cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Julie Récamierová
Julie Récamierová (alebo Juliette Récamierová, rodená Jeanne Francoise Julie Adélaïde Bernardová, známa ako Madame Récamier) (* 3. december 1777, Lyon, Francúzsko – † 11. máj 1849, Paríž) bola saloniérka, autorka epištol a členka spoločenskej skupiny „Merveilleuses“ v období Direktoriátu. Obvykle býva zaraďovaná aj medzi preciózky. Počas direktoriátu bola neprehliadnuteľnou iniciátorkou a šíriteľkou novoantického štýlu, ktorý sa stal typický pre obdobie prvého cisárstva vo Francúzsku pod názvom empír. Bola členkou protinapoleonskej opozície.
Život
Rodina Juliette Bernardovej patrila k lyonskej buržoázii. Jej otec Jean Bernard býval kráľovským notárom. V roku 1786 sa usídlil v Paríži, keď bol menovaný výbercom daní a kráľovým poradcom. Počas Konzulátu bol zosadený, pretože bol podozrivý zo spolčovania sa s rojalistami. Jej matka Jeanne Françoise Julie Adélaïde Bernard, pochádzajúca z blahobytnej a majetnej rodiny bola koketnou a inteligentnou ženou. Juliette sa im narodila v Lyone na ulici Cage. Vzdelanie dostala v kláštore de la Déserte v Lyone. Od roku 1787 bývala s rodičmi v Paríži.
V roku 1793 v pätnástich rokoch veku a počas vrcholiaceho revolučného Teroru sa Julie zosobášila s priateľom svojich rodičov, Jacques-Rose Récamierom, bohatým parížskym bankárom, s ktorým nadviazala koketný platonický vzťah, na čo mala prirodzené nadanie a čo sa jej neskôr dobre zišlo.
V roku 1798 si kúpili manželia Récamierovci palác v ulici Mont-Blanc od Neckera, otca madame de Staël. Na tejto adrese udržiavala tiež spoločenský salón.
V roku 1800 bola zvolená do 9. kresla správnej rady Banque de France.
V roku 1801 bol jej otec pán Bernard zosadený. Madame Récamier sa skrývala u sv. Rocha. V tomto roku stretol Chateaubriand prvýkrát Juliette u madame de Staël.
V roku 1802 odcestovala aj so svojou matkou do Anglicka. Vrátili sa cez Holandsko a mesto Spa. thumb|Princ August Pruský, na pozadí portrét Madame Récamier
V roku 1803 bol salón madame Récamier na nariadenie Napoleona I. oficiálne zatvorený. Leto strávila v Saint-Brice. 15. októbra 1803 vyšlo nariadenie, že má odísť do exilu. Podnikla preto cestu do Nemecka. Tu sa stretla s korunným princom Augustom Pruským, s ktorým nadviazala blízky vzťah. Po ich rozchode sa pokúsila o samovraždu, čo sa udialo v zime 18071808. Následne sa vrátila do Paríža, kde predala palác v ulici Mont-Blanc. left|thumb|Juliette Récamier na pohovke "récamiere", maliar [[Jacques-Louis David]]
V roku 18091810 počas pobytu na zámku Coppet pri Ženeve sa do nej zamiloval Auguste de Staël, syn Madame de Staël.
18. decembra 1810 sa ujala osirelej netere Joséphine, ktorú prekrstili na Amélie. Budúca Amélie Lenormantová ju neopustila až do svojho vydaja.
V roku 1811 bola Juliette zapísaná do zoznamu emigrantov na ministerstve vnútra. Opäť dostala zákaz pobytu v Paríži a odcestovala preto do Châlons-sur-Marne.
Ako priateľka Madame de Staël a po skončení cisárstva priateľka básnika a jedného zo zakladateľov romantizmu Chateaubrianda bola kľúčovou postavou opozície proti Napoleonovi Bonapartemu. Jej salón mal významný vplyv na politický a intelektuálny život tej epochy. Madame Récamier skončila vo vyhnanstve mimo Paríža, kam ju poslala cisárska polícia. Potom, ako strávila čas od septembra 1811 do júna 1812 v Châlons-sur-Marne a neskôr v Lyone, kde udržiavala vzťah s Camille Jordanom a Ballancheom, odcestovala do Talianska a Francúzsko mohla uvidieť až po páde Napoleona I. V tejto dobe udržiavala osobný vzťah s Benjaminom Constantom, bývalým milencom Madame de Staël.
V júni 1814 sa vrátila z exilu do Paríža. V roku 1815 sa jej priateľ Benjamin Constant stal štátnym radcom Francúzska počas Napoleonovej Stodňovej vlády. Madame Récamier sa s ním viac nestretávala, odišla znovu do exilu mimo Paríža.
V roku 1818 bývala spolu s Mathieuom de Montmorencym v La Vallée-aux-Loups. Túto usadlosť Montmorency aj kúpil. V auguste toho roka sa znovu stretla s princom Augustom Pruským. V tom istom roku sa usídlila v Paríži na ulici d’Anjou-Saint-Honoré. Jej manžel Récamier mal však opäť finančné problémy. Tu sa zavŕšilo konečne jej obdobie vzťahu so Chateaubriandom, kedy údajne mala v 42 rokoch prvýkrát prvý erotický vzťah práve s Reném.
Skúšaná veľkými zvratmi šťasteny sa usídlila v roku 1819 v Abbaye-aux-Bois v Paríži. Nebola menej vyhľadávaná spoločnosťou ako počas cisárstva, žila vo svojom sídle navštevovaná všetkými celebritami epochy. Chateaubriand zostal až do jej smrti jej najbližším priateľom.
Zomrela v sedemdesiatichdvoch rokoch 11. mája 1849 počas druhej republiky na choleru. Bola pochovaná na cintoríne v Montmartre vedľa hrobu jedného zo svojich milencov Pierre-Simon Ballanchea. Nezanechala žiadnych vlastných potomkov. Poslednú vôľu urobila v prospech svojej adoptívnej dcéry.
Jej neter a adoptívna dcéra Amélie Lenormantová, manželka Charlesa Lenormanta, je autorkou jej životopisu publikovaného v 1859, ktorý obsahuje aj časť jej korešpondencie so slávnymi ľuďmi tej doby. Táto korešpondencia je uložená v súčasnosti v Bibliothèque nationale de France v Paríži, v oddelení rukopisov.
Chillwave
Chillwave, niekedy tiež označovaný ako glo-fi, je hudobný žáner, ktorého interpreti sú charakterizovaní predovšetkým častým požívaním zvukových efektov, syntetizátorov, loopingu, samplingu a silne filtrovaných vokálov s jednoduchými melodickými pasážami.
Žáner v sebe spája ambientnú hudbu s moderným popom, ako v electropope, post-punk revivale, psychedelickom folku, nu gaze, witch house. Je žasto označuvaný za "summer music".
Craon
Craon môže byť:
Japonské národné ženské futbalové družstvo
Japonské národné ženské futbalové družstvo je ženské reprezentačné futbalové družstvo zložené z hráčok, ktoré sú držiteľkami japonského štátneho občianstva. Na VI. majstrovstvách sveta žien v roku 2011 v Nemecku sa Japonky po remíze so 🇺🇸 po predĺžení a následnom víťazstve na strely zo značky pokutového kopu stali majsterkami sveta. Bola to zároveň prvá medaila pre Japonsko v histórii svetových šampionátov v kategórii žien.
Ladožské jazero
Ladožské jazero (,, kar. Luadogu) je sladkovodné jazero v Ruskej republike Karelsko v Leningradskej oblasti v severozápadnej časti Ruska. Je najväčším jazerom Európy a je tiež 14. najväčším sladkovodným jazerom na svete. Kotlina jazera bola vytvorená štvrtohornými pevninskými ľadovcami.
Japonské národné ženské futbalové družstvo
Svoj najväčší úspech na Olympijských hrách dosiahlo Japonské ženské národné družstvo v roku 2012 v Londýne, keď po finálovej prehre s obhajcom olympijského zlata Spojenými štátmi získalo strieborné medaily, ktoré boli pre japonskú ženskú futbalovú reprezentáciu prvé v histórii ženských olympijských turnajov, zaradených do programu hier v roku 1996. Predtým boli Japonky najbližšie k olympijskej medaile v roku 2008 v Pekingu, kde obsadili štvrté miesto.
Turistická značkovaná trasa číslo 2404
Turistická značkovaná trasa číslo 2404 je modrá trasa v Malých Karpatoch, ktorá spája mestá Svätý Jur a Stupava. Dĺžka trasy je 20,6 km.
Ladožské jazero
Geografia
Jazero má priemernú rozlohu (mimo ostrovov). Jeho dĺžka zo severu na juh je 219 kilometrov a jeho priemerná šírka je 83 kilometrov; priemerná hĺbka je 51 metrov, hoci jeho maximálna hĺbka dosahuje 230 metrov v severozápadnej časti. Jazero má okolo 660 ostrovov, ktorých celková plocha činí. Jazero leží v nadmorskej výške. Väčšina ostrovov, vrátane súostrovia Valaam a skalných ostrovov Kilpola a Konevets, je situované v severozápadnej časti jazera.
Jazero je oddelené od Baltského mora Karelskou šijou a odteká z neho rieka Neva do Fínskeho zálivu. 85 % jazernej vody pochádza z prítokov, 13 % zo zrážok nad jazerom a 2 % z podzemných prameňov.
Dejiny
Jazero sa stalo nesmierne dôležitým počas druhej svetovej vojny. V priebehu blokády Leningradu, ktorá začala potom, ako Wehrmacht dobyl mesto Šlisseľburg na južnom brehu jazera a fínska armáda dosiahla rieku Svir na východe, ktorá spája Onežské jazero s Ladožským, sa okolie jazera na tri roky stalo zúrivým bojiskom. V zimnom období, keď hladina jazera zamŕzala, využívala sa na zásobovanie Leningradu a na evakuáciu jeho obyvateľov tzv. Cesta života, ktorá ako jediná spájala Leningrad, obkľúčený nemeckými vojskami so zvyškom Sovietskeho zväzu.
Lodná doprava
Jazero je splavné po Bielomorsko-baltskom kanáli a po Volžsko-baltskom kanáli. Od rieky Svir až po rieku Nevu, pozdĺž južného brehu prechádza Novoladožský kanál a tiež starší Staroladožský kanál, ktorý bol postavený v 18. storočí.
Divadlo West
náhľad|Kolárska ulica, bývalé sídlo divadla West
Divadlo West bolo súkromné kabaretné divadlo v Bratislave. Založené bolo v januári 1996. Sídli na Námestí SNP a na Kolárskej ulici v Bratislave.
Nemojov
Nemojov je obec v Česku v okrese Trutnov v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 668 obyvateľov, z toho 333 mužov a 335 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,5 roka (muži 37,0 roka, ženy 40,0 roka).
Trouville-sur-Mer (kantón)
Trouville-sur-Mer je francúzsky kantón v obvode Lisieux v departemente Calvados v regióne Dolná Normandia. Skladá sa zo 9 obcí.
Zadná Javorová dolina
Zadná Javorová dolina je najvyššie položená časť Javorovej doliny. Prechádza ňou zeleno značkovaný turistický chodník z Tatranskej Javoriny, ktorý pokračuje cez Sedielko (2 372 m n. m.) na Téryho chatu a ďalej do Starého Smokovca.
Ansan
right|thumb|Ansan v provincii Kjonggi-do, v blízkosti miest Inčhon a Soul right|thumb|Poloha provincie Kjonggi-do Ansan (kórejsky 안산) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v severozápadnej časti územia pri pobreží Žltého mora, v provincii Kjonggi-do (경기도). Na území s rozlohou 144 km² tu žije približne 686 000 obyvateľov (údaj z roku 2004). Ansan spolu s ďalšími okolitými mestami v provincii, s metropolitným mestom Inčchon (인천) a s hlavným mestom Soul (서울) tvorí tzv. Veľký Soul, čo je metropolitná oblasť s rozlohou 1 570 km² a s 23 miliónmi obyvateľov.
Anna Thurzová
Anna Thurzová (* 29. apríl 1858, Banská Bystrica-Radvaň - † 1922, Slovensko) bola  národná pracovníčka.
Životopis
Národná pracovníčka z Banskej Bystrice-Radvane.
Saint-Léger (Mayenne)
Saint-Léger je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Netiketa
Netiketa je súhrn všeobecných pravidiel slušného správania užívateľov na internete. Názov netiketa (angl. netiquette) vznikol spojením a skomolením slov net - sieť a etika alebo etiketa (etiquette) - súhrn pravidiel správania sa v danej spoločnosti.
Základy popisu netikety sú definované v anglicky písanom dokumente [rfc:1855 RFC: 1855 - Netiquette gudienlse.
Všeobecné pravidlá
Aj keď pôvodný dokument Netiquette Guidelines vznikol v roku 1995 sú všeobecné pravidlá v ňom uvedené, doteraz platné.
Odvtedy však došlo k technologickému pokroku a sprísneniu legislatívy. Vylákanie osobných údajov ako sú heslá, používateľské mená a pod. (phishing) a ich následné zneužitie nie je len neetické ale aj trestným činom. V súvislosti so zavedením GDPR (Všeobecné nariadenie o ochrane údajov) je trestným činom podľa § 374 trestného zákonníka aj "Neoprávnené nakladanie s osobnými údajmi", ktoré spočíva v poskytnutí, sprístupní alebo zverejnení osobných údajov"  a týka sa aj internetu.
Dvanásť odporúčaní Netikety (preklad z českej verzie so zhrnutím Netiquette Guidelines):
Arnhem
Arnhem je mesto v holandskej provincií Gelderland. Počet obyvateľov je 147 244 (31. 12. 2009). Mesto leží na Nederrijne, severnom ramene rieky Rýn. Je známe najmä bojmi, ktoré sa tu odohrali počas druhej svetovej vojny. V meste funguje unikátny systém trolejbusovej mestskej hromadnej dopravy.
Dejiny
Prvé zmienky o meste pochádzajú z roku 893, keď sídlo bolo známe pod menom Arneym, alebo Arentheym, názvu podľa množstva orlov v okolí. V septembri 1944 sa mesto, resp. mosty cez Rýn, ktoré sa tu nachádzajú, stali cieľom britských výsadkových vojsk počas operácie Market Garden. Nemci britských výsadkárov po ťažkých pouličných bojoch zatlačili k neďalekému Oosterbeeku, časť jednotiek zničili a zajali priamo v meste. Mesto neskôr 14. apríla 1945 oslobodili po dvojdňových bojoch kanadské vojská.
Predstava duše
Predstava duše je významový útvar, ktorý sa konštituuje v priebehu úvah o duši.
Vznik predstavy duše sa podľa W. Wundta udial v dávnych dobách z úvah o rozdiele medzi mŕtvym a živým telom, z úvah o rozdiele medzi spánkom a bdením a z úvah o tom, čo je to sen, tieň a i. Dych sa považoval za nositeľa života, pretože posledným vydýchnutím život končil. Dych tak získava charakter neviditeľného životného princípu, ktorý existuje v tele a po smrti ho opúšťa. Ďalšie atribúty tohto princípu, éterickosť, nehmotnosť a i. súvisia s vlastnosťami dychu. V sne sa však zjavovali osoby už dávno mŕtve a spiaci človek sám, hoci bol fyzicky pripútaný k svojmu lôžku, podnikal imaginárne cesty. To viedlo k presvedčeniu, že po smrti tela pretrváva jeho rozpad zvláštna substancia, ktorá je nositeľom života a duševna. Ako poznamenáva Wundt, podobné chápanie života a duševna sa zachovalo ešte aj dnes u niektorých primitívnych kmeňov.
Sermersheim
Sermersheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4103 Chahine
4103 Chahine je planétka s priemerom 73 km, ktorú objavil E. F. Helin 4. marca 1989.
Muráň (obec)
Muráň je obec na Slovensku v okrese Revúca. Leží v bezprostrednej blízkosti Národného parku Muránska planina, v jeho ochrannom pásme.
Polohopis
Obec leží v centrálnej časti Muránskej planiny, geomorfologického podcelku Spišsko-gemerského krasu. Muráňom preteká rovnomenná riečka, ktorá tu priberá Hrdzavý potok.
V obci sa križujú cesty II/531 (Tisovec – Červená Skala) a II/532 (Tornaľa – Revúca – Muráň). Z južného smeru od Revúcej vedie do obce aj železničná trať Plešivec – Muráň, ktorá tu končí.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci Muráň pochádza z roku 1321, kedy sa spomína osada pri majeri pod Muránskym hradom. Stretávajú sa tu dôležité cesty, vedúce z Gemera na sever, ktoré strážil tunajší hrad. V prvej polovici 15. storočia (pred 1438) tu vznikla mýtna stanica, ktorou putovali produkty okolitých železných baní, hámrov a hút. Vyspelosť tohto odvetvia potvrdzuje "Artikule Štellářu audolj Muráňskeho", vydaná na hrade v roku 1585, určujúca práva a povinnosti uhliarov, hámorníkov a kovorobotníkov.
Významná železiarska oblasť trpela útokmi Osmanov, ktorí obec vyrabovali a vypálili v roku 1574, kedy mužov odvliekli do zajatia. V roku 1610 obec vypálilo Bočkajove vojsko, 446 obetí si vyžiadala epidémia moru v rokoch 1709 – 1710. Obyvatelia sa živili najmä prácou v lese, na píle a furmančení, vyrábali dosky a šindle, no chovali tiež ovce, dobytok a kone. Od roku 1823 sa traduje výroba "muránskej" kameniny a keramiky v manufaktúrnej dielni. Kvôli pomoci obyvateľov partizánom v období SNP tu fašisti v decembri 1944 zastrelili 12 mužov.
Zaujímavosti
Pre dnešnú obec je charakteristický chov koní (Norik Muránsky) na Veľkej lúke, kde sa každoročne usporadúva Ródeo Muráň.
V zime je v prevádzke 400 m lyžiarsky vlek priamo v obci. Možno sa tiež zúčastniť tradičného zimného prechodu Muránskou planinou.
Na území obce je aj národná prírodná rezervácia Malá Stožka.
Turistika
Poloha v horskom prostredí Spišsko-gemerského krasu a Národného parku Muránska planina predurčuje obec na východiskový bod mnohých zaujímavých turistických trás. Atraktívny Muránsky hrad je dostupný chodníkom z obce, turisticky zaujímavé sú viaceré chránené územia i jedinečný chov koní v lokalite Veľká lúka.
Návštevníci obce a Muránskej planiny sa môžu ubytovať v Chate pod hradom alebo v penziónoch Muráň a Vrbjarová. Komplexné služby – ubytovanie, bazén, sauna, fitnes poskytne rekreačný areál SLOVMAG na Prednej Hore. Tu možno využiť aj služby jazdy na koňoch.
Predstava
Predstava podľa asocianistov je samostatný element, ktorého kvalita sa nemení; meniť sa môže iba intenzita predstavy. Predstavy sa dodatočne skladajú do zložitejších predstavových komplexov alebo sa pridružujú k pocitom. Sklad predstáv sa realizuje asociáciou.
Z hľadiska psychológie je predstava obraz predmetu, scény alebo udalosti, ktorý vzniká na základe spomínania alebo fungovania predstavivosti. Na rozdiel od vnemu môže mať zovšeobecnený charakter, môže sa vzťahovať aj na minulosť a budúcnosť, má oveľa menší stupeň jasnosti a presnosti.
Podľa Arthura Shopenhauera je predstava jediným predmetom poznania.
Sihlianska planina
Sihlianska planina je náhorná rovina vo Veporských vrchoch. Pomenovaná je podľa obce Sihla, ďalšie obce na planine sú Lom nad Rimavicou , Drábsko , Látky a Detvianska Huta. Mesto Hriňová leží pri západnej hranici územia. Najvyšší vrch je Bykovo s výškou
Polohopis
Na planine pramení Rimavica, Slatina, Ipeľ, Kamenistý potok a ich menšie prítoky. V západnej časti sa nachádza vodárenská nádrž Hriňová a veľká časť územia patrí do chránenej krajinnej oblasti Poľana.
Turizmus
Severným okrajom planiny vedie značená Rudná magistrála (Poľana – Hrb – Tlstý javor – Klenovský Vepor), celá oblasť je však pretkaná množstvom turistických trás malej i väčšej náročnosti. Celá planina s nadväzujúcim územím je rovnako obľúbenou cykloturistickou oblasťou.
Karloveské rameno
Karloveské rameno môže byť:
Rákoš (okres Revúca)
Rákoš je obec na Slovensku v okrese Revúca.
Polohopis
Obec leží v juhovýchodnej časti Slovenského rudohoria.
Dejiny
V neďalekej lokalite Zámčok sa našla keramika z obdobia Veľkomoravskej ríše. Prvá písomná zmienka o obci (pod názvom Torphoula) je z roku 1318. Vznikla ako podhradie pod hradom Kevy, neskôr známym ako Rákoš, ktorý spustol v polovici 15. storočia. Až do 1. polovice 16. storočia, kedy sa obec dostala do područia hradu Szendrő a Turkov, boli hlavným prameňom obživy obyvateľstva náleziská železnej rudy a medi, t. j. ich ťažba, spracovávanie v tamojších hámroch a peciach, ďalší obyvatelia sa venovali uhliarstvu, povozníctvu a poľnohospodárstvu. V 19. storočí bola v chotári otvorená Rákošská Baňa, ťažba rudy sa zvýšila a postavili sa dielne. Po zastavení ťažby na začiatku 20. storočia sa v rokoch 1952 – 1962 ťažba v baniach obnovila.
Základný problém
Základný problém je problém, ktorý riešia – implicitne alebo explicitne – všetky filozofické koncepcie.
Slověne
Slověne môže byť:
Pec pod Sněžkou
Pec pod Sněžkou je mesto v Česku v okrese Trutnov v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 655 obyvateľov, z toho 335 mužov a 320 žien, pričom priemerný vek v meste bol 42,3 roka (muži 41,9 roka, ženy 42,7 roka).
Jasná a zreteľná predstava
Jasná a zreteľná predstava podľa Descarta nemôže byť klamná.
Zuzana Thurzová
Zuzana Thurzová (* 28. november 1859, Banská Bystrica-Radvaň - † 1920, Slovensko) bola  národná pracovníčka.
Životopis
Národná pracovníčka z Banskej Bystrice-Radvane.
4104 Alu
4104 Alu je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavil E. F. Helin 5. marca 1989.
Camarones
Camarones je mesto v južnej Argentíne ležiace na východe provincie Chubut pri pobreží Atlantického oceánu. Je hlavným mestom departmentu Florentino Ameghino. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 1 296 obyvateľov.
Geografia
Camarones leží v Bahia de Camarones, vo väčšom zálive uprostred nepravidelne formovaného pobrežia, ktorý je charakterizované množstvom polostrovov, zátok, mysov a malej skupiny ostrovov. 30 kilometrov juhovýchodne leží mys Dos Bahías, kde sa nachádza známa prírodná rezervácia Reseva Natural Faunística Cabo Dos Bahías s množstvom vzácnych živočíchov (tučniaky, tulene a i.).
Klimatické pomery
Podnebie je mierne, ale veterné a suché; za rok spadne v priemere asi zrážok, predovšetkým v zime. Teplota v januári je v priemere 19 °C a v júli 7 °C. Záliv Bahia de Camarones je najjužnejší bod pobrežia Atlantického oceánu Argentíny, ktorý je ovplyvňovaný po celý rok teplým brazílskym prúdom a preto je zvýšená teplota morskej vody (v lete do 20°C).
Kultúra a pozoruhodnosti
Architektúra mesta pozostáva predovšetkým z domov z vlnitého plechu a červených pálených tehlál, ktoré pripomínajú dávno minulé časy. V meste je jeden kamenný kostol, niekoľko zaujímavých starých obchodov s rozličným tovarom a malá vyhliadková veža (Torreon).
Chýrnou udalosťou roka je Fiesta del Salmon (Sviatok lososa) koncom januára, pri ktorom sa koná rybárska súaž a iné zaujímavé podujatia. Camarones sa sám označuje ako Capital Nacional del Salmon, "Hlavné mesto lososov".
Hospodárstvo
Mesto žije z rybárstva a spracovania vodných rias. Popri tom je centrom prevádzkovania služieb pre susedné Estancias, na ktorých chovajú predovšetkým ovce. Po meste pomenovaný jeden druh spracovania vlny (tipo Camarones). Toto tradičné hospodárske odvetvie ale postihla od 80-tych rokov silná kríza a odvtedy je v meste vysoká nezamestnanosť. Mladí obyvatelia, napriek zlému trhu práce zostávajú. V roku 1999 bol zahájený projekt komercializácie chovu morských zvierat a v regióne plánuje rozvíjať svoje aktivity aj pološtátna naftárska spoločnosť YPF.
Turistika
Od 80-tych rokov sa pomaly rozvíja turistika v okolí mesta, čo súvisí predovšetkým s prírodnou rezerváciou Cabo Dos Bahías, tu sa nachádza druhá najväčšia kolónia tučniakov v Argentíne. Okrem toho je medzi mestom Camarones a mysom, ktorý leží asi juhovýchodne, viacero pláží. V Caleta Sara už existuje niekoľko rekreačných osád a areálov voľného času.
Doprava
Napojenie na dopravnú sieť Argentíny je prostredníctvom Ruta Provincial 30, ktorá mesto spája s dôležitou severojužnou magistrálou Ruta Nacional 3. Verejná a prímestská doprava je skromná (autobusy idú iba po Garayalde pri Ruta Nacional 3 a do Trelewu). Existuje tu aj pristávacia dráha pre malé lietadlá, ktorý je ale málo využívaná.
Milan Thurzo
Milan Thurzo (* 10. september 1942, Banská Bystrica) je slovenský antropológ, predseda Slovenskej antropologickej spoločnosti, bývalý riaditeľ Prírodovedného múzea SNM v Bratislave, jeden z mála skutočných znalcov evolúcie človeka na Slovensku, prekladateľ z angličtiny.
Raný život
Jeho matka bola detská lekárka (fizeologička), MUDr. Mária Magdalena Turzová (za slobodna Rosivalová). Jeho otec bol onkológ a vysokoškolský učiteľ, akademik Viliam Turzo sa narodil v Komárne. V čase narodenia Milana pracovali rodičia ako lekári Štátneho sanatória v Starom Smokovci. V roku 1945 sa presťahovali do Bratislavy.
Hlavná pracovná činnosť
V roku 1965-1966 pôsobil v Archeologickom ústave SAV v Nitre.
V rokoch 1966-1997 bol vedeckým pracovníkom a vedúcim antropologického oddelenia Slovenského národného múzea v Bratislava, kde organizoval početné antropologické výstavy a rozšíril zbierku antropologických exponátov. V rokoch 1990 - 1991 bol aj zástupcom riaditeľa Slovenského národného múzea a v rokoch 1990-1993 bol aj riaditeľom Prírodovedeckého múzea Slovenského národného múzea v Bratislave.
Bol externým učiteľom paleoantropológie (1991-dodnes), tafonómie (1991-2008), antropológie (1999-2008) a všeobecnej morfológie človeka (2000-dodnes) na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave. V rokoch 1997 - 2003 bol vedúcim Katedry antropológie Prírodovedeckej fakulty UK v Bratislave, od roku 2003 dodnes zostáva vysokoškolským učiteľom Katedry antropológie Prírodovedeckej fakulty UK v Bratislave. Okrem toho v rokoch 1999- 2008 prednášal na Katedre archeológie Filozofickej fakulty UK antropológiu pre archeológov.
V rokoch 2000-2002 bol vedúcim grantovej úlohy VEGA 1/7206/20: Historické osobnosti Slovenska vo svetle historicko-antropologických, biologických a medicínskych poznatkov: Analýza kostrových pozostatkov rodiny palatína Juraja Thurzu. V rokoch 2004-2006 bol vedúcim grantovej úlohy VEGA 1/1288/04: Ekologické aspekty zdravotného stavu chrupu historických populácií z územia Slovenska.
Zahraničné výpravy
Počas vysokoškolských štúdií si urobil kurz športového potápania. Toto potom aktívne využil pri zbere morských živočíchov na expedíciách v Juhoslávii (1968), Turecku (1969) a Bulharsku (1970). Zo vzdialených výprav stojí za zmienku jeho študijná cesta do Indie (1980).
Majstrovstvá sveta vo futbale žien
Majstrovstvá sveta vo futbale žien sú najvýznamnejšou futbalovou súťažou ženských národných družstiev, ktorú organizuje Medzinárodná futbalová federácia. Prvé majstrovstvá sveta sa uskutočnili v roku 1991 v Číne a ich víťazkami sa stali futbalistky 🇺🇸.
Milan Thurzo
Predmety záujmu
Zaoberá sa problematikou fyzickej antropológie, hlavne štúdiom morfologických znakov na kostrách z archeologických vykopávok populácií avarského obdobia na Slovensku.
Majstrovstvá sveta vo futbale žien
Prehľad doterajších medailistov
Úspešnosť:
Turistická značkovaná trasa číslo 2405
Turistická značkovaná trasa číslo 2405 je krátka modrá trasa v Malých Karpatoch, ktorá spája obec Limbach so Štefánikovou magistrálou. Dĺžka trasy je 5,2 km.
Milan Thurzo
Predmety záujmu
Ako antropológ spracoval napríklad slovanské pohrebiská Lupka (1966 – 1967), Pobedim (1968), Tvrdošovce (1976 – 1977), avarsko-slovanské pohrebisko Košice-Šebastovce (1969 – 1970, 1977 – 1980), v súčasnosti spolupracuje na výskume včasnostredovekého pohrebiska Borovce (od roku 1986). Spolupracoval aj na antropologickom a paleontologickom výskume Ardovskej jaskyne (1968 – 1970) a na výskume náleziska pliopitekov na Devínskej Kobyle (1981 – 1983). Okrem toho sa zaoberal výskumom príslušníkov šľachtických rodov Thurzovci a Henkelovci na Oravskom hrade (1995 – 2003, 2006 – 2007), niektorých významných predstaviteľov cirkvi, ako aj tafonómiou a paleopatológiou, pričom jeho najobľúbenejšou témou vždy bola evolúcia človeka. Na Slovensku patrí medzi nemnohých skutočných znalcov evolúcie človeka.
Členstvo v organizáciách, radách a komisiách
Od roku 1966 bol členom Slovenskej antropologickej spoločnosti pri SAV, od roku 1989 bol jej podpredsedom, od roku 2002 doteraz je jej predsedom. Od roku 1995 je aj členom Slovenskej archeologickej spoločnosti pri SAV a od roku 1996 je aj členom Slovenskej spoločnosti prekladateľov odbornej literatúry.
Ďalšie členstvá:
Ocenenia
Je nositeľom Hrdličkovej medaily Česko-slovenskej antropologickej spoločnosti, Pamätnej medaily Za zásluhy o rozvoj Slovenského národného múzea, Cena Mateja Bela Literárneho fondu Slovenskej republiky za preklad v kategórii prírodných a lekárskych vied (za rok 1995) a Prémie Literárneho fondu za vedecký a odborný preklad v kategórii diel interdisciplinárnej a encyklopedickej povahy (za rok 2001 a 2009).
Dielo
Od roku 1969 vydal vyše 100 (najmä vedeckých) štúdií a článkov (stav v roku 2012) v zahraničných a domácich časopisoch a ďalej viacero recenzií.
Je tiež autorom viacerých významných kníh a učebných textov, a to najmä:
Okrem toho je autorom početných hesiel v Encyclopaedii Beliane, hesla opočlovek v Pyramíde a opravoval 24 hesiel v 2. vydaní Encyklopédia Zeme.
Od roku 1991 sa venuje aj prekladaniu vedecko-populárnych publikácií z angličtiny (a čiastočne nemčiny), napríklad preložil knihy Rozlúštenie slobodomurárskeho kódu (2012, autor Cooper), Dejiny Biblie (2010, autor Armstrong), Pôvod človeka: Ilustrované dejiny evolúcie človeka (2009, autor Palmer), Tajné dejiny starého Egypta (2005, autor Brennan), Mystérium Marsu (2001, autor Hancock) a Dinosaury (1991, autori Norman a Milnerová); okrem toho spoluprekladal napr. encyklopédie Kronika ľudstva (Fortuna Print), Encyklopédia Zeme (Fortuna Print), Zviera (Ikar) a Príroda (Ikar).
Od roku 2011 sa venuje vyhľadávaniu, registrácii a hodnoteniu historických hraničných znakov starej Bratislavy a jej okolia. Zistené výsledky publikuje najmä v Zborníku mesta Bratislavy a v Pamiatkach a múzeách.
Cras
Cras môže byť:
Balleroy (kantón)
Balleroy je francúzsky kantón v obvode Bayeux v departemente Calvados v regióne Dolná Normandia. Skladá sa zo 22 obcí.
Crasville
Crasville môže byť:
Potrebovanie
Potrebovanie je chcenie niečoho ako prostriedku na nejaký účel.
Tlačová správa
Tlačová správa sa odlišuje od novinového článku. Novinový článok je kompilácia faktov spracovaných novinárom a uverejnená v médiách, kým tlačová správa je vytvorená, aby novinárov povzbudila k napísaniu článkov o danej téme. Tlačová správa je vo všeobecnosti ovplyvnená cieľmi autora.
Sessenheim
Sessenheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Patah
Patah je pomerne málo známy vulkán, nachádzajúca sa v južnej časti ostrova Sumatra asi 30 km juhovýchodne od stratovulkánu Dempo. Masív sopky je husto pokrytý vegetáciou, údaje o erupciách nie sú známe. V roku 1989 bola poyorovaná pilotom nákladného lietadla fumarolická aktivita v oblasti vulkánu Patah.
Cravant
Cravant môže byť:
Problematika
Problematika môže byť:
Bayeux (kantón)
Bayeux je francúzsky kantón v obvode Bayeux v departemente Calvados v regióne Dolná Normandia. Skladá sa zo 16 obcí.
Kódovanie
Kódovanie je
Pilníkov
Pilníkov je mesto v Česku v okrese Trutnov v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 218 obyvateľov, z toho 627 mužov a 591 žien, pričom priemerný vek v meste bol 39,7 roka (muži 37,2 roka, ženy 42,3 roka).
Saint-Loup-du-Dorat
Saint-Loup-du-Dorat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Le Corbusier
Le Corbusier [vyslov: l korbüzjé], vlastným menom Charles-Édouard Jeanneret-Gris, (* 6. október 1887, La Chaux-de-Fonds, Švajčiarsko – † 27. august 1965, Roquebrune-Cap-Martin, Francúzsko) bol francúzsky architekt švajčiarskeho pôvodu. Spoluzakladateľ purizmu a funkcionalizmu. Bol tiež urbanista, maliar, sochár a spisovateľ.
„Architektúra je stav ducha, nie povolanie,” tvrdil Le Corbusier. Podľa toho, akým tempom a smerom sa jeho tvorba uberala, bol jeho duch ustavične v pohybe, raz vyrovnaný a priamočiary, inokedy „brutálny“ a neohrabaný.
Siegfried Giedion, ktorý sa poznal s Le Corbusierom od roku 1925 a publicisticky doprevádzal a podporoval jeho tvorbu, napísal v roku 1958, že Le Corbusier je ''„…uzavretý, tvrdý, neprístupný, odmietajúci všetko osobné, nedôverčivý ako málokto. Nikto nevie, kým vlastne je.”''
Od rytca k architektovi
Narodil sa v La Chaux-de-Fonds známom okrem výroby hodiniek aj ako vyhľadávaná destinácia revolucionárov z celého sveta. Načas sa sem uchýlili francúzsky filozof Jean-Jacques Rousseau, anarchista Piotr Alexejevič Kropotkin či dokonca Lenin. Jeho otec bol maliarom hodinových číselníkov pre miestny hodinársky priemysel a matka pochádzala z obchodníckej rodiny a bola hudobníčkou a učiteľkou hry na klavír. Počas základnej školskej dochádzky sa zaujímal hlavne o chémiu, fyziku, kozmografiu a prírodopis. V štrnástich rokoch ho prijali na L’École d’art, v La Chaux, kde sa učil ryteckému umeniu. Dosiahol úspech a ním zdobené hodinky boli v roku 1902 na Medzinárodnej výstave dekoratívnych umení v Turíne odmenené diplomom.
Jeho učiteľ Charles L’Eplattenier skoro rozpoznal jeho talent a cez umelecké remeslo ho doviedol k architektúre a maliarstvu, po prvý raz prišiel do styku s cieľmi a teóriami rôznych avantgardných reformných snáh, ktoré v 2. polovici 19. storočia vznikali v niektorých častiach Európy. L’Eplattenierovým vzorom bola príroda a John Ruskin, ktorá jediná bola pravdivá, len ona inšpirovala a len ona mala byť základom pre činnosť človka: „Pátrajte po jej príčinách, po jej princípe utvárania, po jej živom vývoji a vytvorte z toho všetkého syntézu…” L’Eplattenier si vyberal študentov pri hľadaní nového druhu ornamentu vyjadrujúceho Jurskú krajinu. Ako sedemnásťročnému Jeanneretovi zaistil zákazku na dom, Villu Fallet, ktorú sám neskôr označil ako odpornú a nikde ju sám nepublikoval. To mladého architekta naučilo, že stavby nie sú tvorené z ornamentov, ale z materiálov, pôdorysov a rezov. Priviedlo ho to ku „…skutočnému strachu z vyučovania, z receptov, z apriórneho božského práva a presvedčil som sa o nutnosti návratu k osobnému úsudku.”
Univerzitné architektonické vzdelanie Jeanneret nezískal, ako však sám skonštatoval – aspoň sa nemusel prácne odúčať, čo by sa v škole naučil: ''„Som samouk a som zvedavý. (…) Jedinou mojou školou je neprestajné pozorovanie prírody a vecí okolo nás.”'' V roku 1906 pochopil, že sa chce naplno venovať architektúre a odchádza za svoj prvý honorár do Talianska študovať tamojšiu architektúru. Kľúčovým zážitkom sa pre neho stala väznica vo Florencii: ''„Prechádza mnou výnimočný pocit. Dochádzam k poznaniu, že sa tu naplnila autentická túžba ľudstva, mlčanie, osamelosť, ale tiež spoločenstvo a každodenné stretnutia.”''
Ďalší rok strávil v Rakúsku, kde podľahol čaru Loosovho antikonformizmu. V marci 1908 zostáva proti vôli rodičov a L’Eplatteniera v Paríži a získava zamestnanie ako kreslič u bratov Perretovcov (Auguste Perret…), kde spoznal možnosti železobetónu, čím položil základy pre svoju budúcu prácu. Celé popoludnie Jeanneret študoval katedrálu Notre-Dame, zatiaľ čo ranné hodiny sedával pri matematike a geometrii. Však k tomu, aby sa z rytca stal architekt, ako sám hovorí: ''„…ktorý zodpovedá koncepcii, akú som si o tomto povolaní vytvoril, je treba ešte veľa tvrdej práce: Môj boj proti priateľom bude bojom proti ich ignorácii. Nie preto, že by som niečo vedel, ale preto, že viem, že nič neviem.”''
Le Corbusier sa vracia do La Chaux v decembri 1909 a podieľa sa na spoločnosti zaoberajúcou sa rozvojom všetkých oblastí umení. Táto spoločnosť ho vyslala do Nemecka. Vstúpil do ateliéru Petra Behrensa, kde pracoval ako vedúci kreslič a kde stretol ďalšie mená modernizmu – Waltera Gropia a Miesa van der Roha. Jeho postoj k dianiu v Nemecku sa stával stále kritickejší: „U Behrensa v Berlíne som spoznal fungovanie veľkého úradu…, ale bohužiaľ tiež kapituláciu čistého a ušľachtilého umenia.” V máji 1911 opustil Jeanneret Nemecko a so svojim priateľom sa vydal na niekoľkomesačnú cestu, ktorá ich zaviedla do Grécka, kde ho očaril Partenón na aténskej Akropole a do Konštantínopolu. Svoje doterajšie skúsenosti z cesty spojil s aktuálnymi problémami novej architektúry spôsobom, ktorý bol pre jeho kombinačnú inteligenciu príznačný: „Tým, že som pri porovnávaní rôznych národov narazil na jednotu základných predpokladov, som získal istotu, že vypukla nová doba.”
Minulosť a prítomnosť pre neho neboli protiklady. Pred vypuknutím prvej svetovej vojny sa vrátil domov. V období okolo roku 1912 po rokoch študovania železobetónu a cestovania definuje komponenty svojho formovania, navrhol prostú skeletovú konštrukciu zo železobetónu, ktorú by si podľa vlastnej vôle mohli dotvoriť priečkami a obvodovými stenami jasne sa prejavujúcimi už v projekte Dom-Ino. Tie sa však ako mnohé iné návrhy napokon nerealizovali.
Po vypuknutí prvej svetovej vojny sa vracia do La Chaux-de-Fonds a na výzvu L’Eplatteniera tu pôsobí ako učiteľ na novo založenom architektonickom oddelení domácej umeleckej školy. V roku 1913 prevzal kurz, ktorého program je dodnes tradíciou: „Geometrické prvky, ich charakter, ich dekoratívny a monumentálny význam, ich rôzne použitie v architektúre, nábytok a iné objekty (výzor, pôdorysy, rezy, perspektívy atd.); praktická úprava architektonických diel, vnútorné dekorácie u rôznych predmetov.”
Roku 1917 sa Jeanneret natrvalo usadil v Paríži, čím roky cestovania boli ukončené, no učenie ďalej pokračovalo. V roku 1918 sa intenzívne venuje maliarstvu a zároveň preberá vedenie technického úradu. Kritici nezdieľajú vysokú mienku o jeho obrazoch, ale maliarstvo mu pomohlo získať estetické skúsenosti, ktoré zúročil v architektúre. Zároveň práca v technickom úrade ho núti vyrovnávať sa s problémami hospodárstva, racionalizácie a organizácie. Posledným krokom v jeho architektonickom vzdelaní znamenala v roku 1918 známosť s maliarom Amédéom Ozenfantom, s ktorým rozvíjal svoje umelecko-teoretické myšlienky a vydáva spolu s ním manifest Aprés la cubisme – protikubistický manifest purizmu. S Ozefantom a básnikom Paulom Derméem založili v roku 1920 časopis L’Esprit Nouveau (publikovaný do roku 1925), ktorý mal poukazovať na nového ducha doby strojov a propagovať ich. Články boli neskôr zhrnuté do knihy Vers une architecture, po prvýkrát sa v súvislostiach rozvíjal Jeanneretov svetový názor a na ňom založená estetika, ktorá sa stala základom jeho architektúry. Kniha sa všeobecne považuje za najdôležitejšie dielo architektonickej teórie 20. storočia. Vyzdvihuje krásu racionálne riešených inžinierskych konštrukcií, poukazuje na čistotu povrchu stavby (priečelia), na určujúci význam pôdorysu a kladie dôraz na primárne formy (kocka, kužeľ, guľa, valec…), v ktorých „slnko odhaľuje krásu“. Architektúra podľa neho presahuje hranice úžitkovosti a je teda umením. Zároveň hlása, že dom je „stroj na bývanie“, čo zdanlivo odporuje predchádzajúcemu tvrdeniu. No požaduje oboje: dokonalú funkciu aj estetiku.
Aby sa práca Ozenfanta a Jeannereta ako maliarov a kritikov – teoretikov rozoznala, vybrali si pseudonym. Ozenfant prijal meno jeho matky za slobodna, Saugnier. Jeanneret si zobral meno bratranca, Lecorbeziera. Oddelením Le, meno znelo primerane a evokovalo architektonickú profesiu, čo vyústilo v Le Corbusier.
náhľad|Portrét na švajčiarskej 10 frankovej bankovke
Architekt ako umelec
V roku 1921 spolu s bratrancom Pierrom Jeanneretom otvárajú ateliér na parížskej Rue de Sévre 35, v ktorom pracuje až do konca svojho života. V období rokov 1923 až do roku 1939 stavia mnohé významné budovy po celom svete (Francúzsko, Švajčiarsko, Nemecko, Rusko, Južná Amerika, Alžírsko a iné). V roku 1927 pre Deutsches Werkbund v Stuttgarte, Le Corbusier postavil Citrohan, prototyp čistej formy. V booklete výstavy kodifikoval jeho princípy ako Päť bodov modernej architektúry, odvodzujúc z potenciálu betónu. Následne kategorizoval priestorovú organizáciu delenú podľa týchto bodov ako Štyri kompozície. Hoci Hanno-Walter Kruft, autor Dejín teórie architektúry (od antiky po súčasnosť) tvrdí, že Le Corbusierove „ostro formulované teoretické požiadavky mali väčší vplyv ako jeho stavby“, jeho päť bodov sa zhmotnilo a tak vznikli La Roche-Jeanneret (1922 – 1925) či Savoye v Poissy (1928 – 1931).
Ordre des Arts et des Lettres
thumb|upright|Ordre des Arts et des Lettres Ordre des Arts et des Lettres (doslova Rad umenia a literatúry) je francúzsky rad, ktorý udeľuj minister kultúry.
Le Corbusier
Architekt ako umelec
Na Rue de Sévre sa vystriedalo mnoho mladých architektov, istý čas i mladý slovenský architekt Vladimír Karfík, ktorý o svojských pracovných postupoch vtedajšieho guru píše v knihe Architekt si spomína:''„Corbu šiestim mladým švajčiarskym architektom, ktorých pozval, aby mu pomohli dokončiť projekt na Paláci Spoločnosti národov v Ženeve, sľúbil veľkolepú odmenu, ak prácu stihnú v stanovenom termíne. Keď to hotové odoslali do Ženevy, povedal, že nemá ani sous, aby im mohol zaplatiť. Keď vznikla malá vzbura, na druhý deň dal každému toľko, koľko stál lístok naspäť do Švajčiarska…''
Ordre des Arts et des Lettres
Rad bol navrhnutý 2. mája 1957, prezident Charles de Gaulle ho schválil pri reštrukturalizácii francúzskych vyznamenaní v roku 1963. Je udeľovaný za významné zásluhy na poli literatúry a umenia. Držiteľ nemusí byť francúzsky občan.
Rad je udeľovaný v troch stupňoch:
Le Corbusier
Architekt ako umelec
Podľa Karfíka tento génius napriek teórii je architekt skôr impulzívny, citový a geometrické zákonitosti nachádza často až dodatočne. Napokon, čo sa geometrickej harmónie týka, podľa Karfíka sa Le Corbusier najviac nadchýnal výstavbou ženských tiel…
Vlastné názory na urbanizmus vyzdvihuje prezentuje v roku 1925 v knihe Urbanisme.
Koncom desaťročia Le Corbusier a Pierre Jeanneret dosiahli status a schopnosti, zastávajú v roku 1927 ich prvý úrad: Ligu národov. V roku 1928 zakladá spolu so Siegfriedom Giedionom, Waltererom Gropiom a s najvýznamnejšími architektmi moderného hnutia (CIAM) (Congrès International d’Architecture Moderne). ktorých hlavným okruhom bol architektonický vzťah k ekonomickej a politickej sfére. Vo svojej deklarácii hovorí: ''„ Urbanizmus je organizácia funkcií kolektívneho života… a úlohou je funkčný poriadok. Ten obsakuje tri funkcie: bývanie, výrobu, kultiváciu tela i ducha.“''
Stretnutie v roku 1933 na lodi smerujúcej k Akropole viedol k Aténskej charte s úvodom Jeana Giraudouxa. Dokument o urbanizme bol podávaný ako biblia na plánovanie mnohých miest nasledujúcich dvoch desaťročí. Le Corbusier a Jeanneret sa dostali do dvoch veľkých svetových komisií: sovietska Centrosoyus (založenej v roku 1929) a Cité de Refuge pre Armádu spásy (1930), neskoršie v roku 1944 Tri ľudské zriadenia.
V Le Corbusierovom živote bola v tomto období dôležitá udalosť, svadba s Yvonne Galiis v roku 1930, modelkou a krajčírkou z Monaka, kedy získal Francúzske občianstvo. Rána Le Corbusier maľoval v jeho ateliéri v Porte Molitor, jeho manželka mu pripravovala obed. Poobedia trávil v jeho práci na Sévreskej ulici. Na koci týždňa si spolu s Jeanneretom dali zápas basketbalu. Pravidelne prázdninoval a plával v Stredomorí, blízko Cap Martin.
V roku 1935 cestuje po prvýkrát do USA na pozvanie Múzea moderného umenia. Tu už existovali mrakodrapy, podľa Le Corbusiera bez plánovania, bez „základnej potreby ľudského srdca”.
Po útoku druhej svetovej vojny, Le Corbusier odišiel s Jeanneretom do Pyrenej. Ich partnerstvo skončilo v roku 1940, kedy Jeanneret odišiel do Švajčiarska. Le Corbusier odišiel do Vichy v nádeji, že nájde niekoho, kto by uskutočnil jeho idey. Vichy opustil po osemnástich mesiacoch, keď ho obvinili z boľševizmu. Po oslobodení bol Le Corbusier schopný začať rekonštruovať Paríž. Pod ochranou Ministerstva výstavby, začal plány na prístav v Marseille, čo viedlo v rokoch 1946 – 1952 k vzniku obytného bloku Unité d'habitation. Budova poskytla 1600 obyvateľom dvojpodlažné byty a služby. Niektorí to prirovnávajú k malému mestu, kde chodby predstavujú ulice, vedúce na strechy – námestie. Tento blok sa zopakoval aj v Berlíne a Lyone a dodnes je však táto architektúra stretáva s ostrou kritikou najmä pre jej neosobnosť, chlad a zložitú orientáciu. Rokom 1950 už žiadne mesto nechcelo akceptovať jeho plány. Spojené národy ho sklamali, keď ho odmietli a za vedúce riaditeľa vybrali Walace Harrisona a delegácia Spojených národov pre UNESCO ho odmietla v dizajnérskom tíme. Napriek tomuto oficiálneho odmietnutiu Le Corbusier začal najproduktívnejšiu časť svojho životu. Venoval sa dobre tvarovateľnému, estetickému pohľadovému betónu v projektoch kaplnky Ronchamp (1954), ženského kláštoru v La Tourette (1957) a v mestskom pláne pre Čandígarh v Indii. Jeho architektúru postavil na tzv. modulore, pravidle proporcií, ktoré aplikovali geometrické proporcie a zlatý rez na základe miery ľudského tela. Domnieval sa, že našiel univerzálny kľúč k norme a kráse zároveň. V jeho Speve pre pravý uhol (1947 – 1953) vyjadril iné vysvetlenie vzťahu človka k vesmíru. Bol už menej racionálny, s osobným duchom a vzťahom k prírode. Básnické zobrazenia, ako „otvorená ruka”, alebo „býk” sa neskôr objavujú na jeho budovách, taktiež dramatické použitie prírodných živloch ako svetlo, tieň a voda.
Koncom päťdesiatych rokov, Le Corbusier odchádza zo spoločenského života a trávi obrovskú časť jeho času v chate v Cap Martin. Jeho žena Yvonne umiera v roku 1957… z rany, ktorej ako niekto povedal sa nikdy úplne nedostal. Napriek čiastočnému zarmúteniu Le Corbusier dostáva najviac zákazok ako kedykoľvek predtým. Hoci tieto neskoré práce ťažko zapadajú do nejakej kategórie, mnohé pochádzali z primitívnych kultúr ako Indiánska architektúra, znovuobjavenie zaobchádzania s materiálmi ako oceľ. Pracoval na projekte o ktorom sľuboval, že bude hlavným výjadrením v celom jeho vývoji, v nemocnici vo Venice v roku 1965, kedy vo veku 78 rokov 27. augusta zomrel po srdcovom infarkte – utopil sa neďaleko francúzskej Riviéri.
5 bodov modernej architektúry
Najzávažnejším teoretickým a programovým prínosom Le Corbusiera bola definícia základných kompozičných princípov (značiek) funkcionalistickej architektúry, ktoré v roku 1927 zhrnul do päť bodov:
Päť bodov modernej architektúry Le Corbusiera sa stalo nielen definíciou slohových vlastností funkcionalistickej architektúry, ale rovno jedným z najlapidárnejších vyjadrených návodov k tvorbe architektúry vôbec.
Príklady
Uvedené zásady Le Corbusier uplatnil dôsledne pri riešenie dvojdomu na výstave bývaní v Stuttgartu (1927) a vo vile Savoye v Poissy (1929 – 1932). Vila Savoye aplikuje všetky päť princípov modernej architektúry. Okrem toho, že stojí na stĺpoch má na plochej streche terasovú záhradu. Pôdorysy sú veľmi voľne formované. Okrem schodiska je v strede dispozície rampa. Oba tieto funkčné prvky architekt umiestnil viditeľné z vnútorných priestorov, ako skulpturálne artefakty. Na streche architekt opäť použil zaoblené tvary. Horizontálne okno je taktiež samozrejmosťou a predné priečelie je voľné – vysunuté na krakorcoch pred prvým radom stĺpov. Obe tieto vily sa stali priam pomníkmi novej architektúry a podľa nich sa premeriavala modernosť architektonickej produkcie hocikde inde na svete.
Urbanizmus
Najkontroveznejšia oblasť Le Corbusierovej tvorby bol urbanizmus, kde ukázal vedúcu pozíciu modernej architektúry svojej doby a zároveň vyvolal ostrú kritiku. Prišiel na verejnosť s projektom „ideálneho miliónového mesta”. Prvý z jeho spisov o stavbe miest publikoval Le Corbusier v roku 1925 pod názvom Urbanisme. Prvá časť knihy hovorí o mestskom modeli Ville Contemporaine a pripravuje na model Plan Voisin. Najobsažnejšia kniha, ktorá Le Corbusier venoval stavbe miest vyšla v roku 1935, ktorej titulok je La Ville radieuse – žiariace, oslňujúce, svietiace mesto.
Plánoval návrhy takmer pre každé mesto, v ktorom bol, alebo staval: Ženeva, Antverpy a Štokholm v roku 1933, Hellocourt, Zlín a Paríž v roku 1935. Tento pokračujúci záujem urbanizmu vyprodukoval plány na „lineárne mesto”.
Dom-Ino
Prvým Le Corbusierovým projektom obsahujúcim nesporné črty premysleného uplatňovania určitého princípu a metódy je konštrukcia domu Dom-Ino z roku 1914. Inšpirovaný Garnierovým Priemyselným mestom, boli navrhnuté zoskupenia domov Dom-Ina, v ktorých ešte badať kompozičnú rozpačitosť. Usporiadanie opakovaného domu modulu je pomerne symetrické, predsa však nespája jednotlivé časti mestského organizmu do skutočného celku.
Vila na morskom pobreží
Tento projekt z roku 1916 jasne poukazuje na nevyriešené protirečenie dvoch kompozičných osnov: Tradičnej stredomorskej, ktorá sa prejavuje oblúkmi a loggiami, a druhej dynamickej, vyjadrenej izolovanými plastickými prvkami (špirálové schody) a voľnejšou volumetriou (dvojnásobný objem), čo môžeme pokladať za príznak blížiaceho sa prelomu v jeho tvorbe.