Ľudovít_Kukorelli
Druhá svetová vojna
Keď 10. marca 1940 dostal pamätnú medailu za Poľské ťaženie, napísal na Ministerstvo národnej obrany list, v ktorom uviedol, že neurobil nič, čím by si ju zaslúžil a preto ju vracia. V dôsledku toho sa následne musel zodpovedať nadriadeným za pohŕdanie národným vyznamenaním. Jeho raport sa skončil až pred ministrom obrany generálom Čatlošom. Jeho situáciu navyše skomplikovala havária pri jednom z cvičných letov blízko Piešťan. Nehľadiac na to, že skončil s ťažkými zraneniami, zostala mu jazva na tvári od líca až k brade, prišiel o niekoľko zubov, kvôli čomu dostal umelé zuby, okrem toho ešte musel splácať škodu 133 216 korún za zničenie lietadla. alt=Pamätník Ľudovíta Kukorelliho v Košiciach|náhľad|Pamätník Ľudovíta Kukorelliho v Košiciach pri železničnej stanici V tej dobe začal pripravovať ilegálny odlet niekoľkých piešťanských letcov do Juhoslávie, akciu však Ústredňa štátnej bezpečnosti (ÚŠB) odhalila a Kukorelli sa vyhol zatknutiu len preto, že bol v tej dobe vo Vinnici na Ukrajine. Bol preto urýchlene stiahnutý späť na Slovensko, kde bol 20. augusta zatknutý. 19. októbra bol vojenským súdom v Bratislave odsúdený na 9 mesiacov väzenia, zbavený hodnosti a vylúčený z armády. Od marca 1942, po prepustení z väzby na základe amnestie začal znovu pracovať v odboji. 3 mesiace pracoval v sódovkárni Čekovský a spol., no bol prepustený, pretože ho nestále sledovala ÚŠB. Následne si ďalšie tri mesiace nemohol nájsť zamestnanie. Zamestnal sa nakoniec v Bratislave ako obchodný agent s písacími strojmi. To mu umožnilo cestovať po celom Slovensku a venovať sa odbojovej činnosti. ÚŠB ho však znovu vypátrala a bol preto opäť prepustený. Pod cudzím menom Martin Minarovič však ďalej pomáhal antifašistom pri útekoch do Juhoslávie. Neskôr utiekol do protektorátu. V Brne ho však čoskoro zatklo gestapo a transportovalo späť na Slovensko. 31. januára 1943 bol v Piešťanoch odovzdaný žandárom a zatknutý. Z väzby sa mu však podarilo utiecť kurióznym spôsobom cez okno WC. Bol naňho vydaný celoštátny zatykač a ÚŠB po ňom následne vyhlásila celoštátne pátranie. Kukorellimu sa zatiaľ podarilo dostať na Oravu, do oblasti Párnice a Zázrivej, kde sa prostredníctvom miestneho učiteľa a odbojové skupiny premiestnil na východné Slovensko, do oblasti Ostrej hory nad obcou Matiaška. Tam medzi drevorubačmi začal organizovať partizánsky oddiel. Pri zaobstarávaní potrebných prostriedkov pre svoju skupinu ho v novembri opätovne zatkli v Hlohovci. Spoznal ho totiž miestny žandársky veliteľ poručík Zuziak, ktorý sem bol preložený práve kvôli tomu, že mu Kukorelli utiekol v Piešťanoch. Počas transportu sa viackrát pokúsil o útek, ktorý sa mu podaril až v Bratislave, keď sa vytrhol v zlom počasí z rúk policajnej eskorte na Školskej ulici, na Palisádach sa mu po šiestich hodinách podarilo predrať retiazku pút. Následne kráčal tri dni hrebeňom Malých Karpát do Trnavy, kde sa ukryl u priateľov. Následne sa cez Oravu dostal opäť na východné Slovensko. Cestou sa stretol so sovietskym utečencom z koncentračného tábora Dachau Ivanom Kononovičom Baľutom-Jagupovom. Ten sa následne stal veliteľom partizánskeho oddielu Čapajev, ktorý sa už formoval nielen zo slovenských antifašistov, ale aj z utečencov z nemeckých zajateckých táborov. Kukorelli sa stal jeho náčelník štábu. V tejto funkcii zaobstarával výzbroj, muníciu, stravu i lieky pre skupinu. Pre jej príslušníkov tiež vybavoval občianske preukazy na falošné mená. Zaisťoval i kontakt s vojenskými posádkami. Prostredníctvom Mikuláša Markusa nadviazal kontakt s príslušníkmi dvoch pechotných divízií dislokovaných na východnom Slovensku. Jednotka sa potom premiestnila do Slanských vrchov za Harb a neskôr k hore Búč nad obcou Kríže. Asi po mesiaci absolvovali ešte jeden presun do oblasti obce Petrovce v Slanských vrchoch.