cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Železná opona
Zakázané, hraničné a pohraničné pásmo
Zakázané pásmo siahalo asi 2 kilometre od štátnej hranice. Jeho hranicu určoval veliteľ Pohraničnej stráže (ďalej PS) a vyhlasoval ho okresný národný výbor. Toto pásmo bolo vysídlené, pohyb v ňom bol povolený len príslušníkom PS. Vstup iných osôb povoľoval veliteľ jednotky PS a bol možný len v sprievode príslušníka PS.
Hraničné pásmo tiež určoval veliteľ PS a vyhlasoval okresný národný výbor. Jeho vnútorná hranica miestami siahala až 12 –  do vnútrozemia. Vstup do tohto pásma bol len na zvláštne povolenie a povolenie na trvalý alebo prechodný pobyt, ktoré vydával oddiel Štátnej bezpečnosti v príslušnom pohraničnom okrese. Osoby, ktoré mali povolenie sa zdržiavať v hraničnom pásme, sa nesmeli od zotmenia do svitania pohybovať mimo verejné cesty a železnice. Do hĺbky asi od hranice boli z komunikácií odstránené všetky orientačné tabule. Z hraničného pásma boli vysťahovaní „nespoľahliví“ obyvatelia. O ich „spoľahlivosti“ rozhodovala komisia príslušného národného výboru. Komisie boli v priamom kontakte so zástupcami PS. Všetky budovy v zakázanom pásme, ktoré nemali prejsť pod správu Ministerstva vnútra alebo Ministerstva národnej obrany, boli určené na demoláciu. Demolačné práce boli skončené koncom 50. rokov.
V pohraničnom pásme neboli zvláštne obmedzenia pre obyvateľstvo. Toto územie bolo stanovené ako operačný priestor Pohraničnej stráže.
Režim v hraničnom pásme
Vstup do hraničného pásma (za zátarasy) bol vstup povolený len držiteľom priepustky. Tie sa vydávali na plnenie pracovných úloh v hraničnom pásme a vydávali ich oddelenia Verejnej bezpečnosti. V hraničnom pásme sa nesmelo bývať, zdržiavať sa v ňom od zotmenia do svitania a mohli tu byť stavby slúžiace bezpečnosti a hospodárstvu. Vstup za trasu ŽTZ mali povolený len preverení pracovníci, ktorí tam plnili pracovné úlohy pod dohľadom príslušníkov PS. Bez dohľadu sa tam smeli pohybovať iba osoby menovite schválené veliteľom brigády PS.
V druhej polovici 80. rokov sa upustilo od stráženia pracovníkov, ktorí pracovali za zátarasami. Rozhodnutie bolo zdôvodnené nízkym početným stavom pohraničných rôt, častými dezerciami príslušníkov PS a ako reakcia na zastrelenie Johanna Dicka na nemeckom území. Vtedy sa zmenila koncepcia ostrahy hraníc, ktorej cieľom bolo zamedziť vstupu pohraničníkov za zátarasy.
Zátarasy a ploty
Hraničné pásmo bolo prísne strážené príslušníkmi Pohraničnej stráže, ktorí v ňom budovali a udržiavali takzvané „ženijné technické zátarasy“. Charakteristickou súčasťou „zátarasy“ bol ostnatý plot. Ploty boli v skutočnosti dva až štyri. Prvý (zo slovenskej tzv. tylovej strany ), ktorý bol asi dva metre vysoký, tvoril plot z ostnatých drôtov, ktorej účelom bolo zabrániť alebo skomplikovať prístup. Ďalší plot v tvare písmena T, vysoký 2,5 až 3 metre, bol signálny s elektrickým napätím najprv 12 alebo 24 voltov a v období roku 1953 až 1963 pod vysokým napätím 2000 až 6000 voltov. Posledný plot slúžil ako zábrana pre zver, aby smerom od hranice nemohla preniknúť k elektrickému plotu. Medzi plotmi sa často nachádzalo zorané pásmo o šírke cca, nazývané kontrolný pás , v ktorom bolo možné ľahko nájsť stopy prípadného „narušiteľa“ a miesto, kde prekonal prvý plot. Na niektorých úsekoch bola po roku 1970 ešte štvrtá stena, ktorá mala zabrániť prejazdu ťažkým vozidlám.
Okolo roku 1970 boli po celej dĺžke štátnej hranice nainštalované infračervené reflektory s dosahom až do dvoch kilometrov, ktoré umožňovali, aby vojak na strážnej veži (pozorovateľni) mohol terén sledovať infračerveným ďalekohľadom a videl krajinu aj v noci. V 70. rokoch pribudli aj otrasové infračervené senzory, ktoré hlásili pohyb automaticky. Pozdĺž celých hraníc navyše viedla (zvyčajne vo vzdialenosti menej ako jeden kilometer) asfaltová komunikácia, ktorá pohraničníkom uľahčovala výjazd k miestu zásahu.
Okrem elektrického plotu a psov patrili medzi najnehumánnejšie spôsoby tzv. „ochrany hraníc“ mínové polia (v období rokov 1952 až 1958 ), nástražné výbušné systémy vyrábané pohraničníkmi podľa podaných zlepšovacích návrhov. Až v osemdesiatych rokoch 20. storočia boli z hraničného pásma ČSSR odstránené posledné mínové polia, ktoré boli len v niektorých oblastiach (napríklad míny PP Mi-Ba, PP Mi-D a PP Mi.)
Incidenty na hraniciach a ich dôsledky
To, že plot je pod elektrickým napätím, ktoré utečenca zabije pri dotyku, nevedeli ani obyvatelia v jeho blízkosti. Medzinárodné sťažnosti viedli k tomu, že v roku 1965 bolo vysoké napätie z plota odstránené. Išlo aj o jeden z dôsledkov „Chruščovovho odmäku“, čo je neoficiálny názov obdobia v histórii ZSSR po smrti Stalina (1953) do roku 1960, v ktorom sa Chruščov snažil o uvoľňovanie napätia.
V roku 1968 došlo k uvoľneniu hraníc. Prakticky otvorené hranice uľahčili ďalšiu vlnu povojnovej emigrácie po invázii vojsk Varšavskej zmluvy 21. augusta 1968. V rokoch 1968 až 1971 opustilo Česko-Slovensko asi 74 000 utečencov. Toto uvoľnenie hraníc bolo však krátke a po ňom sa najmä zlepšovalo technické vybavenie. Už od roku 1966 bolo namiesto vysokého napätia v plote nízke a táto „signálna línia“ (signálka, ako ju volali pohraničníci) reagovala na dotyk (skrat alebo uzemnenie) a tak upozorňovala okamžite už na pokus o prestrihnutie alebo podlezenie plota. Navyše sa ďalej rozrástla sieť pozorovacích veží až ich celkový počet dosiahol 314. Po incidente, keď vodič autožeriavu prerazil hraničnú závoru v Českých Veleniciach a dostal sa tak do Rakúska, boli značne zosilnené aj závory.
„Narušitelia“, utečenci a úteky
Komunistický režim v ČSSR nazýval utečencov „narušiteľmi“. Prvýkrát sa trestný čin s názvom Neoprávnené opustenie územia republiky a neuposlúchnutie výzvy k návratu objavil v zákone na ochranu ľudovodemokratickej republiky z roku 1948. Občania, ktorí utekali (alebo sa o to pokúsili) sa tým oficiálne stávali „narušiteľmi hraníc“, ktorí „opustili republiku“. Najvšeobecnejší z dôvodov útekov bol samotný komunistický režim, policajný štát, neexistujúca názorová, náboženská a politická sloboda vo všetkých sférach života spoločnosti. Utečenec je osoba, ktorá nedobrovoľne odchádza zo svojej rodnej krajiny. V tomto zmysle všetci odišli nedobrovoľne, pretože okrem malých výnimiek, sa z Česko-Slovenska nedalo vysťahovať legálne len z dôvodu, že sa chcete odsťahovať. Verejnosťou boli utečenci najčastejšie nazývaní emigranti alebo vysťahovalci. Zriedkavo a najmä v češtine sa používalo exulanti (tí, ktorí odišli nedobrovoľne alebo s úmyslom návratu). Aj v oficiálnych médiách sa písalo a hovorilo o dotyčnom, že „ušiel“ (za hranice alebo z republiky) a hovorovo a slangovo aj, že „vzal roha“ alebo „zdrhol“. Cieľové krajiny prijímali utečencov z ČSSR s porozumením a umožňovali im získať (politický) azyl aj občianstvo. Obyčajní obyvatelia Česko-Slovenska nemohli odísť ba ani vycestovať na Západ bez problémov. Zásadnou prekážkou bolo získanie cestovnej doložky a devízového prísľubu.
Ľudia z Česko-Slovenska utekali najrôznejším spôsobmi: počas dovolenky v Juhoslávii, prerazením železnej závory automobilom, na gumovom člne z pobrežia Warnemünde, preletom hranice balónom naplneným propán-butánovou zmesou, preplávaním Dunaja, Moravy alebo Dyje, prípadne použitím potápačského výstroja. Dvaja muži prekonali Železnú oponu na vozíku zavesenom na drôtoch diaľkového elektrického vedenia. Iní zas prekonali štátnu hranicu na koňoch. Nie všetkým sa útek podaril...
Pohraničná stráž (PS) a jej pomocníci
Pozri aj článok Pohraničná stráž
Pohraničná stráž bola ozbrojená (vojenská) zložka, ktorá zo zákona o ochrane štátnych hraníc mala na starosti ochranu a kontrolu štátnej hranice. Jej príslušníci boli špeciálne vyberaní a školení, pretože zasahovali proti „narušiteľom“ (štátnej hranice) ostrými zbraňami a pretože službou v PS získali vedomosť a možnosť ako „opustiť republiku“ a preto mali mať predovšetkým pozitívny vzťah ku komunistickému Česko-Slovensku.
Pohraničná stráž používala špeciálne vycvičené služobné psy (československý vlčiak, nemecký ovčiak), ktoré boli cvičené tak, aby dokázali samostatne zadržať „narušiteľa“ (SUP – samostatne útočiace psy). Na stráženie hraníc ich začali využívať na prelome 60. a 70. rokov.
Zvláštnosťou bola aj Dunajská pohraničná stráž, ktorá bola vybavená člnmi.
Ďalšou zvláštnosťou v poslednom desaťročí pred pádom železnej opony bolo využívanie nasadenia tajne hliadkujúcich príslušníkov - tzv. pátračov. Tento vojak základnej služby mohol a bol oblečený v civile, za čo dostával mesačne príplatok približne 120,-Kčs k žoldu. Pátrači boli ozbrojení pištoľou ukrytou v podpažnom puzdre, slzným plynom (kaser), putami, rádiostanicou, prípadne tzv. „pojítkom“.
Pomocník pohraničnej stráže
Najjednoduchšia a najúčinnejšia ochrana socialistických hraníc spočívala v sledovaní a udávaní tých, ktorí sa chystali alebo pripravovali hranice "prekročiť". Preto sa vedenie štátu, KSČ ale predovšetkým Štb snažila zapojiť do „ochrany hraníc“ aj obyvateľstvo. Pomocník pohraničnej stráže (PPS) bol preverený civil, ktorý mal na ruke pásku a práva ako pomocník VB. Jeho odmena sa v rokoch 1979 – 1989 pohybovala od 100 do 1000 korún za prípad, najčastejšie to bolo 200 korún za „dolapenie narušiteľa“. V roku 1976 bolo v rámci slovenskej 11. brigády s veliteľstvom v Bratislave registrovaných spolu 1412 príslušníkov PPS. Ako kádrová záloha slúžila mládežnícka organizácia Mladí pomocníci PS, ktorými boli zväčša deti alebo príbuzní pomocníkov PS. Členom sa mohol stať občan starší ako 15 rokov a mladší ako 21 rokov. Pri jednotkách PS sa tvorili aj pionierske oddiely Mladých strážcov hranice. Za aktívnu činnosť mohli byť odmenení vecnou odmenou alebo vyznamenaním. Mali si všímať ľudí s ruksakmi, mapami či kompasom v ruke. 64-ročný dôchodca opisuje pre Denník N ako v roku 1970 ako 12 ročný udal hnedovlasého muža s ruksakom, z ktorého sa vykľul Poliak, čo mal namierené do Rakúska.
Do ochrany hraníc formou zapojenia viacerých pracovníkov boli motivované aj podniky a obce. Napríklad Matador v Petržalke získal titul Vzorný pohraničný závod v roku 1973. V roku 1989 získala titul Vzorná pohraničná obec napríklad obec Novoť, pokiaľ iné obce o tento titul ešte len súťažili. Medzi všetkými „pomocníkmi“ boli viacerí zároveň informátormi ŠtB a preto za trestný čin neoprávneného opustenia územia republiky a neuposlúchnutie výzvy k návratu alebo už za jeho úmysel boli viacerí odsúdení ešte skôr, než sa dostali k hraniciam. O efektivite celého systému svedčia nízke počty osôb, ktoré sa pokúsili a ktorým sa podarilo nelegálne prekročiť hranice.
Otvorenie železnej opony
Po 1. februári 1990 bolo Opustenie republiky zmenené na trestný čin nedovoleného prekročenia štátnej hranice, ktorého podstata spočívala v prekročení štátnej hranice za použitia násilia alebo pod hrozbu bezprostredného násilia. Dovtedy uložené tresty boli zákonom o súdnej rehabilitácii z roku 1990 zahladené. ÚPN hovorí o "rehabilitovaní".
Dnes železnú oponu zväčša pripomína len kedysi pravidelne oraný pás s občasnými zvyškami kolov alebo drôtov – vďaka používaniu herbicídov zabraňujúcich rastu burín a strhávaniu pôdy je sukcesia na týchto pásoch pomalá a mnohokrát tu ani po 15 rokoch nerastú žiadne stromy – „pásmo smrti“ existuje dnes len pre rastliny.
Obete železnej opony
Česko-slovenská železná opona za sebou nechala počas rokov 1948 – 1989 celý rad obetí. Civilistov bolo 450, nie vždy išlo pritom o „narušiteľa“, (napr. Johann Dick bol turista) alebo nešťastnú náhodu. Pohraničníkov pri výkone služby zomrelo celkom 654, z toho väčšina nehodou, samovraždou či zastrelením kolegom. Pri prestrelke s utečencami zomrelo 10 z nich. Z analýzy 266 usmrtených osôb na hraniciach v rokoch 1948 a 1989 vyplýva že má zmysel deliť režim na hranici na štyri obdobia: 1948-1950, 1951-1965, 1966-1971 a 1972-1989 (v roku 1951 vznikla Pohraničná stráž, v roku 1966 PS prešla pod ministerstvo národnej obrany a bolo odpojené vysoké napätia v drôtených zátarasách, v roku 1972 sa PS presunula pod Federálne ministerstvo vnútra). Napríklad v období 1951 až 1965 zomrelo zásahom el. prúdom až 95 ľudí z analyzovaných 266, pokiaľ v ostatných obdobiach len jeden.
Medzi obeťami boli okrem česko-slovenských občanov aj občania ďalších krajín východného bloku. Utečenci z NDR sa často (mylne) domnievali, že česko-slovenská časť železnej opony je slabšie zabezpečená než tá medzi NDR a Západným Nemeckom (NSR). Významný počet „narušiteľov“ bol tiež z Poľska, pretože vďaka geopolitickému rozloženiu nemali priame hranice so Západom (okrem námornej). Ďalej išlo o občanov Rakúska a Nemecka. V rokoch 1948 až 1989 bolo napríklad pri prechode česko-slovenských hraníc s Rakúskom a NSR usmrtených celkom 14 občanov Rakúska, čo je 5 % všetkých osôb usmrtených na česko-slovenskej štátnej hranici v tomto období. Prechody v smere do Česko-Slovenska tvorili asi 18 % všetkých prechodov hranice.
K takýmto narušeniam česko-slovenskej hranice patrí tiež výnimočný prípad západonemeckého občana Thomasa Dauscha, ktorý na pokus o násilné prekročenie hranice smerom do Česko-Slovenska použil osobný automobil, ale veľmi pravdepodobne bolo jeho cieľom spáchať samovraždu – vo veľkej rýchlosti narazil do masívneho protitankového ježka a potom čelne narazil do odolnej železobetónovej závory.
Posledným česko-slovenským občanom, ktorý bol usmrtený pri pokuse o prienik cez železnú oponu, bol Ladislav Malina. 14. apríla 1985 sa vo dvojici s Richardom Dastychom pokúsili prekonať zátarasy na Znojemsku, boli však odhalení hliadkou pohraničníkov a Ladislav Malina sa v strachu pred zatknutím zastrelil. Po 14. apríli 1985 boli až do pádu železnej opony obeťami len občania NDR.
18 ročný Hartmut Tautz z NDR sa rozhodol 8. augusta 1986 prekročiť hranicu v Petržalke, v mestskej časti Kopčany, odkiaľ z nadjazdu už zreteľne videl rakúsku obec Kittsee. Len 22 metrov od hranice ho po tom, čo jeho pohyb zaznamenala signálna stena, strhli dva voľne vypustené pohraničnícke psy, ktoré mu spôsobili viaceré vážne zranenia, ktoré však neboli smrteľné. Lekárska správa z roku 1986 hovorí, že ak by dostal včas lekársku pomoc, ešte mohol žiť. Po nežnej revolúcii sa hodnotil zákrok pohraničníkov ako neprimeraný, Tautzovi neposkytli primeranú prvú pomoc a jeho smrť bola zbytočná. Zmenila sa aj legislatíva ale do roku 2017 neboli vinníci potrestaní a pozostalí odškodnení. Po 31 rokoch, v marci 2017, bol práve prípad Tautza prvý, v ktorom bola najprv obeť železnej opony rehabilitovaná a konanie pohraničnej stráže súd označil za nezákonné. Následne Slovensko odškodnilo Tautzovu rodinu sumou 3 300 eur, čo sa v krajinách bývalého východného bloku stalo vôbec po prvý raz. V auguste 2016 Tautzovi odhalili pamätnú tabuľu pri ceste, ktorá spája Kopčany s Kittsee.
Poslednou osobou usmrtenou na česko-slovenskej časti železnej opony bol podľa vyšetrovania českého Úradu dokumentácie a vyšetrovania zločinov komunizmu osemročný chlapec Kevin Strecker z NDR. 15. mája 1989 zahynul na hraničnom priechode Strážný na česko-slovensko-západonemeckej hranici, keď sa jeho matka spolu s ďalšími jeho tromi súrodencami a svojím druhom pokúsili preraziť signálnu závoru na osobnom automobile Volga 24, pričom došlo k odtrhnutiu strechy auta a následnej smrti chlapca a ďalším ťažkým zraneniam účastníkov. Pritom takmer identický prípad násilného prejazdu hraničného prechodu sa odohral tri týždne predtým na hraničnom priechode Petržalka-Berg, kedy sa dvaja východonemeckí občania pokúsili o prejazd colnicou na osobnom automobile Lada 1600 a 22-ročný Peter Ralph Saurien pri nehode zomrel. Auto zotrvačnosťou došlo až na rakúsku stranu a druhému utečencovi rakúska strana neskôr umožnila vysťahovať sa do Západného Berlína. O dva mesiace už mali občania NDR možnosť vycestovať na Západ cez Maďarsko.
Ľubomír Morbacher, dnes už bývalý zamestnanec ÚPN, spísal za ÚPN v roku 2008 svoje podanie, nielen o zabitých vysokým napätím, ale aj o zastrelených či roztrhaných psami, žiadal Generálnu prokuratúru, aby zločiny vyšetrovala ako zločiny proti ľudskosti. Znamenalo by to, že nie sú premlčané. Prokuratúra jednotlivé vraždy rozdelila ako „obyčajné“ viacerým radovým vyšetrovateľom. Tí stíhania zastavili, lebo vraj nedošlo k trestnému činu, keďže podľa ich názoru sa tieto zločiny diali v súlade s vtedajšími zákonmi. Podľa ÚPN bolo na slovensko-rakúskom úseku hranice takto usmrtených 44 osôb.
Štatistika obetí železnej opony v Česko-Slovensku
Počty obetí železnej opony podľa výskumu českého Úřadu dokumentace a vyšetřování zločinů komunismu. Pri pokuse o prechod česko-slovenských hraníc so NSR a Rakúskom v rokoch 1948 – 1989 bolo na strane „narušiteľov“ štátnej hranice : Celkovo v rokoch 1948 – 1989 pri pokusoch o prekročenie hranice na Západ zahynulo najmenej 282 „narušiteľov“ štátnej hranice. Ústav pamäti národa podrobne zdokumentoval prípady usmrtenia 42 (respektívne 44) osôb pri pokuse o prechod hranice na jej časti na území Slovenska v období rokov 1948 – 1989.
Na strane ochrany štátnej hranice zomrelo v rokoch 1948 – 1989 najmenej 584 príslušníkov pohraničnej stráže či ZNB :
Zádubnie
Zádubnie je mestská časť Žiliny. Leží severne od centra mesta na severnej strane pretiahnutého chrbta vrchu Dubeň. Na západe susedí s mestskou časťou Budatín a na severe s mestskou časťou Brodno. Zo Zádubnia sú pekné výhľady ponad Považský Chlmec na Hričovskú priehradu a na okolitú prírodu.
Zádubnie sa spomína už v roku 1438 ako Zadubnye. V erbe malo muža s vidlicovitou haluzou na pleci, kráčajúceho doľava ku kru. Patrilo pod budatínske panstvo. V roku 1784 malo 205 obyvateľov a roku 1980, kedy bolo pričlenené k Žiline, 746 obyvateľov.V roku 2011 malo Zádubnie 755 obyvateľov.
Staré Zádubnie bolo vybudované na svahu vrchu Dubeň. Výstavba sa postupne rozširovala popri ceste vedúcej z Budatína. Po vybudovaní novej komunikácie do Zástrania pokračovala výstavba aj popri tejto ceste. V posledných rokoch sa individuálna bytová výstavba sústreďuje do mestských častí Budatín a Zádubnie, ktoré budú čoskoro stavebne spojené. Na konci obce smerom do Zástrania bol v minulosti postavený Školský majetok. Mestská časť je bez priemyslu.
V Zádubní je základná škola s materskou školou, futbalový klub TJ Hviezda Zádubnie, kultúrny dom, kaplnka, Detské krízové centrum Náruč a ako bývalá obec má vlastný cintorín. Od roku 2003 spolu s mestskými časťami Budatín a Zástranie patrí pod Rímskokatolícku farnosť Zástranie. Dňa 10. októbra 2005 vysvätili Dom Smútku Božieho Milosrdenstva.
L’Alpe-d’Huez
Alpe d'Huez je stredisko zimných športov vo výške 1 860 metrov nad morom. Nachádza sa na mieste bývalých pastvín v centrálnej časti francúzskych Alp, na území obce Huez, v departemente Isère.
Tour de France
Alpe d'Huez je známe ako jedna z najťažších častí Tour de France. Zatiaľčo trasa pretekov sa každoročne mení, Alpe d'Huez je cieľovým miestom jednej z etáp takmer každý rok od roku 1976. Prvýkrát tu bol cieľ etapy Tour de France v roku 1952. Túto etapu vyhral taliansky cyklista Fausto Coppi.
Stúpanie do Alpe d'Huez je dlhé 13,8 km s priemerným stúpaním 8,1 % a s 21 ostrými zatáčkami - vlásenkami (les 21 virages), nesúcimi mena predchádzajúcich víťazov etáp. Pretože v roku 2001 presiahol počet víťazov počet zatáčok, bola prvá zatáčka nazvaná po Fausto Coppim aj Lance Armstrongovi.
V posledných rokoch býva okolie stúpania do L'Alpe-d'Huez miestom zhromáždenia obrovského množstva divákov, ktoré prechádza až do davových scén. V roku 1999 Giuseppe Guerini vyhral etapu aj napriek tomu, že bol na vedúcej pozícii zhodený z bicykla jedným z nadšených fanúšikov, ktorý si ho chcel vyfotiť (divák sa za to neskôr Guerinimu ospravedlnil). V roku 2004 sa tu išla časovka jednotlivcov do vrchu, ktorú sledovalo takmer milión divákov. Armstrong vyhral túto etapu za ohlušujúceho jasotu a zostal len 1 sekundu za oficiálnym rekordom trati, ktorý držal Marco Pantani časom 37 minút, 35 sekúnd.
Alpe d'Huez je tiež známe ako "holandský Vrchol", Holanďania tu vyhrali 8 z prvých 14 etáp. Približne každý tretí fanúšik z prítomných divákov je z Holandska. Od roku 1989 ale nevyhral žiadny Holanďan. V posledných dvanástich ročníkoch 6 etáp s cieľom na Alpe d'Huez vyhrali talianski jazdci, 3 americkí jazdci a po jednom Bask Iban Mayo, Fränk Schleck z Luxemburska, Španiel Carlos Sastre. Dvakrát sa tu naposledy tešili francúzski jazdci, Pierre Rolland (2011) a Christophe Riblon (2013)
Cieľu väčšinou predchádza náročné stúpanie na tri ďalšie alpské priesmyky, v jedinej etape dlhej 175 km tak pretekári prekonávajú celkové prevýšenie 5 180 metrov.
Víťazi etáp pretekov Tour de France s cieľom v Alpe d'Huez
náhľad|Panorama Alpe d'Huez s vyznačením 21 zatáčok náhľad|Profil stúpania Alpe d'Huez * V roku 1979 boli na Tour de France dve etapy s cieľom v l'Alpe d'Huez.
Najrýchlejšie časy
Časy potrebné k zdolanie vrcholu sa merajú až od roku 1994, takže výsledky pred týmto dátumom sú len subjektívne a diskutabilné. Medzi rokmi 1994 až 1997 sa meral čas od 14,5 km pred cieľom. Od roku 1999 je fotobunka snímajúca čas umiestnená 14 km pred cieľom. V ostatných rokoch sa meralo 13,8 km pred vrcholom, v mieste kde začína vlastné stúpanie.
Tieto rôzne spôsoby merania dávajú priestor pre špekulácie, kto vyšiel hore v najrýchlejšom čase. Ako 'oficiálny' rekord Marca Pantaniho 37'35" uvádza napríklad UK-based Procycling magazine, ďalej World Cycling Productions - vydavateľ série DVD o Tour de France a magazín Cycle Sport. V biografii Marca Pantaniho.
1884
Narodenia
náhled|upright|[[Amedeo Modigliani (* 12. júl)]]
Úmrtia
náhled|upright|[[Gregor Mendel († 6. január)]]
Selommes (kantón)
Selommes je francúzsky kantón v departemente Loir-et-Cher v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho 16 obcí.
Saint-Symphorien-sur-Saône
Saint-Symphorien-sur-Saône je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peripetia
Peripetia môže byť:
Ochridské jazero
Ochridské jazero (príp. Pogradecké jezero, macedónsky Охридско Езеро, albánsky Liqeni i Ohrit) je jazero na hraniciach Macedónska a Albánska (kraj Korçë) na Balkáne. Nachádza sa v medzihorskej tektonickej kotline. Vzniklo pred 3 až 4 miliónmi rokov, je to jedno z najstarších a najhlbších jazier v Európe. Pomenované je podľa mesta Ochrid. Východné a západné brehy sú strmé a členité, zatiaľ čo severné a južné sú mierne a pozvolné. Má rozlohu. Je 30 kilometrov dlhé a maximálne široké. Dosahuje maximálnu hĺbku 285 metrov. Leží v nadmorskej výške Je obľúbenou letnou dovolenkovou destináciou nielen pre domácich. Z hlavného mesta Skopje je Ochrid vzdialený asi tri hodiny cesty.
Vodný režim
Voda priteká do jazera podzemnou riekou cez krasové dutiny v pohorí Galičica z vyššie položeného Prespanského jazera. Pri meste Struga vyteká z jazera rieka Čierny Drin do Jadranského mora. K vzostupu hladiny dochádza vždy na jar a na jeseň.
Voda v jazere je priezračne čistá (viditeľnosť až do hĺbky). Teplota vody v lete dosahuje 18 až 24 °С.
Fauna
Na jazere je rozšírené rybárstvo. Žije v ňom viac ako 200 endemických druhov. Žijú tu kapre, pstruhy (endemické druhy letnica a belvica), úhory.
Osídlenie pobrežia
Na macedónskom pobreží ležia v smere zo severozápadu na juh postupne dediny Radožda, Kališta, známe mestá Struga a Ochrid, dediny Peštani, Sveta Bogorodica, Sveti Zaum, Lubanište a Sveti Naum. Na albánskom brehu sú to z juhu na sever mesto Pogradec a dediny Hodoništa a Lini. Na jazere je rozvinutá miestna lodná doprava.
Externé odkazy
World Adventure
Ahorn
Ahorn je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Rohrbach.
Žije tu 485 obyvateľov (1. 1. 2010).
Clermont-Ferrand
Clermont-Ferrand je mesto v strednom Francúzsku, hlavné mesto departementu Puy-de-Dôme a zároveň regiónu Auvergne-Rhône-Alpes. V roku 1999 malo 137 154 obyvateľov, čo ho v tejto štatistike radí na 21. miesto vo Francúzsku. Mesto sa nachádza na úpätí sopečného pásma Chaine des Puys a dominuje mu vyhasnutá sopka Puy-de-Dôme, podľa ktorej je pomenovaný aj celý departement.
Dejiny
thumb|left|Námestie de Jaude Clermont-Ferrand má vlastne dve dôležité historické fázy – antický Clermont a stredoveký Montferrand založený grófom d'Auvergne. Tieto dve mestá sa vyvíjali paralelne, prvé pod rukou biskupa, druhé pod grófskou mocou. Katarína Medicejská sa zmocnila clermontských hradieb, aby ich dostala do kráľovskej moci. Až neskôr králi Ľudovít XIII. a Ľudovít XV. nariadili spojenie týchto dvoch miest.
Na základe odlišnej minulosti boli tieto mestá úplne rozdielne v bohatosti aj v počte obyvateľov. V stredoveku sa Clermont rozvíjal, v roku 1095 sa tu konal Clermontský koncil, kde pápež Urban II. vyhlásil prvú križiacku výpravu.
Počas renesancie a osvietenstva mesto žilo čulým životom, z tejto doby sa tu nachádza viac ako 50 fontán. Socha Vercingetorixa od Bartholdiho je unikátna pamiatka, ktorú môžu obdivovať i milovníci súčasného moderného umenia.
Montferrand je jedinečným obrazom mesta z 12. storočia.
Historické pamiatky
thumb|Katedrála Dominantou mesta je gotická katedrála Notre Damme de l´assomption (Nanebovstúpenia Panny Márie). Nachádza sa v samom centre mesta na námestí Víťazstva (Place de la Victoire) a v blízkosti sochy pápeža Urbana II., ktorý v roku 1095 z tohto miesta vyhlásil prvú krížovú výpravu. Podstatná časť katedrály bola postavená v 13. storočí. Má unikátnu vitrážovú výzdobu a nástenné maľby.
Ďalšou významnou pamiatkou je románska bazilika Notre-Dame du Port, pochádzajúca zo 6. storočia. V roku 1998 bola zapísaná do zoznamu kultúrneho dedičstva UNESCO.
Kultúra
Medzi najvýznamnejšie kultúrne podujatia patrí medzinárodný festival krátkych filmov Festival international du court-métrage de Clermont-Ferrand. V počte návštevníkov sa radí v rámci Francúzska na druhé miesto, hneď za filmový festival v Cannes. V súčasnosti je to najväčšie podujatie venované krátkym filmom na svete.
Školstvo
V meste pôsobia dve univerzity (Université d´Auvergne a Université Blaise Pascal) ktoré majú dokopy viac ako 31 000 študentov. V meste sa nachádza aj viacero vedecko-výskumných inštitútov, sústredených na univerzitnom kampuse Cézeaux:
CUST
Inštitút CUST vznikol v roku 1969 a zabezpečuje výuku a výskum v nasledujúcich vedných odboroch :
Hospodárstvo
Mesto je priemyselným centrom stredného Francúzska. Priemyslu dominuje spoločnosť Michelin, ktorá tu vznikla a dodnes sídli. Spoločnosť patrí medzi najväčších zamestnávateľov v regióne a výrazne svojou viac ako 100 ročnou prítomnosťou výrazne ovplyvnila charakter mesta. V roku 1970 mala spoločnosť Michelin v Clermont-Ferrande približne 30 000 zamestnancov. V súčasnosti tento počet klesá, a to najmä z dôvodu automatizácie výroby a presunu do krajín s nižšími výrobnými nákladmi. Medzi ďalšie odvetvia hospodárstva patrí farmaceutický priemysel (Merck), informačné technológie (IBM) a stavebníctvo (Ingerop).
Šport
Historicky najúspešnejším mestský športovým klubom je rugbyové mužstvo Club de Rugby ASM Clermont Auvergne, finalista francúzskeho šampionátu z rokov 1999 a 2001. V meste ďalej pôsobí v súčasnosti druholigové mužstvo Clermont-Foot-Auvergne a basketbalové družstvá Stade Clermontois (muži) a SCAB 63 (ženy). V hokejovom klube Clermont-Auvergne Hockey Club (C.A.H.C.), ktorý v sezóne 2004/2005 viedol slovenský tréner Milan Jančuška pôsobilo a aj v súčasnosti pôsobí viacero hráčov zo Slovenska.
Doprava
Clermont-Ferrand leží na križovatke 4 diaľnic: z východu je to diaľnica A72 v smere Lyon, zo západu diaľnica A82 v smere Bordeaux, zo severu diaľnica A 71 v smere Paríž a z juhu A75 v smere Montpellier (Millau).
Clermont-Ferrand je železnicou napojený na Paríž (cca. 4 hodiny cesty), Lyon a Marseille.
Letisko Aulnat zabezpečuje pravidelné vnútroštátne a medzištátne linky do viacerých destinácii (Paríž, Miláno, Brusel, Amsterdam).
Metropol
Metropol môže byť:
Dřínov (okres Kladno)
Dřínov je obec v Česku v okrese Kladno v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 332 obyvateľov, z toho 165 mužov a 167 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,2 roka (muži 37,0 roka, ženy 39,3 roka).
Rovnosť (politika a právo)
Rovnosť má v politike a práve niekoľko významov.
Možno rozlišovať medzi rovnosťou:
Právna rovnosť je obsiahnutá v Deklarácii ľudských práv, zatiaľ čo skutočná rovnosť je utopická a nebezpečná, lebo by viedla k spoločnosti zameniteľných jednotlivcov a každý pokus o ňu nevyhnutne vedie k obmedzeniu slobody. Preto sa dnes hľadá taká spoločenská rovnosť, ktorá prosto uznáva ako princíp, že výhody sa ľuďom majú dávať úmerne k ich zásluhám a práci. Rovnosť je jedna zo základných spoločenských hodnôt.
Alexandr Fiodorovič Poleščuk
Alexandr Fiodorovič Poleščuk (30. október 1953, Čeremchovo) je bývalý ruský kozmonaut z oddielu kozmonautov RKK Energija. Do vesmíru letel v roku 1993 ako 286. človek zo Zeme.
Životopis
Vysokú školu so zameraním na strojárstvo absolvoval v Moskve, na Moskovskom leteckom inštitúte, tu získal titul inžiniera. Do NPO Energija bol zaradený ako testovací inžinier roku 1977, ako kozmonaut výskumník o dva roky neskôr. Oženil sa s Irinou Petrovovou, rodenou Čisťakovovou, majú spolu dcéru Ľubov Alexandrovnu (1979) a žijú v Kaliningrade.
Let do vesmíru
Vo svojich 39 rokoch sa Alexander Poleščuk dostal do vesmíru na palube kozmickej lode Sojuz TM-16. Bol tu palubným inžinierom, veliteľom mu bol Gennadij Manakov. Obaja odštartovali 24. januára 1993 z kozmodrómu Bajkonur a pripojili sa k vesmírnej stanici Mir. Tu Poleščuk strávil takmer pol roka ako člen 13. základnej posádky. Absolvoval dva výstupy EVA mimo stanicu kvôli montáži solárnych panelov na modul Kvant. Na Zem sa vrátil v rovnakej lodi, s ktorou na Mir priletel, po 179 dňoch 22. júla 1993
Vendôme-1
Vendôme-1 je francúzsky kantón v departemente Loir-et-Cher v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho šesť obcí.
Gueutteville
Gueutteville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dvorník
Dvorníci (maď.udvarnok, maď. slovo je odvodené zo slovenského) boli vo včasnom a vrcholnom stredoveku (do začiatku 13. storočia) ľudia usadení na kráľovskej pôde, ktorí okrem obrábania pôdy (ktoré vykonávali iní) plnili všetky možné špecializované povinnosti (priame služby) na kráľovskom dvore. Žili na Veľkej Morave a potom v Uhorsku. Tvorili súčasť tzv. služobníckej organizácie.
Boli funkčne organizovaní na výrobu potravín, nápojov, zbraní, lovenie zvierat. Boli podriadení kráľovi a všetky ich výrobky putovali na kráľovský dvor. Boli riadení kráľovskými funkcionármi (dverník, pohárnik).
Teting-sur-Nied
Teting-sur-Nied je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Thibault (Côte-d’Or)
Saint-Thibault je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Johann Samuel Ersch
Johann Samuel Ersch (* 23. jún 1766, Głogów – † 16. január 1828, Halle) bol nemecký encyklopedista a knihovník.
Ersch založil publikáciu ''Handbuch der Deutschen Literatur seit Mitte des 18. Jahrhunderts'' nemeckú bibliografiu a spolu s Johannom Gottfriedom Gruberom vydal nedokončenú Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste. Mala 167 dielov a 78 000 strán (Lipsko 1818 – 1889). Ak by bola encyklopédia dokončená, mala by asi 300 dielov.
Študoval najprv vo svojom rodnom meste a neskôr v Halle teológiu. Potom pôsobil ako redaktor, knihovník a spisovateľ. Vyučoval tiež na vysokej škole históriu a štatistiku.
Riazanská oblasť
thumb|Poloha oblasti
Riazanská oblasť je oblasť a federálny subjekt v Rusku. Nachádza sa na juhu európskej časti krajiny, 200 km juhovýchodne od Moskvy. Má rozlohu 39 600 km² a žije tu 1 227 910 obyvateľov (2002). Hlavné mesto je Riazaň.
Aichkirchen
Aichkirchen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Wels-vidiek.
Žije tu obyvateľov.
Hobšovice
Hobšovice je obec v Česku v okrese Kladno v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 351 obyvateľov, z toho 173 mužov a 178 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,8 roka (muži 37,1 roka, ženy 38,5 roka).
Vendôme-2
Vendôme-2 je francúzsky kantón v departemente Loir-et-Cher v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho osem obcí.
Svetová federácia dámy
Svetová federácia dámy (, skr. FMDJ) je medzinárodná federácia národných zväzov dámy, ktorá združuje viac než 50 národných federácií. Bola založená v roku 1947 federáciami štyroch štátov: Francúzsko, Holandsko, Belgicko a Švajčiarsko.
FMJD je členom:
Velká skála (prírodná rezervácia, okres Třebíč)
Velká skála je skalnatý ľavý breh v zákrutách rieky Jihlavy, ležiaci z väčšej časti na území obce Lhánice a východnou časťou tiež na katastri obce Biskoupky; ochranné pásmo zasahuje tiež do obce Jamolice v okrese Znojmo. Prírodná rezervácia ev. č. 2134 leží v nadmorskej výške 239-376 metrov a spravuje ju AOPK Havlíčkův Brod. Nachádza sa v prírodnom parku Střední Pojihlaví.
Ochrana
Dôvodom ochrany je zachovanie a ochrana zvyškov reliktných borín, teplomilných dúbrav a sprievodných xerothermných spoločenstiev, prudko sa striedajúcich so spoločenstvami tienistých skalných roklín. V území je bohatý výskyt vzácnych i chránených druhov rastlín a živočíchov. Územie bolo zaradené do regionálneho biocentra č. 228 Údolie Jihlavy a je súčasťou nadregionálneho biokoridoru.
Vineuil (kantón)
Vineuil je francúzsky kantón v departemente Loir-et-Cher v regióne Centre-Val de Loire. Tvoria ho tri obce.
Rita Moreno
Rita Moreno, vlastným menom Rosa Dolores Alverío (* 11. december 1931, Humacao, Portoriko) je americká herečka, tanečnica a speváčka.
Životopis
Ako päťročná sa presťahovala s matkou do New Yorku. Ako jedenásťročná dabovala americké filmy do španielčiny. V trinástich rokoch dostala prvú úlohu na Broadwayi. V nasledujúcich rokoch hrala vo viacerých filmoch, najmä v muzikáloch.
Malú úlohu mala v roku 1951 vo filme Spievanie v daždi (Singin’ in the Rain), jednom z najúspešnejších filmových muzikálov.
V roku 1961 hrala Anitu vo filmovom spracovaní muzikálu West Side Story. Za tento herecký počin dostala Zlatý glóbus za najlepší ženský herecký výkon vo vedľajšej úlohe a ako prvá herečka hispánskeho pôvodu Oscara.
18. júna 1965 sa vydala za Lennyho Gordona, majú spolu dcéru. Jej manžel bol zároveň až do svojej smrti jej manažérom.
V rokoch 1971 - 1977 stvárnila jednu z hlavných úloh v seriáli Electric Company. Aj neskôr účinkovala najmä v televízii - 9 to 5 (1982 - 1983), Where on Earth Is Carmen Sandiego? (1994 - 1999), Oz (1997 - 2003), Happily Divorced (2011 – 2013).
Okrem Oscara a Zlatého glóbusu získala 18 ďalších ocenení vrátane 2 Emmy, za The Rockford Files (1974) a The Muppet Show (1976), Grammy za album The Electric Company a divadelnej ceny Tony za The Ritz (1975).
V roku 1995 dostala hviezdu na Hollywood Boulevard. Prezident George W. Bush jej v roku 2004 udelil Presidential Medal of Freedom, najvyššie civilné vyznamenanie v USA. V roku 2009 ju prezident Barack Obama vyznamenal National Medal of Arts.
V roku 2013 dostala aj Screen Actors Guild Life Achievement Award za celoživotné dielo, čím získala všetky dôležité americké ceny.
Horní Bezděkov
Horní Bezděkov je obec v Česku v okrese Kladno v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 609 obyvateľov, z toho 284 mužov a 325 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,7 roka (muži 40,7 roka, ženy 36,9 roka).
Gueutteville-les-Grès
Gueutteville-les-Grès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Demografia Bieloruska
K 1. aprílu 2016 žije v Bielorusku 9 498 700 obyvateľov.
Demografické trendy
Počet obyvateľov Bieloruska sa značne znížil počas druhej svetovej vojny, keď klesol zo zhruba 9 miliónov v roku 1940 na 7,7 milióna v roku 1951. Bielorusko bolo Nemcami okupované tri roky a okrem vojenských obetí zaznamenala Bieloruská SSR ohromné civilné straty v dôsledku brutálnych protipovstaleckých opatrení.
Po druhej svetovej vojne pokračoval rast obyvateľstva, ktorý bol najmä v 50. a 60. rokoch brzdený emigráciou z Bieloruska do iných zväzových republík, v neskoršom období už migračné saldo nebolo také výrazné, v niektorých rokoch bolo dokonca kladné. Postupne dochádzalo k znižovaniu úhrnnej plodnosti (v dôsledku toho i miery pôrodnosti) na úroveň približne 2 detí na 1 ženu v závere 80. rokov (úroveň 2,1 býva považovaná za potrebnú na dosiahnutie jednoduchej reprodukcie obyvateľstva vo vyspelých krajinách). V Bieloruskej SSR dochádzalo aj k presunu obyvateľstva do miest, tento proces pokračuje až do súčasnosti, keď vidiek stráca v migrácii každoročne tisíce ľudí. Počet obyvateľov presiahol 10 miliónov v roku 1985. Toto obdobie bolo zároveň poznačené extrémne vysokými mierami potratovosti - počet potratov prevyšoval počet narodených až do roku 2003.
Prirodzený úbytok sa v Bielorusku vyskytuje od roku 1993, podobne ako v iných východoeurópskych krajinách je spôsobený ekonomickými a spoločenskými zmenami. V roku 1993 dosiahol aj počet obyvateľov Bieloruska svoj vrchol - 10 240 000. Odvtedy sa počet obyvateľov znižoval prirodzeným aj mechanickým spôsobom. Migračné saldo bolo v rokoch po získaní samostatnosti spôsobené najmä emigráciou Rusov do Ruska, Židov do Izraela a aj iných národov bývalého ZSSR do svojich domovských štátov.
Postupne sa migračné saldo dostalo do kladných čísel a v posledných rokoch dokonca kompenzuje prirodzený úbytok, ktorý sa značne znížil (v roku 2015 dosiahol len 621 ľudí - teda asi 0,06 promile) a počet obyvateľov Bieloruska tak pomaly rastie. Migračný prírastok bol v roku 2015 vyše 18-tisíc ľudí, v roku 2014 15 700 ľudí a v roku 2013 asi 11 600 ľudí.
Bieloruské gubernie Ruskej ríše
Územne nekorešpondujú s územím dnešného Bieloruska.
=== Po druhej svetovej vojne ===
Jazyky
Bieloruština a ruština (od referenda v roku 1995) sú spoločne úradné jazyky v Bielorusku. Ruština je prevládajúcim jazykom domácej i verejnej komunikácie (školstvo, médiá) - doma ňou hovorí asi 70 percent ľudí, napriek tomu väčšina ľudí uvádza ako svoj materinský jazyk bieloruštinu. Bieloruština prevláda na vidieku, ktorý ale zažíva odliv obyvateľstva do miest. Obroda bieloruštiny je veľmi slabá, čiastočne je prejavom opozície voči prezidentovi A. Lukašenkovi, ktorý je vnímaný ako činiteľ rusifikácie.
Front a vlasť
Front a vlasť (Týždenník Technickej brigády) bol časopis, ktorý vychádzal v Taliansku a vydávalo ho Propagačné oddelenie Veliteľstva Technickej brigády v rokoch 19431944. Bol to vlastne frontový týždenník, ktorého úlohou bolo podávať informácie z frontu (psychologicky vplývať na vojakov) a zachytávať akékoľvek detaily frontového života.
Prvá strana bola venovaná dobovej propagande, v zmysle ideologických predispozícií sa riešili politické otázky; na ďalších stranách boli zaujímavé rubriky ako pozdravy z frontu, vzdelávanie sa v taliančine, žarty, šport, občas nejaké básne a beletria. V redakcii uvedeného periodika sa stretli napríklad nadrealistický básnik Štefan Žáry a Ján Motulko, ktorého literárna veda neraz stotožňuje s autormi slovenskej katolíckej moderny. Zodpovedným redaktorom prvého čísla bol Pavol Makovník, neskôr najčastejšie Ján R. Schmidt. Starší názov periodika, vydávaného ešte na Slovensku bol Slovenský vojak, resp. Frontové noviny slovenského vojaka.
Algebrická geometria
Algebrická geometria (staršie algebraická geometria) je matematická disciplína, ktorá využíva metódy abstraktnej algebry na riešenie geometrických problémov. Je jednou zo základných oblastí modernej matematiky a súvisí s veľkým množstvom matematických disciplín, napríklad s komplexnou analýzou, topológiou, či teóriou čísel.
Algebrická geometria vznikla zo snáh o riešenie sústav polynomiálnych rovníc. Základným objektom jej štúdia sú algebrické variety, ktoré sú geometrickým vyjadrením riešení takýchto sústav.
8. máj
Narodenia
thumb|upright|[[Gary Snyder (* 1930)]] thumb|upright|[[Enrique Iglesias (* 1975)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Gustave Flaubert († 1880)]] thumb|upright|[[Paul Gauguin († 1903)]]
Saint-Usage (Côte-d’Or)
Saint-Usage je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boën-sur-Lignon (kantón)
Boën-sur-Lignon je francúzsky kantón v departemente Loire v regióne Rhône-Alpes. Tvorí ho 18 obcí.
.30-06 Springfield
náhľad|250px|8 nábojov .30-06 v zásobníku pre [[M1 Garand.]] .30-06 Springfield je náboj, ktorý má kaliber .308" (7,62 mm). V americkej armáde sa začal používať v roku 1906 a jeho používanie pokračovalo až do 60. rokov 20. storočia, keď ho nahradil náboj 7,62 × 51 mm NATO. No ešte v 70. rokoch 20. storočia sa používal do guľometov.
Predchodcovia
Bol vyvinutý z takmer identického náboja .30-03 malým skrátením nábojnice a zvýšením úsťovej rýchlosti. Zavedením tohto náboja sa prestali používať staršie náboje .30-40 Krag a 6 mm Lee Navy.
Zbrane, ktoré používali tento náboj
Opakovaciu pušku Springfield M1903, ktorá sa začala používať kedysi spolu s nábojom .30-03, rýchlo modifikovali na náboj .30-06 Springfield. Používal sa aj v puške M1917 Enfield, poloautomatickej M1 Garand, automatickej M1918 Browning a veľa guľometoch, napr. série M1919.
Použitie
Tento náboj je vhodný na lov veľkých cicavcov ako je jeleň alebo los.
Výkon
Ide o veľmi silný náboj. Bol skonštruovaný v čase, kedy sa predpokladala streľba na 1 000 m. V roku 1906 obsahoval strelu o hmotnosti 150 grainov (9,7 g), plášťovanú strelu s plochým dnom. Po prvej svetovej vojne bolo potreba zvýšiť výkon na dlhú vzdialenosť u guľometov, a tak sa začala používať strela o hmotnosti 173 grainov (11,2 g).
Varianty, ktoré používa americká armáda
náhľad|250px|.30-06 Springfield náhľad|Použitie nábojov .30-06 Springfield v roku 1942
Synonymá názvu
.30 Springfield •  .30 Browning  •  .30 US M.1906  •  .30-200-06  •  7,62 mm Long  •  7,62 mm M.1949  •  7,62 x 63 US  •  (7,62 x 63)
.32 ACP
náhľad|.32 ACP
.32 ACP (Automatic Colt Pistol) je pištoľový náboj ktorý bol vyvinutý konštruktérom Johnom Browningom pre použitie v polo-automatických pištoliach. Na trh bol uvedený v roku 1899 firmou Fabrique Nationale. Prvou zbraňou, v ktorej bol použitý, bola Browning M1900.
Náboj bol skonštruovaný pre prvé samonabíjacie pištole s odomknutým záverom. Dnes pre neho existujú aj pištole s uzamknutým záverom.
Zbrane komorované pre tento náboj
náhľad|.32 ACP
Aigen im Mühlkreis
Aigen im Mühlkreis je bývalá obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Rohrbach.
V roku 2015 bola zjednotená s obcou Schlägl a stala sa súčasťou nového mestečka Aigen-Schlägl.
Žije tu 1 917 obyvateľov (1. 1. 2010).
Alexej Alexejevič Morozov
Alexej Morozov (Алексей Морозов, * 16. február 1977, Moskva, ZSSR) je prezident KHL a bývalý ruský hokejista, naposledy hráč PCHK CSKA.
V roku 1995 ho draftoval v prvom kole klub Pittsburgh Penguins. V Pittsburghu odohral 7 sezón, 451 zápasov, v roku 2004 sa vrátil do Ruska.
Bourg-Argental (kantón)
Bourg-Argental je francúzsky kantón v departemente Loire v regióne Rhône-Alpes. Tvorí ho 8 obcí.
Mánia (psychiatria)
Mánia je afektívna porucha charakteristická nadnesenou náladou, nespavosťou, zvýšenou sexuálnou energiou a pocitom grandióznosti. Manické epizódy sú prítomné najmä u pacientov trpiacich bipolárnou poruchou, kde sa manické epizódy striedajú s depresívnymi.
Osoba postihnutá mániou je v prehnane radostnej nálade a oplýva zvýšenou energiou a aktívnosťou. Prebieha od jednej aktivity k druhej bez dokončenia, správa sa hazardne (napríklad podstupuje finančné riziká a transakcie), má zníženú potrebu spánku a nepociťuje únavu. Rozpráva so zvýšeným hlasom, zrýchleným tempom, zažíva tzv. myšlienkový trysk a má ťažkosti s vnímaním okolitých podnetov. U pacienta môže dôjsť k zvýšenému alebo často aj k zníženému príjmu stravy, pretože chorý nevydrží u jedla dlhšie posedieť a často odeň odbieha. Prítomné môžu byť aj bludy grandiózneho typu (chorý sa iracionálne precenuje, napríklad si môže o sebe myslieť, že je vyvolený, má špeciálne poslanie a pod.).
F30.8 Iné manické epizódy
F30.9 Nešpecifikovaná manická epizóda
Ramez Naam
Ramez Naam je americký vedec, technológ a publicista. Je predstaviteľom transhumanizmu.
Kariéra
Ramez Naam sa podieľal na vývoji jedných z najrozšírenejších softwarových produktov Microsoft Internet Explorer a Microsoft Outlook. Robí poradcu viacerým technologickým asociáciám a prednáša na konferenciách o technológii a budúcnosti. Žije v Seattli v štáte Washington v USA. Je členom World Transhumanist Association.
Dielo
Je autorom knihy ''Viac ako človek. Rozšírenie prísľubu biologického zdokonaľovania. - More Than Human. Embracing the Promise of Biological Enhancement'', ktorú vydal v roku 2005. Zaoberá sa v nej filozofiou a perspektívami transhumanizmu.
Ocenenie
V roku 2005 mu bola udelená cena H. G. Wells za príspevok k transhumanizmu - H. G. Wells Award for Contributions to Transhumanism. Túto cenu udeľuje World Transhumanist Association.
Guilmécourt
Guilmécourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aistersheim
Aistersheim je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Grieskirchen.
Žije tu 833 obyvateľov (1. 1. 2010).