil vo funkcii premiéra. Castro zakrátko odmietol demokratické voľby, keď vyhlásil: "Najprv revolúciu, voľby neskôr."
Castro od začiatku presadzoval ľavicovo orientovanú politiku, jeho prvotné sociálno-ekonomické reformy však boli sprvu pomerne umiernené a v počiatkoch svojej vlády Castro komunizmus verejne odmietal. Až keď sa po jeho agrárnej reforme (ktorá zoštátnila majetok mnohých amerických firiem) začali rapídne zhoršovať vzťahy s USA, začína sa Kuba viac zbližovať so Sovietskym zväzom a Castro postupne transformuje Kubu na štát komunistického typu podľa sovietskeho vzoru. V októbri 1965 zakladá zo Zjednotenej revolučnej organizácie (ktorá predtým vznikla spojením Hnutia 26. júla s ďalšími organizáciami) Komunistickú stranu Kuby, ktorej sa Castro zároveň stáva Prvým tajomníkom.
Spojené štáty reagovali snahou o odstránenie Castra od moci, zaviedli proti Kube silné obchodné embargo a pripravili ozbrojenú inváziu kubánskych exulantov v Zátoke svíň, ktorá sa však skončila fatálnym fiaskom a Castrovu moc v konečnom dôsledku ešte viac posilnila. Je známe, že americká tajná služba CIA sa po tomto neúspechu viac zamerala na zorganizovanie fyzickej likvidácie Fidela Castra, pričom bolo zaznamenaných údajne až 638 pokusov o atentát na jeho osobu (drvivá väčšina z nich bola len v štádiu plánov a prípravy, nie priameho pokusu).
2. decembra 1976 Castro po reštrukturalizácii vlády ruší funkciu premiéra a následne je kubánskym ľudovým parlamentom zvolený za Prezidenta Rady štátu a Prezidenta Rady ministrov (formálne pomenovanie kubánskeho prezidenta), pričom v tejto funkcii ostal až do 24. februára 2008. Castro tiež získal najvyššiu hodnosť kubánskych ozbrojených síl a stal sa známy ako Comandante en Jefe (vrchný veliteľ). thumb|Castro na návšteve Východného Nemecka, 1972 Po skončení studenej vojny a po páde Sovietskeho zväzu sa Kuba dostala do veľmi ťažkej ekonomickej situácie (tzv. Špeciálne obdobie), no Castro výraznejšie politické reformy a zmenu komunistického zriadenia odmietol: „Hovoria o zlyhaní socializmu, ale kde sú úspechy kapitalizmu v Afrike, Ázii a Latinskej Amerike?“, povedal v roku 1991. Napriek zachovaniu komunistického systému začal Castro otvárať Kubu medzinárodnému turizmu a do istej miery aj zahraničným investíciám.