cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Študent od Váhu
Láska k Poľsku
Poľské kontakty umožnili Sidorovi vyriešiť dôležité predsavzatie HSĽS – dopravenie Pittburskej dohody na Slovensko. V roku 1938 ľudáci pripravili oslavy 20. výročia jej podpísania. 28. – 29. apríla 1938 sa v Pittsburgu konal XX. Kongres Slovenskej ligy, na ktorom poverili jej predsedu Petra Hletku spolu s Jozefom Hluškom, Andrejom Rilékom, Andrejom Novákom, Jozefom Pruškom a Michalom Sinčákom dopravením originálu Pittsburskej dohody na Slovensko. Sidor sa snažil do prijatia návštevy zapojiť aj Poliakov, preto delegáciu z gdanského prístavu odviedol do Varšavy, kde sa na ich počesť konal banket.
Vzťahy s Tukom
Sidor si ho vážil ako staršieho vzdelaného kolegu, no nestotožňoval sa s jeho vyznávaním fašistickej ideológie. Po jeho odsúdení na 15 rokov väzenia v roku 1929 sa razantne snažil o jeho prepustenie. O kauze písal články a venoval sa jej aj na pôde parlamentu. 3. júna 1937 prezident Beneš zmiernil jeho trest na domáce väzenie.
Predvojnové obdobie
Sidor mal vystúpiť na manifestácii ľudáckej mládeže v Žiline 14. a 15. augusta 1938, bol však odvolaný k umierajúcemu Hlinkovi. Andrej Hlinka zomrel 16. augusta. Predsedníctvo HSĽS sa stretlo 31. augusta v ovzduší očakávanej konfrontácie medzi Sidorom a Tisom. Diskusia sa vyostrila hlavne kvôli dedičstvu, ktoré Hlinka odkázal bratom Karolovi a Antonovi Mederlyovcom a Karolovi Sidorovi.
Po 6. októobri Sidor zakladal Národné výbory a stal sa doživotným veliteľom Hlinkove gardy.Sidor chcel z HG vytvoriť nadstranícku organizáciu, ktorá by zjednocovala rôzne politické prúdy. 23. septembra 1938 podporil mobilizáciu na obranu Československa, ale vyzval mládež organizovanú v garde na dodržiavanie verejného poriadku. Viaceré gardistické manifestácie sa zvrhli na protižidovské demonštrácie. Sidor si uvedomil radikalizáciu HG a jej zneužitie na vykonávateľa protispoločenských aktivít. Napriek tomu nezakročil. Pod jeho vedením začala rapídne stúpať členská základňa, čo vyvolalo vnútrostranícky spor. Generálny tajomník HSĽS Martin Sokol navrhol, aby Sidorom riadené organizácie boli zakázané. To bolo odmietnuté na zasadnutí strany 13. októbra. Na ňom Jozef Buday upozornil na radikalizáciu Hlinkovej gardy a jej protižidovské tendencie. V mene biskupa Karola Kmeťa vyzval stranu, aby tieto prejavy zakázala.
V decembri 1938 odišiel do Prahy kde sa stal štátnym tajomníkom a podpredsedom ústrednej vlády. Česká verejnosť sa k nemu stavala negatívne a považovala ho za radikála. Nosením gardistickej uniformy tieto názory potvrdzoval. Vo svojeje funkcii podporoval spoluprácu s Čechmi, tí mu však nedôverovali keďže reprezentoval krajinskú vládu. Situácia sa nezlepšila ani po návšteve Emila Háchu vo Vysokých Tatrách. Atmosféru nedôvery posilňovali radikáli vedení Vojtechom Tukom. Na zasadnutí ministerskej rady 1. marca 1939 ministerský predseda Rudolf Beran odsúdil prejav šéfa Úradu propagandy Alexandra Macha z'' 5. februára'' o samostatnom slovenskom štáte na zhromaždení HG v Rišňovciach. Zhromaždenie sa konalo počas 10 dňového zákazu činnosti HG / na príkaz Karola Sidora /, ktoré Mach a Murgaš nerešpektovali.
9. marca 1939 bola Prezidentským dekrétom odvolaná vláda Jozefa Tisa a moc prevzala armáda. Uväznili niekoľkých slovenských politikov, vrátane Sidora. Ten bol následne prepustený. Ministerský predseda Beran sa mu ospravedlnil a poslal ho za prezidentom. Ten mu objasnil situáciu, Sidor na ňu zareagoval podaním demisie, čo prezident odmietol. Sidor počkal na príchod predsedu Snemu Slovenskej krajiny Martina Sokola, s ktorým sa vrátil do Bratislavy. Za predsedu slovenskej vlády bol vymenovaný minister školstva Jozef Sivák, ktorý bol v tom čase na inagurácii pápeža Pia XII. Zastupovať ho mal Pavol Teplanský, ktorý však situáciu nezvládol.
Situácia sa naďalej vyhrocovala. Bývalý predseda krajinskej vlády Ferdinand Ďurčanský počas českého zásahu utiekol do Rakúska kde z Ríšskeho rozhlasu vyzýval na odtrhnutie Slovenska od Česka. Neskôr ho podporil aj náčelník štábu hlavného veliteľstva HG Karol Murgaš, ktorý v rozhlase útočil proti Sidorovej politike udržania ČSR. Sidor Nemcov podozrieval z intríg s cieľom rozbitia Československa, ktorých Česi sa stali obeťou. Občanov aj členov HG v rozhlase vyzýval na zachovanie poriadku a disciplíny.
V noci z '''11. na 12. marca 1939' ho navštívili Hitlerovi emisári – štátny tajomník Wilhelm Keppler s župným vodcom Horného Rakúska Jozefom Brucklerom'' a Arthur Seyss – Inquart. Žiadali vyhlásenie samostatného Slovenska. Sidor to odmietol odvolávajúc sa na neústavnosť ich požiadavky.
Karol Murgaš po návrate 12. marca 1939 Sidorovi navrhol, aby využil HG na vyriešenie situácie Slovenska, ktoré čelilo zastrašovaniu Nemecka a nezáujmu zo strany Veľkej Británie a Francúzska. Sidor zareagoval odvolaním Murgaša z postu šéfa HG a na jeho miesto dosadil Pavla Čarnogurského. Murgaš po odvolaní organizoval nepokoje a bombové útoky, ktorými sa snažil destabilizovať politickú situáciu.
V úlohe diplomata
Po Sidorov odmietnutí Hitlerovej politky sa Nemci sústredili na Jozefa Tisa. Po Tisovom návrate z Berlína Sidor požiadal prezidenta o zvolanie Snemu Slovenskej krajiny na '''14. marca 1939'''. Pred zasadnutím Snemu podala Sidorova vláda demisiu, následne ho poverili vedením Ministerstva vnútra. On sa však 14. marca vzdal vedenia HG a 15. marca abdikoval aj na ministerský post. Nacisti žiadali jeho úplne odstránenie z domácej politickej scény. Minister zahraničia Ferdinand Ďurčanský situáciu vyriešil vymenovaním Sidora za ministerského vyslanca, splnomocnenca ministra a diplomatického zástupcu Slovenského štátu pri Svätej stolici.
Do Ríma prišiel Sidor '''16. júna 1939''', agremán mu udelili 9. júna 1939. Jeho pôsobenie vo Vatíkane narušilo napadnutie Poľska nacistami 1. septembra 1939. Rezignovaný vyslanec Slovenska v Poľsku Ladislav Szatmáry ho vyzval, aby sa postavil na čelo odbojového Dočasného slovenskéo výboru vo Varšave. Sidor to odmietol. Oficiálne prijatý pápežom Piom XII. bol Sidor až mesiac po príchode do Vatikánu. Svätá stolica tak reagovala na nesúhlas slovenskej vlády / hlavne ministra Ďurčanského / s vymenovaním Francesca Xaveriusa Kittera na post nuncia v Bratislave / po jeho odchode z Prahy /. Vatikán neskôr post nuncia v Bratislave už neobsadil, poslali k nám len diplomata s nižšou hodnosťou chargé d´affaires Guiseppe Burzia. Ten sa ujal úradu 9. júna 1940. Vláda zareagovala vymenovaním vyslanca nacistického Nemecka Manfreda von Killingera na pozíciu doyena / hovorcu a sprostredkovateľa diplomatického zboru / hoci pozíciu vždy zastával zástupca Vatikánu.
Sidor svoju činnosť zameral na kontakty s americkými Slovákmi na rozdiel od slovenskej vlády, ktorá kontakty s nimi odmietala, dokonca zakázala distribúciu ich novín na územi Slovenska. Po napadnutí americkej základne Pearl Harbor japonským letectvom 7. decembra 1942 vyhlásilo USA vojnu aj Slovensko. Následne Sidor prerušil kontakty s predstaviteľmi Slovenskej ligy, keďže mohli byť vnímané ako spolupráca s nepriateľskou krajinou.
Teraz svoju energiu presmeroval na uzavretie dohody medzi Slovenskom a Vatikánom – konkordát. Hoci s dohodou súhlasil aj minister zahraničia Tretej ríše Joachim von Ribbentrop / Ochranná dohoda z roku 1939 prikazovala Slovensku viesť zahraničnú politiku v zhode s 3. ríšou – znamenalo to satelitné postavenie voči Nemecku / Vatikán to odmietol pred skončením vojny, keďže spochybňoval existenciu samostatného Slovenska aj po skončení bojov. Na audiencii u pápeža 17. júna 1943 tlmočil žiadosť slovenskej vlády na zriadenie Nitrianskeho arcibiskupstva, čím chcela vláda posilniť medzinárodné postavenie Slovenska. Štátny kardinál Maglione informoval Sidora '''18. mája 1944''' o vymenovaní arcibiskupa, čo v Bratislave prijali s nadšením.
Vatikanský vyslanec Burzzio situáciu na Slovensku podrobne sledoval. Po prijatí''' Nariadenia č. 198/1941 Sl'''. 7. októbra 1941 biskupi v Memorande vyjadrili nesúhlas s kódexom, na čo vláda nereagovala. Vatikán však Sidorovi poslal Nótu 12. novembra 1941, na ktorú vláda tiež nereagovala. 26. marca 1942, deň po prvom židovskom transporte sekretár Maglione predvolal Sidora, aby proti deportáciam protestoval a vyzval ho, aby proti nim zakročil. Ten v marci 1942 odcestoval do Bratislavy kde sa stretol s Tukom a Tisom. Po návrtae 11. apríla 1942 štátnemu sekretárovi Maglionemu tvrdil, že k deportovaným Židom sa Nemci správajú slušne a informoval ho o zmiernení opatrení proti Židom. 15. mája Snem Slovenského štátu schválil len existenciu prezidentských výnimiek a vysťahovaní Židov z krajiny. Vyslanec Bruzzio po zistení o obnovení deportácii podal v mene Vatikánu Demarš so žiadosťou o zrušenie transportov. V apríli 1943 Sidor opätovne navštívil Bratislavu, kde sa stretol aj s Burzziom, ktorý sa mu sťažoval na Tuku, ktorý na neho pri stretnutí kričal.
Na ďalšiu vatikánsku Nótu z 20. mája 1943 odpovedal samotný Sidor, ktorý v nej nevylúčil ďalšie deportácie, ktoré obhajoval nebezpečenstvom " týchto osôb " pre štát. Pod vplyvom Vatikánu Sidor zaujal voči vládnej rasovej politike negatívny postoj. Sám sa stal svedkom deportácie Židov v uliciach Ríma 15. októbra 1943. Videl ako Nemci odvádzajú starcov a deti. Jedno z nich mu pripomenulo syna Stanka, čo ním hlboko otriaslo. Pridal sa k protestujúcim Talianom, keď na neho jeden z vojakov namieril zbraň radšej odišiel.
Malinska-Dubašnica
Malinska-Dubašnica je mesto na ostrove Krk v Kvarnerskom zálive, v Chorvátsku.
Študent od Váhu
V úlohe diplomata
Po roku 1943 sa začal intenzívnejšie venovať postaveniu Slovenska po vojne. Odmietol však spoluprácu s predstaviteľmi slovenského odboja na čele s Milanom Hodžom, keďže oni sa snažili o obnovu ČSR. Kontakty s nimi udržiaval cez Petra Pridavku. Svoje diplomatické úsilie sústredil na Kazimiera Papeé, predstaviteľa poľskej exilovej vlády vo Vatikáne. K spolupráci s Poliakmi tiež pristupoval opatrne, keďže aj oni hovorili o obnove ČSR. Sidor nadviazal kontakty aj s Karolom Tittmanom vyslancom USA vo Vatikáne. Ten ho požiadal o jeho vyjadrenie k povojnovému začleneniu Slovenska v strednej Európe. Koncom júna Sidor odovzdal svoje Memorandum, v ktorom obhajoval opodstatnenie národnej svojbytnosti. Jeho názory sa zapáčili poľskej exilovej vláde, ktorá sa o neho začala intenzívne zaujímať. Oficiálne odmietal obnovenie ČSR, v súkromných rozhovoroch však pripúšťal spoluprácu s Čechmi. Myšlienky na samostatné Slovensko sa nevzdal ani v roku 1945. Aj v pamätnom spise adresovanom pápežovi žiadal po skončení vojny nestrannú medzinárodnú komisiu, tá mala dať Slovákom možnosť rozhodnúť o obnovení ČSR a spolupráci so ZSSR. Po odmietnutí Benešovej exilovej vlády sa však dostal do slepej uličky. Sám sa vyradil z účasti na povojnovej politickej činnosti na Slovensku.
Po odvolaní vodcu talianskych fašistov Mussoliniho sa začal obávať o budúcnosť svojho úradu. Z Ministerstva zahraničia dostal inštrukcie, aby po obsadení Ríma spojencami odišiel do Vatikánu. Štátny sekretár Maglione ho ubezpečil, že Vatikán bude Slovensko uznávať aj po jeho obsadení spojencami. Po obsadení Ríma spojencami Sidorovi '''10. júna 1944''' doručili Nótu, v ktorej ho Veliteľstvo spojencov prostredníctvom Svätej stolice žiadalo, aby do 48 hodín opustil Rím a presťahoval sa do Vatikánu. Poslúchol. V Nóte z 9. mája 1945 požiadal Vatikán o ochranu slovenských utečencov v Rakúsku. Na audiencii 30. mája 1945 mu kardinál Domenico Tardini dal kladnú odpoveď na jeho žiadosť. Kardinál ho informoval aj o zániku Slovenského štátu.
O utečencov sa starala najmä UNRRA a IRO. V Ríme to bola predovšetkým Pápežská pomocná komisia, ktorá slovenským utečencom zabezpečovala základné potreby. Sidorovci sa na pomoci utečencom aktívne podieľali, čo ich stálo úspory.
Sidor sa k ďalšiemu plitickému pôsobeniu staval opatrne, za čo si od Ďurčanského zaslúžil obvinenie z pasivity. On sa však len pokúšal nezneužiť právo politického azylu, ktorý mu Vatikán poskytol. Preto v roku 1945 odmietol návrh Americkoslovenského podporného združenia, aby ich zastupoval v Európe pri pomoci utečencom. Na tento post odporučil knihovníka Vatikánskej bibliotéky Ignáca Zelenku. Nebol však úplne nečinný, u De Gasperiho a Gonellu intervenoval za prepustenie Jozefa Cígera Hronského. V roku 1947 sa jeho plány o návrate na Slovensko definitívne zrútili, keď ho Národný súd odsúdil na 20 rokov väzenia.
Po uchopení moci komunistami vo februári 1948 sa Sidor aktívnejšie zapojil do organizovania slovenského politického exilu. Spolu s Jozefom Keirchbaumom v decembri 1948 založili v Ríme Slovenskú národnú radu. Pôvodne mala vzniknúť v Paríži, ale Sidor nedostal víza. Francúzska vláda ich však podporila finančne, vďaka čomu vydávali časopis Slovenský národ.
Le Monde o Sidorovi napísal: " Sidor chce federalizovanú Európu a v rámci nej samostatné Slovensko."
Posledné roky
Začiatkom roka 1950 odišiel s rodinou do Kanady. Na jeho počesť kanadskí Slováci usporiadali banket, ktorého sa pre zlý zdravotný stav nezúčastnil.
Na pozvanie Slovenskej ligy podnikol 2 mesačnú cestu po USA. Jeho politickí protivníci zo SOL-u / Slovenský oslobodzovací výbor, okolo Ďurčanského / sa pokúsili dosiahnuť jeho vyhostenie, čo sa im však nepodarilo. Keďže si Sidor kvôli podlomenému zdraviu nemohol nájsť prácu, rodina sa ocitla v zlej situácii. Úspory 10 000 USD minul v Ríme na exilantov a činnosť SNR. Aj dom, v ktorom bývali mali na dlh. Keď Andrej Matuskhy, ktorý im ho poskytol tiež ochorel, museli ho predať a presťahovať sa do menšieho. Po prepustení zo zamestnania, ochorel aj syn Karol, ktorý bol živiteľom rodiny. Situácia bola dramatická. Zlepšila sa až po príchode najstaršej dcéry Oľgy Strmeňovej z USA.
Karol Sidor zomrel '''20. októbra 1953'''. Na jeho pohrebe v Montreale sa s ním rozlúčili nielen predstavitelia slovenskej, ale aj inonárodných exilových vlád. Sústrastný telegram smútiacej vdove poslal aj pápež Pius XII.
zdroj: Ľubica Kázmerová, Milan Katuninec : Dilemy Karola Sidora
Sigy
Sigy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Javorina (vrch v Busove)
Javorina (, pol. Jaworzyna Konieczniańska) je vrch v pohorí Busov, podcelku Nízkych Beskýd. Vypína sa severne od Regetovky, na poľsko–slovenskej hranici, medzi sedlami Regetovská voda a Dujava.
NGC 2431
NGC 2431 je galaxia v súhvezdí Rys, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 17. marca 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.5.
Horehronie (pieseň Kristíny)
„Horehronie“ je pieseň slovenskej speváčky Kristiny. Text piesne napísal Kamil Peteraj, hudbu zložil Martin Kavulič. Pieseň mala premiéru koncom novembra 2009 na internetovom rádiu radio.sk.
V roku 2010 sa speváčka s piesňou zúčastnila súťaže Eurovision Song Contest 2010. Prvýkrát odznela 5. februára 2010 v rámci 4. súťažného kola. Zvíťazila s počtom 36,7 % diváckych hlasov. V semifinále obdržala plný počet bodov od poroty, aj od televíznych divákov a vo finále 27. februára sa stala víťazkou národného kola.
Pred národným finále obvinil týždenník Plus 7 dní speváčku z plagiátorstva. Pieseň sa podľa vyjadrení týždenníka veľmi nápadne podobala na pieseň „Oj Devojče“ macedónskeho speváka Tošeho Proeskiho. 3. marca produkčný tím speváčky oznámil, že zažaluje týždenník z trestného činu ohovárania.
Pieseň sa stala veľmi úspešnou v slovenských rádiách, kde sa prepracovala na prvé miesto.
Mastaing
Mastaing je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sasha Pieterseová
Sasha Pieterse (* 17. február 1996, Johannesburg, Južná Afrika) je americká herečka, speváčka a skladateľka. Preslávila ju postava Alison DiLaurentisovej v seriáli stanice ABC Family – Roztomilé mrchy.
Detstvo
Sasha sa narodila v Johannesburgu a v troch rokoch sa presťahovala do Spojených štátov. Vyrastala v Las Vegas a potom sa presťahovala do Los Angeles. Už v ranom veku bola zvyknutá na kariéru v oblasti zábavy, pretože jej rodičia boli profesionálni akrobatickí tanečníci. Sasha mala domáce vzdelávanie a zmaturovala v 14 rokoch.
Knin
Knin je mesto v Chorvátsku v Šibenicko-kninskej župe v Dalmácii, na železnici Záhreb - Split, 56 km od pobrežia Jadranského mora. Leží na rieke Krka, ktorá pramení 3 km východne od mesta. V roku 2001 tu žilo 15 190 obyvateľov.
Dejiny
V 1. storočí pred Kr. sa od dnešného Kninu nachádzal rímsky vojenský tábor Burnum. Dnešné mesto je spomínané až v 10. storočí byzantským cisárom Konštantínom VII.. V priebehu 11. storočia tu vznikla diecéza, v roku 1080 už bol Knin vyhlásený hlavným mestom štátu, za vlády kráľa Zvonimíra. Až do 13. storočia tu bola veľmi významná vojenská pevnosť, o ktorú v priebehu nasledujúcich storočí bojovali Turci, Maďari, Rakúšania a Francúzi. Roku 1522 mesto dobyli Turci, a Chorváti ho tak opustili. Pod Osmanskou nadvládou zostal Knin ešte ďalších 150 rokov, potom ho získala Benátska republika. Chorváti sa vrátili, roku 1709 tu postavili navyše aj kostol a františkánsky kláštor. Ku koncu 18. storočia, roku 1797 sa stal rakúskym majetkom, počas tejto doby prosperoval. Po rozpade Rakúsko-Uhorska sa stal súčasťou Kráľovstva SHS a neskôr Juhoslávie. Na začiatku 90. rokov 20. storočia, keď v Juhoslávii vypukla občianska vojna, stal sa Knin centrom protichorvátskeho odporu Srbov; tí tu počas vojny ustanovili hlavné mesto ich „Republiky Srbská Krajina“. Chorváti získali vládu nad mestom až roku 1995, počas Operácie Oluja (búrka).
Ruský rubeľ
náhľad|Jeden ruský rubeľ, vyrobený v roku [[1998]] Ruský rubeľ je mena v Ruskej federácii. Základnou menovou jednotkou je 1 rubeľ, ktorý sa delí na 100 kopejok. Podľa ISO 4217 sa označuje skratkou RUB; ktorá nahradila predtým používané RUR. Ruský rubeľ sa okrem Ruskej federácie používa ako platidlo aj v Abcházsku a Južnom Osetsku. Bol zavedený v roku 1992, keď nahradil sovietsky rubeľ.
Mince: 1, 5, 10, 50 kopejok, 1 a 2 ruble Bankovky: 5, 10, 50, 100, 500, 1000 a 5000 rubľov
Cárske Rusko
150px|vľavo|náhľad|Symbol rubľa v cárskom Rusku
Súčasné Rusko
vľavo|90px|náhľad|Oficiálny nový symbol rubľa, tzv. „znak Lebedeva a Tarbejeva“Začiatkom 90. rokov 20. storočia, keď sa ruská ekonomika čoraz viac integrovala do svetového obchodu a medzinárodných trhov, stalo sa aj v samotnom Rusku používanie zahraničných mien každodennou záležitosťou. Najpoužívanejšou zahraničnou menou bol americký dolár, neskôr sa k nemu pridalo aj euro. Obidve tieto svetové meny už svoje symboly majú a sú pod nimi ľahko identifikovateľné kdekoľvek na svete. „Potreba“ zaviesť podobný symbol pre ruský rubeľ sa tak stala aj otázkou národnej prestíže. Neoficiálne sa najčastejšie používali dva varianty:
náhľad|Súťažné návrhy symbolu rubľa z ankety Centrálnej banky Ruska v roku 2013V r. 2006 vstúpila do platnosti novela zákona o „Centrálnej banke Ruskej federácie“, podľa ktorej sa práve centrálnej banke poskytla právomoc „určiť grafické označenie rubľa vo forme znaku“ (zákon z 10. júla 2002, kapitola 4, odsek 2.1). Z pôvodných viac ako tisíc návrhov vybrala centrálna banka päť víťazných a v novembri 2013 na svojej internetovej stránke zverejnila anketu, v ktorej mala verejnosť možnosť hlasovaním si zvoliť nový grafický symbol rubľa. Hlasovanie trvalo od 5. novembra do 5. decembra 2013 a zúčastnilo sa ho takmer 280-tisíc respondentov, z ktorých 61 % vybralo víťazný návrh. Oficiálny znak rubľa predstavila predsedníčka Centrálnej banky Ruska Eľvira Nabiullinová dňa 11. decembra 2013.
História
Rubeľ je tradičným platidlom používaným na území Ruska od 18. storočia. Dnešný ruský rubeľ bol zavedený v decembri 1991 a platil spočiatku paralelne so sovietskym rubľom.
Menová reforma v roku 1993
Od 26. júla 1993 platili na území Ruskej federácie už iba ruské bankovky emisie 1993.
Emisia 1997
Emisia bankoviek z roku 1997 je platná dodnes. Bankovky boli niekoľkokrát modifikované.
Pamätné bankovky
Prvou a zatiaľ (r. 2013) jedinou pamätnou bankovkou, ktorú vydala ruská centrálna banka, je 100-rubľová bankovka s motívmi zimných olympijských hier v Soči vydaná 30. októbra 2013.
.pk
.pk je internetová národná doména najvyššej úrovne pre štát Pakistan.
Gustáv Husák
JUDr. Gustáv Husák, CSc. (pokrstený ako Augustín Husák ; * 10. január 1913, Dúbravka, dnes časť Bratislavy – † 18. november 1991, Bratislava) bol najvýznamnejší slovenský komunistický politik druhej polovice 20. storočia v ČSSR. Prešiel vzostupmi (SNP, federácia 1968) aj pádmi (odsúdený ako nacionalista, normalizátor), aby sa nakoniec stal generálnym tajomníkom KSČ a prezidentom ČSSR. V ankete RTVS Najväčší Slovák v roku 2019 bol vyhodnotený na siedmom mieste.
Osobný život
Husák bol zatknutý 6. februára 1951 v pracovni svojho spolupracovníka zo SNP, generálneho tajomníka ÚV KSS Štefana Bašťovanského v budove ÚV KSS na Hlbokej ulici v Bratislave. Po návrate z väzenia v roku 1960, keď pracoval najprv ako skladník v podniku Pozemné stavby (alebo stavebný robotník), neskôr ako úradník, sa s ním Magda rozviedla (asi pred rokom 1963) a stretávala sa s o štyri roky mladším Ctiborom Filčíkom (nar. 1920), ktorého na Novej scéne aj režírovala.
Po tom, čo v roku 1966 Magda Husáková zomrela, sa po Husákovom boku najprv občas a potom od roku 1968 častejšie začala objavovať od neho o desať rokov mladšia redaktorka a prekladateľka Viera Millerová, rodená Čáslavská, ktorá sa v roku 1967 rozviedla s predchádzajúcim manželom, právnikom Jozefom Millerom. Svadba s Husákom v roku 1973 prebehla nenápadne a bez publicity – okrem ženícha a nevesty sa jej zúčastnili len dvaja svedkovia, zamestnanci Úradu predsedníctva vlády. Aj v tomto prípade mal Husák vplyv na zamestnanie svojej manželky. Na rozdiel od jej prvého manžela jeho hviezda stúpala a časopis Kultúrny život kde pôsobila Millerová nielen podporoval ale aj v ňom publikoval. Druhá Husákova manželka zahynula 20. októbra 1977 po havárii vrtuľníka Mi-8 na Bratislavskom letisku. Vrtuľník ju prevážal po zranení, ktoré utrpela v Bardejovských kúpeľoch, do nemocnice v Bratislave.
Na prelome 70. a 80. rokov sa začal zhoršovať Husákov zdravotný stav. Bol až do smrti veľmi silným fajčiarom (na verejnosti sa však s cigaretou objavoval sporadicky), čo spolu s predchádzajúcim väznením malo vplyv na jeho zdravie. Cukrovka obmedzovala možnosť operovať šedý zákal (komplikovaný celoživotnou ťažkou krátkozrakosťou), ktorý postúpil natoľko, že mohol čítať len na čítacom stroji. Napriek tomu operáciu (na vtedajšiu dobu pomerne komplikovaný zákrok) podstúpil a aj napriek veľmi silným okuliarom, ktoré neskôr nosil, sa mu zrak vrátil na prijateľnú úroveň.
Ako vyplýva z rozhovoru s jeho synom Vladimírom, Husák sa aj po odchode z politiky „zaujímal o dianie v spoločnosti, pravidelne sledoval tlač, televíziu, rozhlas. Musím však povedať, že jeho zdravotný stav sa rýchlo zhoršoval. Pre mňa bolo zarážajúce, že takú významnú osobnosť, keď bol už voľný a ničím neviazaný, nenavštívil žiaden historik. Historici sa mohli pritom veľa dozvedieť. Preto som sa rozhodol osloviť Viliama Plevzu, ktorý pripravil knihu aj na základe rozhovorov s otcom.“ Ani po politických zmenách nezapochyboval Husák o ideológii komunizmu, z vlastnej osobnej a historickej skúsenosti bol presvedčený o správnosti socialistického modelu spoločnosti.
Politické aktivity
Husák v čase druhej svetovej vojny, keď Nemci víťazili na všetkých frontoch a domáci režim bol stabilizovaný, nemal záujem riskovať. So „starými robotníckymi boľševikmi“ vo vedení KSS, ktorí neustále prejavovali svoju averziu voči intelektuálom, si ani nemal veľmi čo povedať. Oni mu nedôverovali a rovnako Husák mal voči nim výhrady. Tak sa stalo, že koncom roka 1940 sa ocitol mimo ilegálnej KSS a vrátil sa do nej až v lete 1943. Medzitým stihol spolu s inými komunistami − intelektuálmi absolvovať vynútený zájazd na Ukrajinu, ktorý ich mal podľa predstáv ministra vnútra Alexandra Macha presvedčiť o zločinoch boľševizmu. V jeho oficiálnom životopise sa uvádza, že v období 19401943 bol prenasledovaný (väznený) za komunistické aktivity.
Slovenské národné povstanie
V roku 1942 sa Husák stal tajomníkom Ústredného zväzu špeditérov, čo bola významná i dobre platená funkcia. Vo svojej prenajatej vile pravidelne organizoval stretnutia ľavicových intelektuálov, zamestnaných zväčša na podobných lukratívnych miestach ako on sám. Tajná polícia ich stretnutia starostlivo monitorovala, ale nezasahovala proti týmto „salónnym komunistom“.
Podľa inštrukcií moskovského vedenia KSČ, ktoré vyplývalo z rozhodnutia Kominterny, mali slovenskí komunisti spolupracovať so všetkými protifašistickými skupinami a túto úlohu vedeli Husák i Novomeský splniť nepochybne lepšie než ich predchodcovia. Spojili sa s bývalými agrárnikmi Jozefom Lettrichom a Jánom Ursínym (zakladatelia Demokratickej strany), pričom výsledkom ich vzájomných stretnutí a rokovaní sa v decembri 1943 stala tzv. Vianočná dohoda, ktorá spájala odporcov prvej Slovenskej republiky a umožnila Slovenské národné povstanie počas druhej svetovej vojny.
Husák bol podpredsedom povstaleckej Slovenskej národnej rady a povereníkom pre veci vnútorné. Na zjednocovacom zjazde KSS a sociálnej demokracie v Banskej Bystrici bol 17. septembra 1944 zvolený za podpredsedu KSS. Bol iniciátorom vydávania povstaleckej Pravdy od 9. septembra do 25. októbra 1944 v Banskej Bystrici. Z tejto doby je zachovaná správa z júla 1944 pripravená Husákom a určená na rokovanie v Moskve, v ktorom odporúča, aby sa Slovensko stalo súčasťou Sovietskeho zväzu: „Keby bola daná možnosť hlasovaním rozhodnúť, kde chcú Slováci štátoprávne patriť, aspoň 70 percent hlasovalo by za pripojenie k ZSSR, azda 20 percent za novú ČSR, zvyšok je v strachu zmätený“, čo súčasní historici interpretujú ako formu nátlaku na Edvarda Beneša za presadenie predstavy o povojnovej federalizácii Česko-Slovenska so značnou autonómiou pre Slovensko.
Po oslobodení bol účastníkom rokovaní o obnove ČSR v Moskve (ako vedúci slovenskej delegácie), pripravoval komunistický prevrat na Slovensku. V prvých parlamentných voľbách v máji roku 1946 zvíťazila na Slovensku Demokratická strana (na rozdiel od Česka, kde zvíťazili komunisti). Aj napriek tomu (po podpise tzv. tretej pražskej dohody) všetky rozhodnutia Slovenskej národnej rady podliehali schváleniu česko-slovenskej vlády, ktorú ovládli komunisti a tak sa Husák v auguste 1946 mohol stať predsedom slovenského Zboru povereníkov. Na jeseň roku 1947 Husák vyhnal z pozície svojej funkcie nátlakovými akciami nekomunistických povereníkov z ich úradov, viedol tak potom slovenský Zbor národnej bezpečnosti (políciu), ako aj Štátnu bezpečnosť (tajnú políciu).
Zatknutie, proces, väzenie
Po komunistickom februárovom prevrate v roku 1948 bol spočiatku politicky úspešný, ale v roku 1950 bol s Clementisom, Novomeským a mnohými ďalšími obvinený z „buržoázneho nacionalizmu“. Vo februári roku 1951 bol zatknutý a v apríli roku 1954 súdený vo vykonštruovanom procese s tzv. buržoáznymi nacionalistami. Husáka trikrát donútili podpísať priznanie, ale trikrát ho následne odvolal, a tak mu bola vyšetrovacia väzba predĺžená 13-krát, z toho 4-krát bez povolenia prokuratúry. Husáka nezlomili ani priame konfrontácie so všetkými spoluobvinenými, ktorí sa priznali a podpísali. Na vyvrátenie obžaloby Husák žiadal vypočuť súhrnne 63 osôb a k tomu všetkých pracovníkov povereníctva vnútra. Okrem jediného svedka Jozefa Štaudingera (funkcionár KSČ a protifašistický bojovník s kontroverzným pôsobením) súd ostatných odmietol s argumentom, že by vypovedali tak, ako je uvedené v protokoloch, a teda by nepochybne potvrdili jeho záškodnícku činnosť. Najvyšší súd odsúdil Husáka na trest odňatia slobody na doživotie, stratu štátneho občianstva a zákaz vykonávať funkcie v štátnych úradoch a hospodárskych orgánoch po dobu 10 rokov. Bol jedným z mála obvinených, ktorí pri procese nepriznali žiadnu vinu.
V roku 1960, po rozsiahlej amnestii prezidenta Antonína Novotného, bol Husák prepustený a pracoval najprv v Pozemných stavbách, neskôr ako vedecký pracovník Ústavu štátu a práva SAV. Pokračoval v písaní sťažností a listov na ÚV KSČ, prezidentovi republiky či na Generálnu prokuratúru, s čím začal už vo väzení. V roku 1963 (po odstúpení Širokého) bol na základe výsledkov činnosti barnabitskej komisie v plnom rozsahu rehabilitovaný.
Snaha o vyrovnanie hospodárskych rozdielov medzi obomi časťami povojnovej republiky, bola súdom kvalifikovaná ako úmysel mariť prevádzanie jednotného hospodárskeho plánu. Ján Štefanica konštatuje, že „odsúdení v kauze Husák a spol. boli v trestnom procese perzekvovaní za svoju činnosť, ktorá z titulu ich postavenia a výkonu verejných funkcií smerovala v prospech posilnenia pozície slovenského národa v unitárnom štáte.“
1968
Kým predsedníctvo ÚV KSČ v Prahe po vpáde vojsk v auguste 1968 tento „vstup“ odsúdilo, predsedníctvo ÚV KSS v Bratislave, ktoré za neprítomného Biľaka a z jeho poverenia riadil Hruškovič, oznámilo vstup armád a predložilo text pozývacieho listu tvrdiac, že „v Prahe bol schválený všetkými vrátane Dubčeka a proti boli iba Smrkovský a Kriegel“. Potom sa šesť z desiatich prítomných členov predsedníctva vyslovilo za schválenie pozývacieho listu (proti boli Falťan, Daubner, Turček a Ťažký). Keď diaľkopisom prišlo skutočné stanovisko predsedníctva ÚV KSČ, ktoré vpád neodsúhlasilo, ale odsúdilo, Viktor Pavlenda a Jozef Zrak sa spamätali a zatelefonovali Husákovi, ktorý sa práve vrátil zo Žiaru nad Hronom. Husák na zasadanie prišiel a veľmi ostro odsúdil schválený text slovami: „Čo ste to porobili súdruhovi Dubčekovi, tak ho zradiť a vraziť mu nôž do chrbta. To sa musí okamžite zmeniť, odvolať a prijať nový dokument na podporu stanoviska prijatého pražským predsedníctvom.“
Na čele KSČ počas normalizácie 1969 – 1989
"„Ja tento národ musím zachrániť, aj keby mi mali všetci napľuť do očí.“ (Husák o svojej úlohe po vpáde vojsk)"Na moskovských rokovaniach v auguste roku 1968 Husák „zmenil kurz“ a stal sa Brežnevovým spojencom. Spolu s Biľakom sa stal symbolom takzvanej politiky normalizácie, ktorá znamenala zastavenie demokratizačných procesov Pražskej jari a návratu k represívnemu komunistickému systému. V roku 1969 sa dostal na čelo KSČ – do mája roku 1971 bol jej prvým tajomníkom, potom až do roku 1987 jej generálnym tajomníkom. 29. mája 1975 ho poslanci Federálneho zhromaždenia jednohlasne zvolili aj za prezidenta Česko-Slovenska, čím nahradili Ludvíka Svobodu. 9. januára 1983 bol vyznamenaný najvyšším sovietskym vyznamenaním Hrdina Sovietskeho zväzu.
V novembrových dňoch roku 1989 bol jedným z komunistických politikov, ktorí odmietli situáciu riešiť násilím. Po novembrových udalostiach v roku 1989 Husák vymenoval 10. decembra 1989 „vládu národného porozumenia“ pod vedením Slováka Čalfu a vzápätí abdikoval z funkcie prezidenta republiky. V konečnom dôsledku tým napomohol k zvoleniu Havla za prezidenta a poškodil Dubčekovi. Husák by podľa Čalfovho názoru „nebol prežil, aby sa po ňom Dubček stal prezidentom. On by sa hádam nebol ani vzdal, keby bol Dubček ako oficiálny kandidát“.
Po 1989
18. januára 1990 bol spolu s Colotkom, Lenártom a Janákom vylúčený z KSČ. Zomrel 18. novembra 1991 v Bratislave, pochovaný je v v MČ Bratislava - Dúbravka.
Citát G. Husáka na pamätníku v Humennom: „Sloboda prinesená je vzácna, ale sloboda vybojovaná je oveľa drahšia.“
Funkcie
thumb|Gustáv Husák v [[Nemecká demokratická republika|NDR]] thumb|Husák na návšteve [[Rumunsko|Rumunska v roku 1977 zachytený spoločne s diktátorom Ceauşescu]] thumb|Fotografia, ktorá zachytáva exkurziu v továrni na autá [[Dacia, Rumunsko]] Komunistická strana Česko-Slovenska
Komunistická strana Slovenska
Slovenská národná rada
Zbor povereníkov
Národné zhromaždenie, od roku 1968 Federálne zhromaždenie
Česko-slovenská vláda
Prezident Česko-Slovenska
Dielo
Mnohé jeho diela vyšli v českom, niektoré aj v maďarskom jazyku.
Gustáv Adolf Bežo
Gustáv Adolf Bežo (* 27. november 1890, Senica, Rakúsko-Uhorsko – † 9. jún 1952, Plavecký Štvrtok, Česko-Slovensko) bol slovenský spisovateľ, vydavateľ, kníhtlačiar a politik.
Životopis
Narodil sa ako mladší syn v rodine učiteľa Jána Bežu, ktorý od roku 1888 prevádzkoval vlastnú tlačiareň v Senici. Študoval na reálke v Hodoníne a obchodnej akadémii v Prostějove a v Olomouci. Vo Viedni študoval na exportnej akadémii. Po otcovej smrti v roku 1905 prevzal spolu s matkou vedenie tlačiarne. V roku 1917 tlačiareň kvôli vydávaniu výlučne slovenských tlačovín zakázali, preto ju presťahoval do Trnavy. Viedol ju až do roku 1932, kedy ju prenajal zamestnancom a sám sa venoval len vydavateľskej činnosti. V októbri 1918 bol jedným zo signatárov Martinskej deklarácie. V rokoch 19181923 bol vydavateľom a redaktorom časopisu Slovensko. Bol predsedom Slovenskej národnej strany v rokoch 19221925. Od roku 1924 bol podpredseda Grémia majiteľov kníhtlačiarní na Slovensku, od roku 1925 podpredseda Zväzu československých kníhkupcov.
Tvorba
Vydával prevažne populárnu literatúru (dobrodružnú, náboženskú, pre mládež), učebnice, divadelné hry, hudobniny a iné. V rokoch 1924 – 1932 vydal zobrané dielo Svetozára Hurbana-Vajanského. Bol autorom detektívnej prózy a taktiež prekladal obchodné a iné príručky.
NGC 2432
NGC 2432 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Korma, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 4. marca 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10.2.
.pl
.pl je internetová národná doména najvyššej úrovne pre štát Poľsko.
NGC 2433
NGC 2433 je trojhviezda v súhvezdí Malý pes, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 4. januára 1828.
Douville
Douville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 2434
NGC 2434 je galaxia v súhvezdí Lietajúca ryba, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 4. decembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11.3.
Čavle
Čavle je obec v Chorvátsku neďaleko prístavného mesta Rijeka.
Sivry-Courtry
Sivry-Courtry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Pavlovce (okres Rimavská Sobota)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Pavlovce v okrese Rimavská Sobota.
Strange World
„Strange World“ je skladba amerického hudobníka Ké, a zároveň hlavný singel z jeho debutového albumu I am [ ]. Produkovali ju Rick Neigher a Ké, pričom ju napísali Ké a Michael Prendergast. Vydaná bola v roku 1995 cez RCA Records a stala sa veľkým hitom v Európe, pričom dosiahla 1. miesto v Taliansku a Nemecku. Tanečný remix od Juniora Vasqueza dosiahol v roku 1996 1. miesto v americkom rebríčku Hot Dance Club Play.
NGC 2435
NGC 2435 je galaxia v súhvezdí Blíženci, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 26. októbra 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12.7.
Strange World
V roku 2012 vydala fínska rocková skupina HIM coververziu tejto skladby, zo svojho albumu XX - Two Decades of Love Metal. Bola vydaná ako singel aj s hudobným videom.
Egyptské národné vodnopólové družstvo mužov
Egyptské národné vodnopólové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Egypt v medzinárodných vodnopólových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Egyptian Swimming Federation (ESF). Spolu s juhoafrickým družstvom patrí medzi najsilnejšie africké vodnopólové celky. Aj keď sa nezúčastňuje pravidelne súťaží, ktoré organizuje FINA, na olympijských hrách sa zúčastnilo z afrických celkov najviackrát.
Vrcholné podujatia
Družstvo sa 6-krát zúčastnilo olympijských hier a najlepšie umiestnenie dosiahlo pri svojom prvom štarte na OH, v roku 1948. Bodovalo v 4 stretnutiach a skončilo celkovo na 7. mieste. Naposledy sa predstavilo na olympiáde v Aténach 2004, kde prehralo všetky stretnutia a skončilo na poslednom mieste.
Na Majstrovstvách sveta sa zúčastnilo 2-krát. V obidvoch prípadoch vyhralo po jednom zápase, vždy s Novým Zélandom.
V rokoch 2008 sa zúčastnilo Svetovej ligy. Z afrického kvalifikačného kola postúpilo do hlavnej súťaže. V nej už ale prehralo všetky zápasy a skončilo na poslednom 10. mieste. V roku 2013 sa zúčastnilo Rozvojového pohára FINA, na ktorom získalo po finálovej prehre s 🇺🇿 striebornú medailu.
Výsledky
Pozn: V rokoch 196068 vystupovalo ako Zjednotená arabská republika
Maubeuge
Maubeuge je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Hladno pivo
Hladno pivo (doslova ) je chorvátska hudobná skupina, ktorá vo svojej tvorbe používa žáner rock, respektíve punk rock.
Tour First
Tour First (v rokoch 1974 – 1998 Tour UAP, v rokoch 1998 – 2007 Tour AXA) je mrakodrap nachádzajúci sa na predmestí Paríža Courbevoie v štvrti La Défense.
Veža bola postavená v rokoch 1972 – 1974 firmou Bouygues pre poisťovňu UAP. Budova bola v tejto dobe vysoká. Jej pôdorys má tvar v podobe trojhviezdy, ktorej vetvy boli oddelené uhlom 120°. Tento zvláštny tvar bol vybraný ako symbol spojenia troch francúzskych poisťovní, ktoré boli na začiatku UAP. Keď bola UAP kúpená poisťovňou AXA v roku 1996, bola budova premenovaná na AXA Tour.
Rozsiahle rekonštrukcie veže sa začali v roku 2007 a boli dokončené v roku 2011. Vonkajší vzhľad budovy sa úplne zmenil. Zrekonštruovaná budova, teraz známa ako Tour First, s výškou (strecha) alebo  (vrátane stožiaru) má celkovú podlahovú plochu  a v súčasnej dobe je najvyšším mrakodrapom vo Francúzsku.
NGC 2436
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.5.
Nikola Karabatić
Nikola Karabatić (* 11. apríl 1984, Niš, vtedajšia Juhoslávia, dnešné Srbsko) je francúzsky hádzanár, ktorý hráva na poste spojky za francúzsky klub Montpellier HB. Jeho mama je Srbka a otec Chorvát. Meria 196 cm. S reprezentáciou Francúzska získal v rokoch 2006 a 2010 tituly majstra Európy, v rokoch 2009 a 2011 tituly majstra sveta a v roku 2008 sa stal olympijským šampiónom.
Strana zelených
Strana zelených (iné názvy: zelená strana, ekologická strana, environmentálna strana, zjednodušene zelení) je politická strana ideologicky založená na princípoch zelenej politiky, resp. environmentalizmu.
Vznik a charakteristika
Zelené strany sú najmladšou straníckou rodinou, keďže vznikli v 70. rokoch 20. storočia, na parlamentnú úroveň prenikla v 80. rokoch a členmi vládnych koalícií sa stali od polovice 90. rokov v niektorých západoeurópskych a škandinávskych štátoch (Fínsko, Francúzsko, Nemecko, Taliansko, Belgicko a i.), obyčajne ako menší koaličný partner sociálnedemokratických strán.
V Európskom parlamente sú zelené strany združené vo frakcii Zelení / Európska slobodná aliancia (skratka Zelení/ESA; anglicky: The Greens/European Free Alliance). Frakcia sa zameriava na regionalizmus, proeurópsku a zelenú politiku, združuje ekologické, regionalistické a pirátske strany.
Zelená politika na Slovensku - prehľad strán
"Zelení" je obľúbená značka v politike, na Slovensku až inflačne využívaná. U nás Strana zelených vznikla v decembri 1989 ako federálna strana s viacerými vetvami. V roku 1990 samostatne kandidujúca slovenská vetva SZ získala šesť mandátov v SNR. V roku 1991 bola zaregistrovaná ako samostatná Strana zelených na Slovensku. V roku 1992 došlo k jej rozštiepeniu, "nie-nacionalisticky" orientované krídlo vystupovalo následne ako Strana zelených, zaregistrovalo sa ako Zelená liga a nakoniec sa zlúčilo s DS. V roku 1994 vznikla (a po pár rokoch zanikla) Slovenská zelená alternatíva ako "trójsky kôň" HZDS. SZS v koalícii s SDĽ, SDSS a AH sa vo voľbách 1994 dostala do parlamentu, podobne ako vo voľbách 1998 v rámci SDK. V ďalších parlamentných voľbách už bola SZS neúspešná alebo sa ich ani nezúčastnila.V roku 2006 zmenila názov na Strana zelených a odštiepila sa od nej frakcia, ktorá sa zaregistrovala pod názvom Strana zelenej alternatívy a neskôr sa premenovala na Stranu zelených Slovenska. V tom istom roku neaktívna Strana národnej prosperity zmenila názov na Zelení - strana národnej prosperity. V roku 2009 vznikla strana Zelená vlna, ktorá však nie je aktívna. V roku 2012 premenovaním strany AZEN vznikla (a v roku 2013 zanikla) strana Zelení - "trójsky kôň", ktorý mal odobrať hlasy Strane zelených v parlamentných voľbách.
Žiadna z týchto strán však už nemá blízko slovenskému občianskemu, environmentálnemu ani ochranárskemu hnutiu.
Prehľad zelených strán na Slovensku
Aktívne strany (ku 1.7.2019) sú vyznačené hrubou.
Konkláve
náhľad|Pohľad na Sixtínsku kaplnku, miesto konania konkláve, z Baziliky sv. Petra Konkláve (z, uzamknuteľná miestnosť) je v užšom zmysle označenie (prísne uzavretých) priestorov pre voľbu pápeža, v širšom zmysle celého postupu pápežskej voľby ako aj zhromaždenia kardinálov oprávnených na túto voľbu.
Názov (uzamknuteľná miestnosť) označuje skutočnosť, že kardináli sú počas ceremónie zamknutí.
Konkláve bolo zavedené počas Druhého lyonského koncilu v roku 1274 s tým, že volitelia musia mať súkromie.
Miesto konania konkláve sa v histórii menilo. V 15. storočí sa rozhodnutím pápeža Kalixta III. začali pápeži voliť vo Vatikáne, v ľavom krídle Apoštolského paláca – v Sixtínskej kaplnke. Predtým i potom prebiehalo napr. v Palazzo del Quirinale a na iných miestach v Ríme a Vatikáne. Od roku 1870 sa pravidelne koná vo Vatikáne.
Dejiny volieb
Priebeh konkláve sa v histórii menil. Podľa osobitného výnosu pápeža Gregora X. z roku 1274 sa konkláve malo zvolať na desiaty deň po pápežovej smrti. Desať dní bola cirkev povinná držať smútok za zomrelého. Za ten čas mal byť pápež pochovaný v meste, v ktorom zomrel. Konkláve sa malo zísť v rezidencii zosnulého pápeža. Kardináli boli počas konkláve zamurovaní v miestnostiach pre nich určených. Každý kardinál mal pridelenú na odpočinok iba jednu izbu. Ak kardináli do troch dní nezvolili pápeža, nasledujúcich päť dní sa im podávalo jedlo iba raz za deň. Ak sa ani v tomto termíne nedohodli, nechali ich o chlebe a vode dovtedy, kým nezvolili pápeža.
Deadline
Deadline môže byť:
Konkláve
Dejiny volieb
V čase od pápežovej smrti do zvolenia nového pápeža (toto obdobie sa nazýva Sede vacante – neobsadený stolec) sa celá činnosť rímskej kúrie zastaví, komnaty zosnulého pápeža sa zapečatia a pokladnica sa dá do opatery dekanovi kardinálskeho zboru – camerlengovi, ktorý s ňou bez súhlasu konkláve nesmie disponovať.
Brocken
Vrchol
200px|thumb|left|Letecký pohľad na vrchol Na rozsiahlom vrchole sa nachádza niekoľko stavieb: televízny a rozhlasový vysielač, radarová a meteorologická stanica, vyhliadková veža a konečná stanica Brockenskej železnice.
Konkláve
Dejiny volieb
Obrat do spôsobu voľby pápeža priniesol pontifikát pápeža Jána XXIII. 8. októbra 1962 počas prvého zasadnutia 2. vatikánskeho koncilu vyšlo jeho nariadenie o postupe voľby pápeža Summi Pontificis electo, podstatne dopĺňajúce inštrukciu pápeža Pia XII. Okrem iného je v novom nariadení klauzula, popisujúca priebeh pohrebných obradov zomrelého pápeža, ale napr. i striktný zákaz fotografovania zomierajúceho pápeža.
Podľa nového nariadenia kardináli, ktorí nie sú prítomní na konkláve bez vážnej príčiny, sú automaticky exkomunikovaní. K zvoleniu za pápeža je potrebná dvojtretinová väčšina hlasov účastníkov konkláve. Ak počet hlasujúcich nie je deliteľný troma, k zvoleniu sú potrebné dve tretiny plus jeden hlas. Podľa inštrukcie Pia XII. sa všetka dokumentácia týkajúca sa voľby pápeža musela zničiť. Podľa nových nariadení sa mala uschovať v tajnom vatikánskom archíve. Nazrieť do tejto dokumentácie možno iba s pápežovým súhlasom.
Oprávnení voliť sú kardináli mladší ako osemdesiat rokov. Môže ich byť maximálne 120. Voľba musí začať najskôr pätnásť, najneskôr dvadsať dní po uprázdnení pápežského stolca. Potom ako kardináli prisahajú prísnu mlčanlivosť sa voľba odohráva v priestoroch úplne oddelených od vonkajšieho sveta tak často, až kým niektorý z kardinálov nezíska potrebný počet hlasov.
Pápež Ján Pavol II. (1978 – 2005) proces v roku 1996 upresnil tak, že ak sa v 29 kolách nezvolí pápež, je možná voľba absolútnou väčšinou.
11. júna 2007 túto konštitúciu modifikoval po prvýkrát svojím motu proprio De aliquibus mutationibus in normis de electione Romani Pontificis Benedikt XVI. Nariadil, že po viacerých neúspešných hlasovaniach sa môže pristúpiť ku opatreniu, kde sa nový pápež bude vyberať už len z tých dvoch kardinálov, ktorí pri poslednom hlasovaní získali najviac hlasov. Títo však už nedisponujú aktívnym hlasom. Zároveň zdôraznil, že na platnosť voľby treba vždy 2/3 hlasov voličov, na rozdiel od nariadenia Jána Pavla II., ktorý po uvedených neúspešných kolách povoľoval absolútnu väčšinu.
Voľba
Za pápeža môže byť zvolený ktorýkoľvek kardinál, či už je prítomný na konkláve alebo nie, alebo ktokoľvek iný. Teoreticky sa teda môže pápežom stať nielen kardinál alebo obyčajný kňaz, ale aj laik. Účastníci konkláve majú zakázané dávať sľuby, preberať záväzky a uzatvárať spojenectvá či dohody, ktoré by mohli zabezpečiť podporu určitému kandidátovi. Každý z kardinálov má právo vziať si so sebou na konkláve dvoch pomocníkov – jedného kňaza a jedného laika. Okrem toho v miestnostiach, kde konkláve zasadá, je prítomných niekoľko desiatok ľudí z obsluhujúceho personálu: čašníci, kuchári a pod. Keď sú účastníci konkláve pohromade, camerlengo zvolá: „Extra omnes!“ („Kto sem nepatrí, nech vyjde von!“).
Je veľmi prísne zakázané podávať okolitému svetu akékoľvek informácie, či už písomné, ústne alebo dohodnutými znameniami. Od tej chvíle sú kardináli spojení so svetom cez zariadenie nazývané ruota (koleso) – drevený kruh so zastretými výrezmi. Je skonštruované tak, aby sa ľudia na oboch stranách dverí nemohli vidieť. Slúži iba na podávanie potravín, nápojov, príp. liekov. Kardináli nesmú mať pri sebe noviny, prostriedky komunikačnej techniky, fotoaparáty, kamery a pod. Za porušenie týchto nariadení hrozí previnilcovi exkomunikácia.