cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Spojeného kráľovstva
Revolúcia
Po udalostiach v Škótsku bol Karol závislý od parlamentu. No situácia bola napätá aj v Írsku. Pokračoval v Alžbetinej politike a kolonizoval severnú časť ostrova. Pôvodných katolíkov vyhnal a ich pôdu pridelil protestantom zo Škótska a Anglicka. V roku 1641 v Írsku vypuklo povstanie proti novým usadlíkom. Nebolo namierené proti kráľovi, ale proti protestantskému parlamentu. V Londýne sa Karol s parlamentom sporili, kto má veliť armáde proti rebelom. V roku 1642 sa pokúsil zatknúť piatich členov parlamentu. Aj keď to nevyšlo, parlament mal dôvod na obavy. Londýn sa postavil proti kráľovi, ktorý sa uchýlil do Nottinghamu. Začala občianska vojna, aj keď sa jej zúčastnila len malá časť obyvateľstva. Nechceli totiž otvorene prejaviť sympatie ani jednej strane. Kráľ Karol mal podporu najmä v snemovni lordov. Jeho stúpenci sa nazývali Cavalieri a a kontrolovali sever a západ krajiny. Ich súperi, Parlamentaristi kontrolovali juh a východ. Na ich čele stál Oliver Comwell. Vytvoril nový typ armády z prevažne vzdelaných ľudí. Parlamentaristi boli navyše podporovaní aj námorníctvom a väčšinou mešťanov. Najbohatšie a najmocnejšie oblasti boli na ich území. Cavalieri nemali peniaze na udržiavanie armády a tak mnohí vojaci prešli na druhú stranu. Napokon bola kráľovská armáda definitívne porazená v roku 1645. Parlament následne zaviedol nové dane na splatenie vojnových nákladov.
Lord protektor
Karol I. bol uväznený, no stále podnecoval vzbury proti parlamentu. Podarilo sa mu proti nemu postaviť Škótov. Parlamentaristi nevedeli, čo s kráľom. Mali dve možnosti – buď ho nechať vládnuť ďalej, alebo nastoliť nový vládny systém. Väčšina ľudí by pravdepodobne súhlasila s prvou možnosťou. Báli sa parlamentaristickej armády, ktorá bola veľmi krutá. Vyhnala reprezentantov, ktorí podporovali kráľa. 31. januára 1649 bol Karol I. ako prvý anglický kráľ v histórii popravený. Jeho poprava však ukázala, aká nebezpečná bude vláda parlamentu. Škóti boli šokovaní a začali podporovať kráľovho syna Karola, ktorého uznávali ako nástupcu. Lenže Cromwellova armáda ich porazila a Karol so šťastím ušiel do Francúzska. Škótsko bolo pričlenené k republike. Cromwell potrestal aj Írov za povstanie v roku 1641. Armáda v Írsku zavraždila okolo 6000 ľudí.
Od roku 1649 bolo Anglicko republikou. Na čele stál Cromwell so svojimi spoločníkmi. Po monarchii sa zbavili aj snemovne lordov a Anglikánskej cirkvi. Armáda na čele s Cromwellom sa stala najsilnejším orgánom v štáte. Mala pod kontrolou aj parlament, ktorý sa ale búril. Preto bol v roku 1653 definitívne rozpustený. Cromwell sa vyhlásil za “Lorda Protektora” a vládol sám oveľa krutejšie ako Karol I. Zaviedol vojenskú diktatúru (okrem iného napr. zakázal sláviť Vianoce a Veľkú noc). Ale medzi členmi armády mal Cromwell neprajníkov. Označovali sa ako tzv. „Levelers“. Chceli zaviesť rovnosť medzi všetkými ľuďmi a náboženskú slobodu. Keď Cromwell roku 1658 zomrel, republika začala upadať; jeho syn ju nebol schopný udržať a armádni velitelia sa začali hádať medzi sebou. Jeden z nich v roku 1660 vyhlásil slobodné voľby a pozval naspäť do krajiny Karolovho syna. Nastúpil na trón ako Karol II. S ťažkou situáciou si poradil. Najskôr sa zmieril so svojimi nepriateľmi a potrestal otcových vrahov. Ale parlamentu naďalej ostali len malé právomoci. Karol totiž tiež zastával názor o kráľovskej božskej moci a nasledoval príklad francúzskeho panovníka Ľudovíta XIV. v absolutizme.
Konštitučná monarchia
Karol II. sa snažil zrovnoprávniť všetky náboženstvá. Hlavne sa snažil uzmieriť anglikánsku cirkev s puritánmi a katolíkmi. Ale anglikánsky parlament bol proti. Pred občianskou vojnou hľadali puritáni v parlamente ochranu pred kráľom, teraz žiadali kráľa, aby ich ochránil pred parlamentom. Karol sympatizoval s katolíkmi. Parlament sa rozhodol mu zabrániť prestúpiť na ich vieru a v roku 1673 vydal Test Act, v ktorom zakazoval katolíkom zastávať akýkoľvek úrad v štátnej správe. V tomto období sa začali formovať aj prvé politické strany v Anglicku. Jednu z nich vytvorili členovia snemovne reprezentantov, tzv. “Whigs”. Odmietali absolútnu monarchiu a katolícku vieru, s ktorou sa spájala. Boli za náboženskú slobodu. Proti nim stáli tzv., “Tories”. Zastávali kráľovskú autoritu a chceli vládu parlamentu, no pod vplyvom monarchie. Tieto dve strany sa stali základom dvojstranného parlamentného systému v Anglicku. Boj vyvrcholil, keď bol odhalený katolícky plán na zavraždenie kráľa a dosadenie jeho brata, katolíka Jakuba. V skutočnosti žiadny plán neexistoval, bol to len trik, aby parlament vydal nariadenie, ktoré zakazovalo katolíkom stať sa členom ktorejkoľvek snemovne.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Brekov
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Brekov v okrese Humenné.
Dejiny Spojeného kráľovstva
Konštitučná monarchia
Jakub II. sa stal kráľom po Karolovej smrti v roku 1685. Svoj postoj voči protestantom prejavil už ako kráľovsky guvernér v Škótsku. Snažil sa zrušiť predchádzajúce zákony a vrátiť moc katolíckej cirkvi, ktorá mala fungovať vedľa anglikánskej. Jakub sa pokúšal zbaviť toryovskej šľachty, ktorá mu najviac oponovala. Takisto nahradil aj väčšinu sudcov. Jeho nepriatelia nezasiahli, lebo čakali na nástup jeho protestantskej dcéry Márie, ktorá mala za manžela (tiež protestanta) miestodržiteľa Holandska Viliama Oranžského. Po narodení Jakubovho syna v roku 1688 však ich nádeje stroskotali.
Obe parlamentné strany sa rozhodli konať. Pozvali Viliama, aby zasiahol. Po obavách, keďže bol v tom čase vo vojne s Francúzskom, vstúpil od Londýna. Trón však ponúkli iba Márii. Viliam vyhlásil, že Anglicko opustí len ako kráľ. Parlament nemal inú možnosť a 11. apríla 1689 boli Mária II. a Viliam III. spoločne korunovaní dvojitou korunováciou vo Westminsterskom opátstve. Parlament zobral Jakubovi práva na trón, lebo údajne porušil zmluvu medzi kráľom a ľudom. Táto myšlienka vznikla aj vďaka učeniu Johna Lockea, podla ktorého vláda bola založená na základe spolupráce medzi ľuďmi.
Táto revolúcia v roku 1688 bola významnou v tom, že Viliam Oranžský kráľovský titul nezdedil, ale mu bol udelený parlamentom. Parlament sa stal mocnejším ako panovník, čo následne potvrdil Bill of Rights („Zákon o právach“), z roku 1689. Kráľ nemohol zvyšovať dane alebo držať armádu bez súhlasu parlamentu. V roku 1701 bolo vydané Nariadenie o usporiadaní, ktoré dovoľovalo nástupníctvo na trón len „protestantskému dedičovi“. Platí dodnes.
Rozvoj vzdelanosti
Počas 17. storočia sa významne zmenila ideológia. Vyplývala najmä z rozvoja vedy, ktorá ponúkala rozumové vysvetlenie pre prírodné javy. Takisto sa zmenila aj pozícia Anglicka vo svete. Po víťazstve nad Francúzmi sa stalo najsilnejšou veľmocou v Európe. Tieto zmeny dodali Angličanom sebavedomie.
Čo sa týka cirkvi, puritáni rozširovali svoj vplyv najmä medzi mešťanmi a nižšou šľachtou. Presvedčili Jakuba I., aby vydal nový preklad Biblie. Tento preklad povzbudil čítanie Biblie medzi obyvateľmi. Niektorých ovplyvnila natoľko, že začali šíriť revolucionárske myšlienky. Vznikli nové, menšie odrody cirkvi a sekty, najvýznamnejší z nich boli baptisti a kvakeri, ktorí fungujú dodnes. Tradičná anglikánska cirkev sa čiastočne spolitizovala, a vplyv na vzdelanosť začali preberať puritáni, ako napríklad John Milton. Nové cirkvi sa pre ich sociálne snahy stretávali s nepochopením u vládnucej vrstvy. Preto sa niektorí veriaci rozhodli opustiť Britániu. V roku 1620 pristáli v Amerike na lodi Mayflower otcovia pútnici. Založili prvú osadu na území dnešného štátu Massachusetts. Katolíci sa zase usídľovali v Marylande. Postupne z Anglicka odišlo z náboženských a ekonomických dôvodov okolo 400 000 obyvateľov. Ale noví usadlíci prúdili aj do Anglicka. Cromwell opäť povolil príchod Židom a po roku 1685 prišlo veľa francúzskych protestantov (známych ako hugenoti), aby unikli vláde Ľudovíta XIV.
Súčasne s revolúciou v náboženstve prišla aj revolúcia vo vede a myslení. Francis Bacon, vedec, ktorý zastával aj post lorda kancelára na dvore Jakuba I., prišiel s názorom, že každá teória musí byť overená experimentom. Jeden experiment by nadväzoval na druhý a to by viedlo k porozumeniu celému svetu. Anglickí vedci sa snažili tieto myšlienky zavádzať aj do praxe. V roku 1628 William Harvey objavil krvný obeh, čo viedlo k pokroku pri poznávaní ľudského tela. Samotní Stuartovci podporovali rozvoj vedy. Kráľovský dvor sa stal dôležitým centrom stretávania učencov a mysliteľov. V roku 1684 matematik sir Isaac Newton publikoval gravitačný zákon, na ktorý v 20. storočí nadviazal Albert Einstein. Takisto sa rozvíjala ja architektúra. Najvýznamnejším architektom bol Christopher Wren. V roku 1666 po veľkom požiari v Londýne obnovil väčšinu poškodených budov v novom, modernejšom štýle. V 17. storočí sa objavili aj prvé noviny.
Čo sa týka spoločnosti, život chudobných sa oproti predchádzajúcim storočiam zlepšil. Ceny klesli a ľudia už neboli odkázaní na sociálnu pomoc. Aj naďalej sa najlepšie darilo strednej vrstve obyvateľstva. V polovici 17. storočia vláda začala kontrolovať obchod s obilím, aby nedošlo k neželanému exportu na úkor domácej spotreby. No už v roku 1670 bola situácia natoľko dobrá, že si mohli dovoliť exportovať obilie do ostatnej Európy, hlavne do krajín oslabených tridsaťročnou vojnou. Aj obchod v rámci krajiny sa zmenil. Ekonomické rozdiely medzi regiónmi sa strácali a vďaka sieti vodných kanálov sa zlepšila aj doprava. Londýn zostal s 500 000 obyvateľmi najväčším mestom a aj hlavným obchodným centrom. Ďalšie veľké mestá boli Norwich, Newcastle upon Tyne a Bristol. Počet obyvateľov v rámci krajiny však klesol. Nikto nevie prečo, lebo životné podmienky sa zlepšili. Môže to byť preto, že ľudia v Anglicku uzatvárali manželstvá vo vyššom veku a preto ženy rodili menej detí. V rámci rodiny sa posilnila pozícia manžela. Možno to prirovnať k absolutizmu v rámci monarchie a panovníka ako jediného vládcu. Autorita mužov premenila najmä z reformácie. Protestantská viera kládla veľký dôraz na muža ako živiteľa rodiny.
Vznik Únie
thumb|right|250px|Únia medzi Anglickom a Škótskom, 1707 Revolúcia, ktorá mala za následok odvolanie kráľa Jakuba II. vyvolala dávku nevôle v Škótsku a Írsku. Priaznivci Stuartovcov, väčšinou katolíci z vysočín v Škótsku, sa vzbúrili a porazili anglickú armádu, no povstanie skončilo smrťou ich vodcu. Škótsko bolo stále samostatným kráľovstvom, aj keď malo spoločného kráľa s Angličanmi. Angličania chceli obe krajiny zjednotiť. Act of Settlement (1701), ktorý umožňoval nastúpiť na trón len protestantskému dedičovi, začal platiť aj v Škótsku. Preto, aj keď si Škóti mohli zvoliť vlastného panovníka, obávali sa reakcií, ktoré mohli nastať, keby znova dosadili Stuartovcov. Mohli takisto obnoviť svoje spojenectvo s Francúzskom, ktoré bolo teraz anglickým nepriateľom číslo 1. Tiež sa chceli zbaviť určitých obmedzení v obchodnom styku s Angličanmi, ktoré škodili ich ekonomike. Anglický parlament súhlasil, že tieto obmedzenia zruší, ak budú Škóti súhlasiť s vytvorením Únie, ktorá by oba štáty spojila. Škótom sa myšlienka veľmi nepozdávala, ale obavy z anglickej armády ich presvedčili. V roku 1707 bola definitívne vytvorená a parlamentom uzákonená únia medzi Anglickom a Škótskom. Parlament bol spoločný pre obe krajiny, no Škóti mali samostatný právny systém a cirkev. Neskôr, v 18. storočí, v Škótsku prebehlo niekoľko „Jakobínskych“ povstaní, ktoré sa snažili vrátiť trón Stuartovcom. Najskôr sa trón v roku 1715 snažil získať syn zosadeného Jakuba II. V roku 1745 Jakubov vnuk, princ Karol Eduard, známy ako „Bonny Prince Charlie“, pristál na západnom pobreží. Viacerí klanoví vodcovia z vysočín sa k nemu pripojili, niektorí pod hrozbou vypálenia ich domovov. Charliemu sa podarilo dosiahnuť Edinburgh a poraziť anglickú armádu oslabenú účasťou vo vojne proti Francúzom. Mnohí Angličania sa pridali na stranu Jakobínov. Ich armáda tiahla na Londýn. No škótski vojaci túžili po domove a vrátili sa do Škótska. Preto v bitke pri Cullodene v roku 1746 utrpeli porážku a vzbura skončila. Angličania ich kruto potrestali. Boli zabití, alebo poslaní na nútené práce do Ameriky. Ich domy a majetky bolli zničené. Boli zakázané aj niektoré prvky ich kultúry, ako napríklad kilty a gajdy.
V Írsku sa Jakub tešil pomerne veľkej popularite. Keďže bol katolík, obyvatelia sa naňho obracali s nádejou, že by im mohol pomôcť navrátiť územia zabraté protestantskými prisťahovalcami. Preto sa Jakub po zosadení parlamentom nádejal, že Íri mu ho pomôžu získať späť. V roku 1689 pristál v Írsku aj s podporou Francúzov. Katolícky parlament v Dubline vydal zákon, ktorý nariaďoval zhabať protestantom všetok majetok. No tí sa len tak ľahko nevzdali svojich práv a tridsaťtisíc z nich sa zabarikádovalo v meste Londonderry. Jakub mesto obkľúčil, no vzbúrenci sa odmietali vzdať. Až príchod anglických lodí so zásobami ukončil tento zápas. Viliam III. Oranžský pristál pri írskych brehoch v roku 1690 a porazil Jakubovu armádu pri rieke Boyne. Jakub o pár dní neskôr odišiel do Francúzska, a nikdy viac sa nevrátil. Viliam v roku 1702 zomrel a na trón nastúpila Máriina sestra Anna. V roku 1707 vzniká na britskom súostroví únia zjednocujúca Anglicko, Wales a Škótsko do jedného kráľovstva. V Írsku sa na nasledujúcich 50 rokov ujali parlamentu protestanti, ktorí zákonom zakázali katolíkom zúčastňovať sa na riadení štátu. Nemohli zastávať žiadny úrad, študovať na univerzite ani sa pridať k námorníctvu. Takisto boli zakázané katolícke školy a bol zavedený zákon, ktorý umožňoval katolíkovi, ak prestúpi na protestantskú vieru, odobrať majetok svojim rodičom. V roku 1770 napätie trochu opadlo, a niektoré zákony proti katolíkom boli zrušené. V roku 1801 bolo Írsko pričlenené do únie a dublinský parlament bol zatvorený. Anglickí politici totiž sľúbili katolíkom, že po vstupe do únie ich zrovnoprávnia. Juraj III., podporovaný toryovcami, na tento sľub však zabudol.
Najväčšími zahraničnými súpermi Anglicka v 17. storočí boli Španielsko, Francúzsko a Holandsko. S Holandskom mali Angličania vojnový konflikt kvôli obchodu a prekrývaniu záujmov v Severnej Amerike. V druhej polovici 17. storočia sa odohrali tri vojny. Keď Angličania dosiahli vedúcu pozíciu v medzinárodnom obchode, uzavreli s Holanďanmi mier a začali spolu pripravovať plány proti Francúzom. V Španielsku totiž smrťou Karola II. vymrel rod Habsburgovcov a Ľudovít XIV. chcel na trón dosadiť svojho vnuka Filipa z Anjou, aby rozšíril svoj vplyv v Európe. Ostatné mocnosti nesúhlasili a tak vypukla Vojna o španielske dedičstvo. Keďže Viliam Oranžský mal s Francúzmi konflikty aj predtým, Anglicko vstúpilo do vojny na strane Svätej ríše rímskej a Holandska. Pod vedením vojvodu z Marlborough ich armáda vyhrala viacero bitiek – pri Höchstädte, Ramillies, Turíne a Oudenaarde. V roku 1713 bol v Utrechte podpísaný mier, kde Francúzi súhlasili s obmedzením expanzie do okolitej Európy. V tejto vojne Británia získala Gibraltár a tým aj prístup k Stredozemnému moru. Získavanie pôdy v cudzine hralo dôležitú úlohu v ekonomike všetkých európskych krajín. Británia mala menšie koloniálne panstvo ako Holandsko a Španielsko. Na východe Ameriky mala 13 kolónií, významné boli územia v Indii odkiaľ sa dovážal cukor. Vzrast jeho produkcie zvýšil dopyt po otrokoch. Za 40 rokov ich počet v Indii stúpol o 40 000. Ekonomiku v Indii kontrolovala Britská východoindická spoločnosť.
Ministerský predseda
thumb|[[Juraj I. (Veľká Británia)|Juraj I. v roku 1714, od Godfrey Kneller]] Na základe zákona z roku 1701 mal trón po Anninej smrti pripadnúť najbližšiemu protestantskému príbuznému. Tým bola vnučka Jakuba I. Žofia, ktorá sa vydala za vojvodu z Hannoveru. Keď Anna v roku 1714 zomrela, trón mal pripadnúť jej synovi Jurajovi. Niektorí politici, najmä toryovci, chceli na trón dosadiť syna Jakuba II., Jakuba III. Sľúbili mu trón ak prestúpi z katolicizmu na anglikánsku vieru, ale bol tvrdohlavý ako ostatní Stuartovci a neustúpil. Radšej sa pokúsil získať trón vojenskou cestou. V roku 1715 začal vzburu proti Jurajovi I. Jeho spojenci v Anglicku a Škótsku sa nazývali Jakobíni, podporovatelia Stuartovcov. Boli však porazení, a keďže toryovci sa spojili s Jakobínmi, Juraj poveril whigovcov zostavením vlády. Moc sa v tomto období preniesla z parlamentu na zbor ministrov, nazývaný kabinet. V iných krajinách mal panovník neobmedzenú moc, no v Británii sa ministri ľahko ujali moci, keďže Juraj nevedel po anglicky a nejavil o krajinu veľký záujem. Na čele kabinetu stál Robert Walpole, prvý ministerský predseda v histórii. Jeho moc pramenila z jeho finančníckych schopností. Zriadil prvú banku, ktorá vydávala peniaze. Pomohol ľuďom, ktorí skrachovali po investovaní do obchodných spoločností. Investícia do nich sa ľuďom zdala výhodná, lebo zahraničný obchod prekvital. V budúcnosti už spoločnosti niesli zodpovednosť za peniaze svojich klientov. Všetci ministri niesli spoločnú zodpovednosť za politické rozhodnutia a ak nejaký z nich hlboko nesúhlasil, očakávala sa jeho rezignácia. Kráľova moc mala nasledujúce obmedzenia: Aby sa vyhol vojne, Walpole chcel splatiť štátne dlhy. Preto zaviedol dane, aby vláda mohla všetko splatiť. Zdanený bol najmä luxusný tovar ako čaj, káva a čokoláda, dovážané z kolónii. No dlhy sa splatiť nedarilo a Walpole sa stal nepopulárnym. Jeho najväčším politickým protivníkom bol William Pitt starší. Ten zastával názor, že obchod zabezpečuje pre krajinu bohatstvo. Rozhodol, že Anglicko musí v medzinárodnom obchode predbehnúť Francúzov. V roku 1733 vytvoril alianciu so Španielskom. Chcel zlepšiť vzťahy s jeho kolóniami v Južnej Amerike. Začal budovať silné námorníctvo a snažil sa prevziať kontrolu nad francúzskymi obchodnými stanicami. Táto snaha neskôr viedla k vojne.
Kolonializmus a sloboda
Juraj zomrel v roku 1727 pri návšteve Hannoveru. Na trón nastúpil jeho syn, Juraj II., ktorý rovnako prenechával faktickú vládu svojmu ministerskému predsedovi. V tomto období rozšírila Veľká Británia svoju koloniálnu ríšu zaberaním území po celom svete. Najdôležitejšie miesto zaujímalo 13 amerických kolónií na východnom pobreží. V rokoch 1743 – 1748 bojovala Británia proti Francúzsku vo vojne o získanie kontroly nad Rakúskom. V roku 1756 sa znovu ocitli proti sebe v sedemročnej vojne. Aj keď viac ako Angličania bojovali ich spojenci – Prusi – Pittovi sa vďaka námorníctvu podarilo obmedziť pohyb francúzskych obchodných lodí. Vojna sa rozšírila do celého sveta. V Kanade Briti získali od Francúzov v roku 1759 Quebec a o rok neskôr Montreal, ktoré obchodovali najmä s rybami a drevom. Aj v Indii Británia presadila svoj vplyv na úkor Francúzska. Tieto zisky ešte zvýšili sebavedomie a pýchu Angličanov. No nový kráľ Juraj III., ktorý nastúpil roku 1760, zastavil Pittove expanzívne vojny a uzavrel mier s Francúzskom. No aj tak zisky z medzinárodného obchodu rástli až do konca storočia. Britská Západná India sa stala najprosperujúcejšou kolóniou. V Británii vyrobené kovové výrobky a šaty boli exportované do Afriky, kde ich vymieňali za otrokov. Tých odvážali do Indie na prácu na cukrových plantážach.
Juraj III. sa, na rozdiel od svojho otca a starého otca, neorientoval na Hannover a snažil sa aktívnejšie zapájať do diania v Británií. Konkrétne si chcel sám vyberať ministrov, lebo najlepšie sa mu vládlo s úzkym okruhom jeho poradcov. V parlamente stále neboli zastúpené všetky vrstvy. Volebné právo mali len obyvatelia, ktorých príjem dosahoval určitý limit. Každý kraj mal v parlamente dvoch zástupcov. No pre vplyvných vlastníkov pôdy nebolo problém zariadiť, aby sa tam dostali ľudia, ktorí by potom hlasovali v ich prospech. Takisto zastrašovali a podplácali voličov, ktorí mali v prenájme ich pôdu. Parlament mal v tomto období ďaleko od demokracie. No John Wilkes, člen snemovne reprezentantov, sa snažil dosiahnuť, aby sa na politickom živote mohli slobodne zúčastňovať všetci obyvatelia. V roku 1763 vystúpil proti Jurajovi a otvorene kritizoval jeho mier s Francúzskom bez upozornenia svojho spojenca, Pruska. Wilkes vydal článok vo svojich novinách. Kráľ a ministri ho dali uväzniť v londýnskom Toweri, no sudca ho odmietal odsúdiť, lebo neporušil žiadny zákon. Bolo uznané, že sloboda jednotlivca je nadradená záujmom štátu. Dovtedy vládnuca vrstva nebola zvyknutá akceptovať názory obyčajných ľudí. Po roku 1750 vzrástol počet novín. Ľudia sa začali viac zaujímať o politické dianie. Takisto sa začali zakladať politické skupiny mimo parlamentu.
Amerika
Počet kolonistov v Severnej Amerike stúpol od roku 1700 z 20 000 na 2 500 000 v roku 1770. Briti ich stále považovali za svojich poddaných a snažili sa im diktovať podmienky. V roku 1764 vypukol spor ohľadom daní. Američania platenie daní Angličanom nepovažovali za oprávnené. V Británii sa názory rôznili. Jedni tvrdili, že Američania by mali platiť dane, ktoré mali byť použité na ochranu kolónii pred Francúzmi. Niektorí politici, ako napr. William Pitt starší a John Wilkes, zastávali názor, že by nemali byť zdanení, ak nemajú zastúpenie v parlamente. V roku 1773 skupina kolonistov prezlečených za Indiánov prenikla na loď v bostonskom prístave a vyhodila jej náklad čaju do mora. Táto udalosť je známa ako Bostonské pitie čaju a vyjadrovala nesúhlas Američanov s platením daní. Uvalili embargo na tovar dovážaný z Británie, ktorá ako reakciu okamžite vyslala armádu. Tým začala Americká vojna za nezávislosť. Kolonisti mali podporu mnohých britských politikov nazývaných „radikáli“. Najvýznamnejší z nich boli Edmund Burke a Tom Paine. Práve Paine prišiel s myšlienkou, že Amerika by mala získať nezávislosť od Británie. Celkovo vojna posilnila myšlienky nezávislosti a demokracie. Nakoniec Británia prehrala a v roku 1776 13 amerických kolónii vyhlásilo samostatnosť. V Severnej Amerike Britom ostala len Kanada.
Mesto a dedina
V 18. storočí dosiahol počet obyvateľov Únie 13 000 000. V tomto období už existovalo viacero veľkých, rozvinutých miest ako Liverpool, Manchester, Birmingham, Sheffield, aj keď v parlamente nemali samostatné zastúpenie. Životné podmienky v mestách boli strašné. Po uliciach sa šíril zápach, lebo odpad sa vypúšťal priamo na ulicu rovnako ako smeti. Ulice boli zablatené a úzke. V mestách sa šírili choroby, málo detí sa dožilo dospelosti, najmä tie z chudobných vrstiev spoločnosti. Pochovávaní boli spoločne v masových hroboch. Mnohí si však zlú životnú situáciu spôsobili pitím alkoholu a hraním hazardných hier. Preto sa niektoré novovzniknuté cirkvi snažili zamedziť ich šíreniu. Ku koncu storočia sa objavili snahy zlepšiť mestský život. Ulice sa rozšírili, zaviedlo sa verejné osvetlenie a obyvatelia museli platiť daň na zabezpečenie sociálnych služieb. V spoločnosti sa sformovali 4 vrstvy: Najlepšie sa žilo šľachte a bohatým mešťanom, aj keď po aktivitách Johna Wilkesa už nemali nad poddanými takú veľkú moc. No napriek tomu žili komfortný život plný poľovačiek a jazdenia na koňoch. Svoje domy prestavovali v klasickom štýle a obkolesovali ich parkami a záhradami. Život žien bol nudnejší, nemohli sa zúčastňovať na riadení štátu, pre ne boli určené len zábavy a plesy. Populárne bolo aj navštevovanie kúpeľov s liečivou vodou. Kúpeľné mestá ako Bath sa stali centrami spoločenského života.
Život na dedine bol úplne iný ako v meste. Zdrojom obživy bolo poľnohospodárstvo. Každá dedina bola obklopená viacerými poľami a dedinčania spolu rozhodovali o ich využití a uskladňovaní úrody. Z Holandska prišli zmeny v obrábaní pôdy. Ľudia museli začať viac spolupracovať, lebo nie každý si mohol dovoliť všetko vybavenie nevyhnutné pre hospodárstvo. V dôsledku týchto zmien sa zlepšili výnosy, zvieratá dávali viac mäsa. Biely chlieb, doteraz jedávaný iba vyššími vrstvami, si už mohli dovoliť aj chudobní. Vplyvní vlastníci pôdy presvedčili parlament, aby im umožnil ohradiť časť pôdy pre súkromné hospodárenie. Získané peniaze investovali do pôdy, alebo do ťažobného a hutníckeho priemyslu, význam ktorých pre ekonomiku rástol. Situáciu chudobným sťažoval rast cien v období so slabšou úrodou. Miestne samosprávy sa im snažili pomôcť stabilizovaním výplat.
Zákonom o únii z roku 1800 je pripojené Írsko a vzniká Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Írska, v roku 1921 potom Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska. Od vytvorenia únie zdieľali tieto krajiny rovnaké osudy, dovtedy je však ich história (sčasti) rozdielna:
Priemyselná revolúcia
Zavádzaním mechanizácie výroby a rozvojom veľkých manufaktúr Veľká Británia ako jedna z prvých krajín v Európe vstúpila do tzv. priemyselnej revolúcie. Dostatok surovín z jej kolónií urýchľoval tento celospoločenský proces. Británia nebola až taká bohatá krajina ako napríklad Francúzsko, ale mala vhodné podmienky na rozvoj. Vďaka novovzniknutým bankám a obchodu mnoho ľudí zbohatlo a mohli tak svoje finančné prostriedky investovať do priemyslu. Rovnako postupovala aj modernizácia poľnohospodárskej výroby, vďaka čomu vzrástla produkcia potravín. Tým sa stali cenovo dostupnejšími pre obyvateľov miest. Do priemyselných centier sa sťahovali najmä občania z vidieka, ktorým bola zabratá pôda vplyvnými statkármi. Keďže potrebovali peniaze, zamestnávali sa v novovzniknutých továrňach. Británia mala vo svete priemyslu silnú pozíciu vďaka ložiskám uhlia a železa. Exportovala ich do celej Európy. Tieto suroviny sa využívali takmer vo všetkých priemyselných odvetviach. Prešlo sa na nový zdroj paliva. Drevo, ktoré nezabezpečovalo potrebnú výhrevnosť, bolo nahradené uhlím. Využívalo sa najmä na výrobu ocele zo železa. Dopyt po uhlí vzrástol za sto rokov štvornásobne. Zlepšenie zaznamenala aj doprava. Mestá boli pospájané sieťou kanálov, ktoré umožňovali ľahší transport tovaru. Boli aj lacnejšie ako cestná doprava. Najvýznamnejší však bol systém železníc. Stavali sa nové trate, aby zlacnela cena prepravy tovaru. Taktiež sa zlepšila doprava ľudí. Zlepšila sa aj kvalita ciest po ktorých premávali dostavníky. Tieto zmeny viedli k priemyselnej revolúcii, ktorá sa z Británie šírila do ostatných krajín Európy.
Vďaka novému palivu vzrástla produkcia ocele. Začali sa z nej stavať rôzne úžitkové stavby. Priekopníkom v tomto smere bol najmä John Wilkinson. V roku 1769 postavil prvý liatinový most cez rieku Severn Iron Bridge. Ďalej navrhol železné lode, kaplnky a on sám bol pochovaný v železnej rakve. Zdokonalil parný stroj Jamesa Watta a neskôr bola zostrojená prvá parná lokomotíva. V továrňach boli zavedené do prevádzky jednoduché stroje, ktoré urýchlili produkciu tovaru. V predošlom období bol veľký dopyt po britskom oblečení, ktorý však bol limitovaný dlhým procesom spriadania. V roku 1764 bol uvedený do činnosti prvý spriadací stroj, ktorý nahradil prácu viacerých robotníčok. V roku 1785 uviedli do činnosti aj tkací stroj. To Britom umožnilo produkovať lacnejšie šaty a predávať ich po celej Európe.
No revolúcia mala dopad aj na spoločnosť. Kvôli zavedeniu strojov mnohí robotníci prišli o prácu. Začali sa združovať do zoskupení, aby sa ubránili pred zamestnávateľmi. Žiadali primerané platy a pracovné podmienky. Vláda ich nerešpektovala a preto začali vznikať vzbury. Dokonca vtrhli do továrni a rozbíjali stroje. Politici sa začali obávať revolúcie. Vyhnúť sa jej podarilo vďaka novému náboženskému hnutiu. Nevzniklo vďaka cirkvi, tá sa o problémy mestských ľudí nezaujímala. Hnutie, ktoré chápalo potreby robotníckej vrstvy bolo vedené Johnom Wesleym, anglikánskym kňazom, ktorý cestoval po krajine a šíril svoje učenie. Počas svojho života prešiel na koni 224 000 míľ a kázal v každej dedine, cez ktorú prechádzal. Zakrátko sa k nemu pridali ďalší. Jeho hnutie nazývané metodizmus dávalo obyčajným ľuďom zmysel života a dôstojnosť. Vďaka nemu mnohí začali tvrdo pracovať a získali majetok. Vznikali aj hnutia, ktoré boli proti otroctvu. V roku 1807 bolo obchodovanie s otrokmi zákonom zakázané, no v kolóniách trvalo až do roku 1833.
Po strate 13 amerických kolónií v dôsledku vyhlásenia ich nezávislosti a vzniku USA v roku 1776 a revolúcii vo Francúzsku v roku 1789 sa začala organizovanosť a emancipácia robotníckych vrstiev v britskej spoločnosti. Vznikli prvé robotnícke organizácie, ich existencia bola však hneď nato ilegalizovaná.
Napoleon a Británia
Vo Francúzsku v roku 1789 začala Veľká francúzska revolúcia. Bola vedená strednou vrstvou obyvateľstva – buržoáziou a robotníkmi. Jej príčinami boli hlavne hospodárska o politická kríza. Cieľom bolo odstrániť absolutistickú moc panovníka a zabezpečiť pre ľudí základné občianske práva. V Anglicku tieto vrstvy patrili k najmocnejším a spolu účinkovali bok po boku v parlamente. Nepozdávala sa im myšlienka revolúcie a obávali sa, aby neovplyvnila nižšie vrstvy. Niektorí radikáli však volali po zmenách aj v Británii. Nazývali sa Jakobíni a spolupracovali s „Whigs“. Proti nim stáli Toryovci a Wiliam Pitt mladší. Aj bojovníci za nezávislosť Američanov Paine a Burke podporovali rovnoprávnosť všetkých spoločenských vrstiev. Robotníci začali zakladať vlastné politické organizácie, ktoré však po pár rokoch zanikli. V roku 1793 Británia vstúpila do vojny s Francúzmi, ako reakciu na ich napadnutie dnešného Belgicka a Holandska. Francúzsky cisár Napoleon Bonaparte plánoval dokonca inváziu na Britské ostrovy. Briti sa ich snažili poraziť na mori a obmedziť pohyb ich obchodných lodí. Admirál Horatio Nelson vybojoval viacero bitiek nad Francúzmi pri Egypte, Španielsku a v roku 1805 im uštedril definitívnu porážku v bitke pri myse Trafalgar. Potom ešte Angličania, vedení generálom Welingtonom, porazili Francúzov a ich spojencov (Španielsko a Portugalsko) aj na súši. Napoleon bol poslaný do vyhnanstva, no podarilo sa mu ujsť a na sto dní obnovil cisárstvo. Británia sa proti nemu spojila s Prusmi. V roku 1815 bol Napoleon spojeneckými vojskami v bitke pri Waterloo definitívne porazený.
V 19. storočí bola Británia na vrchole moci. Po priemyselnej revolúcii mala najrozvinutejšie továrne a vďaka obchodu mala najrozsiahlejšiu sieť kolónii. Z toho pramenilo obrovské sebavedomie obyvateľov, hlavne najmocnejšej strednej vrstvy – priemyselníkov. Ich počet vzrástol aj vďaka celkovej populačnej explózii. Počet obyvateľov stúpol až na 40 000 000. To prinieslo zmeny aj do politiky a koncom storočia už väčšina mužov mala volebné právo. V zahraničnej politike sa Británia orientovala na dve veci: rovnováhu síl medzi národmi a voľný trh, ktorý bol výhodný pre jej ekonomiku. Prvú úlohu sa im podarilo splniť, keď Francúzsku poskytli pomoc na obnovu po revolúcii, na úkor silnejúceho Rakúska. Vplyv Ruska bol zase obmedzovaný Prusmi. Obchodnú pozíciu si udržovali vďaka rozvinutému námorníctvu. Mohli kontrolovať celý svet, lebo počas Napoleonských vojen získali viaceré územia. Vláda sa snažila toto koloniálne panstvo ešte rozšíriť. Báli sa, že Rusi plánujú expanziu na Balkán, preto podporovali Turkov proti Rusom. Silná konkurencia im rástla aj v podobe Nemecka a Francúzska.
Sociálne reformy v 19. storočí
Po skončení vojen už nebol taký dopyt po tovare a oblečení a mnohí ľudia prišli o prácu. Aj z armády bolo veľa vojakov prepustených. Trpeli aj farmári, lebo kvôli dovážanej kukurici sa znížili ich príjmy. Presvedčili vládu, aby ustálila ceny kukurice, no ceny napriek tomu naďalej stúpali. Vysoká nezamestnanosť a ceny dohnali niektorých robotníkov až na pokraj hladomoru. V roku 1830 sa vzbúrili a žiadali zvýšenie platov. Obživu si začali zabezpečovať lovením zvierat. No keďže lesy boli vo vlastníctve statkárov, išlo o pytliačenie a vinníci boli trestaní – napr. boli odvážaní do trestaneckých kolónií v Austrálii.
Po smrti Juraja III. nastúpil na trón jeho syn Juraj IV. Ten vládol len desať rokov a v roku 1830 nastúpil jeho brat Viliam IV. Ako kráľ mal v tomto čase len malú moc. Vládol kabinet ministrov a parlament. V roku 1834 bol zavedený zákon, ktorý mal zlepšiť situáciu chudobných. No týkal sa len ľudí žijúcich v tzv. Robotníckych domoch. Životné podmienky v nich boli zlé a obyvatelia museli robiť od rána do noci, aby sa uživili. Mnohí sa radšej odsťahovali do miest s nádejou na lepší život. Bohatí mešťania nesúhlasili s ich príchodom, báli sa, že by sa mohli vzbúriť ako buržoázia vo Francúzsku. Stredná vrstva existovala v Británii už dlho. Bola to malá skupina mešťanov, farmárov a obchodníkov. V polovici 18. storočia začal ich počet narastať vďaka priemyselnému rozvoju. V 19. storočí sa stali ešte bohatšími, lebo zastávali dobre platené pozície v cirkvi, právnom systéme, medicíne, diplomatických službách, bankovníctve a armáde. Mnohí z nich pochádzali z chudobných pomerov a na tieto miesta sa vypracovali tvrdou prácou a vierou v úspech. Svoje deti posielali na súkromné školy.
Robotníci v Anglicku neboli dobre organizovaní a nemali vodcov. Napriek tomu sa odohralo viacero menších vzbúr. V roku 1819 v Manchesteri dav protestoval proti zlým životným podmienkam a žiadal zmeny. Protest bol potlačený vojenskou silou. No vláda si uvedomovala rastúce nebezpečenstvo. Whigs si ako prví uvedomili, že je potrebné zaviesť nové reformy na upokojenie sociálnej situácie. Toryovci sa revolúcii snažili vyhnúť bez reforiem. Chceli, aby v parlamente mali zastúpenie len stredné a vyššie vrstvy. Radikáli požadovali, aby boli rovnako zastúpení všetci; Whigs, alebo neskôr liberáli, chceli len zmeny nevyhnutné na vyhnutie sa revolúcii. V roku 1830 sa Whigs ujali vlády. Ministerský kabinet sa pokúsil zlepšiť sociálnu situáciu zásadnou reformou volebného systému v roku 1832, kedy bola obmedzená moc starej aristokracie a naopak zvýšený politický vplyv mestských centier, a teda dané právo voliť strednej vrstve obyvateľstva. Tieto reformy boli uznané viac-menej len zo strachu zo vzbúr. Rozšírili volebné právo na väčší počet obyvateľov a aj v parlamente našli zastúpenie aj veľké mestá. No aj keď sa situácia značne zlepšila, stále nemali všetci v parlamente rovnomerné zastúpenie.
Od roku 1824 mali robotníci povolené združovať sa do únií. Aj tak robili, s cieľom získať spravodlivejšie platy. No stále neboli jednotní, každý sa obával o svoje vlastné zamestnanie. Preto ich zamestnávatelia často ignorovali a zaobchádzali s nimi násilne. V roku 1834 sa však stala významná udalosť. V Dorsete zamestnávateľ obvinil 6 robotníkov verných únii a podplatil sudcu, aby ich uznal vinnými. Vyvolalo to hromadné vzbury, ktoré žiadali od vlády vysvetlenie. Udalosť v Dorsete sa stala symbolom nespravodlivého zaobchádzania s robotníkmi. Robotníci začali spolupracovať s radikálmi a v roku 1838 vydali chartu, v ktorej požadovali dodržiavanie základných ľudských práv – volebné právo pre dospelých, možnosť stať sa členom parlamentu aj pre nemajetných, tajné hlasovanie vo voľbách, pravidelné voľby a pod. Snemovňa reprezentantov tieto žiadosti zamietla. V rokoch 1837 – 1848, respektíve 1846 – 1855 takzvané chartistické hnutie pokračovalo v snahe o sociálnu emancipáciu robotníkov. Nebolo však dlho jednotné. Zakrátko sa rozdelilo na radikálnu a umiernenú vetvu. Situáciu zachránil Robert Peel, v tom čase ministerský predseda. Zastával názor, že zmeny majú byť postupné, ale trvalé. Zlepšil ekonomické podmienky a zrušil zákon o kukurici z roku 1815. Moc sa postupne presunula z rúk šľachty na vrstvu priemyselníkov a obchodníkov. Peel v roku 1829 zaviedol prvé policajné jednotky v Londýne, aby si poradili s vzrastajúcou kriminalitou. Tie sa čoskoro ukázali ako veľmi účinné a medzi ľuďmi sa stali obľúbenými. Obyvateľstvo logicky žilo najmä v mestách, ktoré rástli. Skvalitnili sa služby a zlepšila sa hygiena. Celá Európa obdivovala Britániu za to, že sa dokázala vyhnúť revolúcii, ktorá v rokoch 1848 – 1849 postihla viacero európskych krajín.
Indická cisárovná
náhľad|Britské impérium v dobe najväčšieho rozsahu (1921) Obdobie stability pre Spojené kráľovstvo znamenal začiatok vlády kráľovnej Viktórie (1837 – 1901). Za jej vlády dosiahlo kráľovstvo zenit svojej politickej a ekonomickej moci. Viliam IV. nemal potomka, a tak trón po jeho smrti pripadol jeho príbuznému, vojvodovi z Kentu a jeho následníkom. Jeho dcéra Viktória nastúpila na trón v roku 1837. Na začiatku svojej vlády podliehala vplyvu ministerského predsedu lorda Melbourna. Nepáčilo sa jej ako moc postupne uniká z rúk monarchie a aristokracie, ale nemohla tomu zabrániť. Vydala sa za Nemca, princa Alberta Sasko-kobursko-gothajského. Dávali skvelý príklad pre ostatných obyvateľov čo sa týka rodinného života a hodnôt. Albert však v roku 1861 zomrel na týfus a Viktória dlho smútila. Nikdy viac sa nevydala a na dlhý čas sa prestala ukazovať na verejnosti. Noviny ju za to kritizovali a ľudia čakali koniec monarchie. Vtedy poradcovia kráľovnú upozornili, aby sa znova začala zaujímať o život v krajine. Túto radu si vzala k srdcu a získala naspäť stratenú popularitu. V roku 1868 vyšla jej kniha, osobný denník, kde sa obyvatelia dozvedeli niečo z jej súkromia. Znova išla príkladom a ľudia ju rešpektovali pre jej morálne a náboženské hodnoty.
V tomto období Británia musela brániť svoje obchody pred európskymi krajinami. V roku 1839 napadla Čínu, aby tam mohla vyvážať ópium z Indie. Začali ópiové vojny, označované za jedny z najzahanbujúcejších v britskej histórii. V rokoch 1839 – 1842 viedla vojnu v Afganistane, aby zabránila Rusku ovládnuť Indiu. Afganci Britov porazili v horách. Takisto sa báli aj ruského vplyvu v Európe. Ak by Rusi ovládli Osmanskú ríšu, narušilo by to rovnováhu síl v Európe. V rokoch 1854 – 1856 sa Británia zúčastnila Krymskej vojny, v ktorej podporila Turecko v boji proti Ruskej ríši. Briti spoločne s Francúzskom nad Ruskom zvíťazili a zamedzili ďalšiemu výraznému ruskému mocenskému rastu.
V Indii sa v roku 1857 obyvatelia vzbúrili proti britskej nadvláde. Briti ich rebéliu krvavo potlačili. V roku 1877 sa kráľovná Viktória stala aj indickou cisárovnou. Afriku využívali ako zdroj otrokov, neskôr ako prístav na ceste do Indie. Mnohí cestovatelia ako napr. David Livingstone podnikali výpravy do pralesov. Mali objavný a misionársky charakter a priniesli nové vedomosti v oblasti zemepisu a prírodopisu. Taktiež rozšírili v Afrike kresťanstvo. Neskôr si európske krajiny rozdelili Afriku na sféry vplyvu. V Južnej Afrike viedli Briti vojny proti holandským kolonistom, známe ako búrske vojny. Tie odhalili slabiny britskej armády, ktorá vyhrala len veľmi tesne. Egypt sa Briti snažili ovládnuť po tom čo tamojší nacionalisti zosadili svojho vládcu v roku 1882. Údajne chceli pomôcť medzinárodnému obchodu a kontrolovať Suezský prieplav, no v skutočnosti im išlo o udržanie cesty do Indie. Okupácia Egypta trvala až do roku 1954. V dôsledku prudkého nárastu počtu obyvateľov sa mnohí Briti začali sťahovať do kolónii. Zakladali nové osady v Kanade, Austrálii a na Novom Zélande. Pôvodných obyvateľov vytláčali. V Austrálii bola pozabíjaná väčšina pôvodného aborigénskeho obyvateľstva. Tieto kolónie sa čoskoro stali samostatnými, s vlastnou vládou, no stále uznávali britského panovníka ako hlavu štátu. Na všetkých kontrolovaných územiach sa Briti stretávali s odporom a snahami o osamostatnie. Tvrdenie politikov, že v zahraničnej politike sa treba orientovať na slobodu a demokraciu nenachádzalo v praxi uplatnenie.
Liberalizmus
V polovici 19. storočia bol vydaný zákon, ktorý zrovnoprávnil cirkvi. Už aj katolíci a nekonformisti sa mohli dostať do parlamentu alebo do vlády. V skutočnosti to nemali také ľahké, lebo vládnuca anglikánska strana – Toryovci – im v tom bránili. Nekonformisti podporovali liberálov. V roku 1846 toryovský premiér Peel odstúpil. Stratil popularitu, keď podporoval práva katolíkov na vstup do parlamentu a zrušil zákony, ktoré ochraňovali práva statkárov, no zároveň boli príčinou hladu u chudobných vrstiev, najmä v Írsku. Takisto konal proti svojej strane, lebo musel rešpektovať rastúcu silu strednej vrstvy. Obe strany pochopili nutnosť reforiem a voľného obchodu práve pre rozvoj tejto vrstvy. To znamenalo vytvoriť slobodnejšiu a otvorenejšiu spoločnosť doma aj v zahraničí. Myšlienka sa nazývala liberalizmus, a Whigs, ktorí boli týmto reformám viac naklonení, sa premenovali na liberálov.
V rokoch 1846 až 1865 (s prestávkou v období február 1858 – jún 1859) stál na čele vlády Lord Palmerston. Bol liberál, no aj on neváhal konať proti ideám svojej strany ak to bolo nutné. Hoci podporoval liberálne hnutie v Európe a súhlasil s osamostatnením Talianska spod rakúskej a francúzskej nadvlády, v Británii nezaviedol žiadne prevratné reformy. Pravdepodobne preto, že na začiatku kariéry podporoval Toryovcov. Po jeho smrti sa sformoval systém dvoch hlavných politických strán, ktoré vyžadovali od svojich členov skutočnú vernosť. Toryovci, známi ako konzervatívci a liberáli súperili o moc. Zmenili sa aj politici. Keďže vďaka novým zákonom sa na riadení štátu mohli zúčastniť ľudia z rôznych vrstiev, nikoho neprekvapovalo, že novým vodcom liberálov sa stal továrnik Gladstone. Nový líder konzervatívcov Benjamin Disraeli bol zase židovského pôvodu. Práve Disraeli sa v roku 1846 zaslúžil o pád Peelovej vlády. V tom čase hájil záujmy šľachty.
Najväčšie zmeny sa udiali v 60-tych rokoch. Rozšíril sa počet obyvateľov s volebným právom, zlepšila sa organizácia politických strán,. Tieto zmeny viedli k väčšiemu záujmu o politické dianie v štáte, v rámci demokracie sa kládol dôraz na názor jednotlivcov. V Británii bol juh viac konzervatívny, ale na severe, v Škótsku, Walese a Írsku, prevládali radikáli. Počet členov snemovne reprezentantov prekročil 650 a snemovňa lordov stratila právo vydávať zákony. Vznikali prvé obchodné únie, ktoré hájili záujmy robotníkov. V roku 1869 zasadal v Manchesteri ich prvý kongres. Rok 1869 im priniesol účasť v parlamente, čo zlepšilo ich spoluprácu s konzervatívcami a liberálmi.
Zmeny sa udiali aj v organizácii armády a v právnom systéme. V roku 1867 bol podniknutý prvý krok k zavedeniu povinnej školskej dochádzky.
Wales, Škótsko a Írsko
S rastúcim rozvojom priemyslu a obchodu v centre Únie začali územia na jej okraji slabnuť.
Wales však tieto zmeny až tak neovplyvnili. Vzrástol počet obyvateľov a zlepšili sa ich životné podmienky. Na juhu sa nachádzali uhoľné bane, ktoré sa stali hybnou silou priemyslu. Veľa obyvateľov sa presťahovalo na juh za prácou. Vzniklá nová spoločenská vrstva robotníkov (podobne ako v Anglicku). Hlásili sa k nekonformistickej cirkvi a zastávali názory radikálnych politikov. Vytvorili si vlastnú kultúru, a Wales bol rozdelený na priemyselnejší juh a konzervatívnejší, nezmenený sever. Parlamentné reformy rozšírili volebné právo aj medzi Walesanov. Robotníci hneď v parlamente nahradili Toryovcov a vlastníkov pôdy, ktorí ich reprezentovali doteraz.
Škótsko bolo tiež rozdelené na priemyselné oblasti v okolí Glasgowa a Edinburghu, kde sa nachádzalo veľa uhoľných baní a tovární na výrobu železa a ocele. Tiež tu boli továrne na výrobu lodí. Život vo vysočinách a nížinách na hraniciach s Anglickom bol iný, systém klanov vo vysočinách pretrvával. Doteraz chované ovce boli nahradené jeleňmi. Populárny bol ich športový lov. Pôda pôvodných obyvateľov bola predaná novým majiteľom z iných oblastí. Znamenalo to značný kolaps pre ich spoločnosť aj ekonomiku a ťažko sa z neho spamätávali. Pravdepodobne by svoje územia museli aj tak opustiť, kvôli sťahovaniu sa za prácou do priemyselných centier.
V Írsku bola situácia najhoršia kvôli rivalite medzi katolíkmi a protestantmi. Vďaka protestantom malo Anglicko v Írsku stále veľký vplyv, keďže tí uňho hľadali ochranu pred katolíkmi. Boj o oslobodenie Írska spod anglickej nadvlády sa zmenil na boj medzi katolíkmi a protestantmi. Od roku 1829 mohli aj katolíci vstúpiť do parlamentu, čo povzbudilo národné cítenie v krajine. No krajina trpela hladomorom kvôli slabej úrode zemiakov v rokoch 1845 – 1847 (Veľký írsky hladomor). Veľa obyvateľov zomrelo od hladu. Zásoby pšenice síce boli dostačujúce, no v rukách ich mali protestanti a tí ju exportovali do Anglicka. Pre domácich ostalo len veľmi málo a aj vláda v Londýne si uvedomila tento problém. Poskytla Írom isté zásoby potravín, no tí ich veľmi nechceli prijať, lebo by to ešte posilnilo britský vplyv na ostrove. Ľudia nemali inú možnosť, len opustiť krajinu. Na prelome 19. a 20. storočia sa veľa Írov presťahovalo do Severnej Ameriky, no usádzali sa aj v ostatných častiach Británie, kde sa podieľali na výstavbe železníc. Írski usadlíci v Amerike nezabudli na svoj boj proti Anglicku. Potom ako získali majetok a moc, podporovali hnutie za osamostatnenie Írska. Poslanci v britskom parlamente na čele s Charlesom Parnellom žiadali samostatnú vládu pre Írsko. Po rozšírení volebného práva sa 86 členov Parnellovej strany dostalo do parlamentu. Liberáli ich podporovali, no Toryovci nie a samostatná vláda bola zamietnutá. Boje o samostatnosť v Írsku pokračovali. Pred prvou svetovou vojnou im nakoniec samostatná vláda bola schválená. No britská vláda sa obávala, že protestanti v provincii Ulster začnú občiansku vojnu po osamostatnení, s ktorým nesúhlasili, lebo u Angličanov videli podporu. Preto po vypuknutí vojny bola samostatná vláda opäť zrušená a Íri povolaní do britskej armády. Išli bojovať, lebo v tom videli cestu za samostatnosťou. No časť obyvateľov odmietla zomierať za Angličanov, ktorí ich tak dlho ovládali. Na Veľkú noc v roku 1916 vypukla v Dubline vzbura. Republikáni však nezískali na svoju stranu ďalších priaznivcov, ako predpokladali, povstanie bolo rýchlo potlačené a vodcovia popravení. To vyvolalo hnev aj u írskych prisťahovalcov v Amerike.
V roku 1918 sa uskutočnili voľby. Republikáni zvíťazili všade okrem Ulsteru. Založili vlastný parlament v Dubline a vyhlásili Írsku republiku. Armáda začala boj proti Angličanom. Boje trvali do roku 1921. Vtedy sa vláda rozhodla udeliť Južnému Írsku samostatnosť, no sever aj s Ulsterom ostali pod britskou vládou. Dohoda z roku 1921 viedla k občianskej vojne medzi samotnými Írmi. Írsky slobodný štát musel aj tak uznávať britského panovníka, umožniť Angličanom využívať prístavy a vyrovnať sa so stratou severných území. Republikáni, ktorí boli za samostatnosť celého ostrova, boli porazení, no vytvorili novú stranu, Fianna Fáil, ktorá v roku 1932 vyhrala voľby. Nový premiér de Valera vyhlásil v roku 1937 Južné Írsko za republiku. Boje medzi oboma stranami pokračujú.