cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrej Grega
Život
Keďže ovládal spisovne francúzsky jazyk, ministerstvo školstva ho na návrh JČSMF vyslalo ako učiteľa pôsobiť na 2 roky do Guinejskej republiky na lýceum v Konakry a neskôr ako docenta pre zahraničie, vymenovaného priamo ministerstvom školstva v rámci programu UNESCO na 5 rokov ako riaditeľa projektu rozvoja učiteľského vzdelávania do afrických štátov Kamerunu a Burundi. Za príkladné splnenie uvedeného projektu bol ocenený vysokými vyznamenaniami týchto štátov. Bol ocenený titulom zaslúžilý učiteľ. Zomrel 4. januára 1997 v Banskej Bystrici.
Práca
Vedecky sa zameriaval na teóriu vyučovania fyziky (elektrina a magnetizmus, kvantová mechanika), výsledkom čoho bolo viacero publikovaných vedeckých štúdií, recenzií a odborne metodických článkov z oblastí vyučovania kvantovej mechaniky, atómovej a jadrovej fyziky, ktoré boli postupne zaraďované do stredoškolskej fyziky a do ktorých boli nutné spresňujúce metodické zásahy, doplnenia a nové interpretácie. Bol tiež hlavným autorom vysokoškolskej učebnice Matematika pre fyzikov, ktorá sa na učiteľských fakultách používa do súčasnosti. Patril medzi popredných protagonistov modernizácie vyučovania fyziky 60-tych a 70-tych rokov doma aj v zahraničí.
Aféra Watergate
náhľad|Komplex Watergate náhľad|Rezignačný list Richarda Nixona Aféra Watergate (prípadne škandál vo Watergate alebo skrátene Watergate) sa nazýva škandál, ktorý vypukol v Spojených štátoch potom, čo do sídla Demokratickej strany v komplexe Watergate vo Washingtone D.C. v roku 1972 násilne vnikli pracovníci aparátu republikánskeho prezidenta Richarda Nixona, ktorí boli poverení úlohou umiestniť do budovy zariadenie určené pre odpočúvanie. Aby zakryli svoje pravé určenie, maskovali sa ako obyčajní lupiči. Pracovne sa tejto operatívnej skupine hovorilo inštalatéri (anglicky plumber unit) a pozostávala okrem iného i z bývalých agentov CIA. Aféra Watergate eskalovala potom, čo sa ukázalo, že Nixonova administratíva aktívne bránila vyšetrovaniu celej záležitosti, že Nixon o akcii vedel, a že okrem iného klamal o prípade pred Kongresom, čo nakoniec viedlo k prezidentovej vynútenej rezignácii.
V lete roku 1974 bolo začaté vyšetrovanie prezidenta Nixona a bol iniciovaný ústavný proces jeho odvolania z dôvodu marenia spravodlivosti, zneužitia právomoci a pohŕdania Kongresom. Keď Nixon zistil, že jeho šance skončiť proces odvolania sú veľmi nízke, rezignoval 9. augusta toho roku zo svojej funkcie. Jeho nástupca a bývalý viceprezident Gerald Ford mu po prevzatí moci udelil milosť, čo bolo podľa mnohých komentátorov jedným z hlavných dôvodov jeho vlastného neúspechu v ďalších prezidentských voľbách v roku 1976, v ktorých podľahol demokratickému kandidátovi Jamesovi Carterovi.
Východné pobrežie
Východné pobrežie môže byť:
Hygroskopia
Hygroskopia je schopnosť látky viazať (adsorbovať) molekuly vody z okolitého prostredia. Extrémnym prípadom hygroskopie je delikvescencia, kedy je látka schopná pohltiť toľko vody, že vznikne roztok.
Lascabanes
Lascabanes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rochester (Minnesota)
Rochester je tretie najväčšie mesto amerického štátu Minnesota a sídlo okresu Olmsted. Je to tretie najväčšie mesto Minnesoty a najväčšie mesto mimo aglomerácie Minneapolis-Saint Paul-Bloomington. V Rochestri sa nachádza jedno z najznámejších zdravotníckych zariadení v USA - Mayo Clinic s približne 30 000 zamestnancami. Klinika je jedným z hlavných dôvodov, prečo Rochester každý rok navštívi viac ako 2 milióny turistov.
Kapetovci
[[Hugo Kapet|right|thumb]]
Kapetovci alebo Kapetovská dynastia bola franská dynastia, ktorá sa po dynastii Karolovcov roku 987 ujala vlády vo Francúzsku. S cieľom zjednotiť Francúzsko a vytvoriť z neho hrdú krajinu ju založil Hugo Kapet.
Ako franský vojvodca bol pôvodne priamym poddaným posledného kráľa dynastie Karolovcov, ale roku 987 ho zvolili za francúzskeho kráľa. Sám bol potomkom Karola Veľkého, čo zohralo veľkú rolu pri jeho voľbe. Jeho pozícia však nebola veľmi pevná – z Paríža vládol severnému Francúzsku, ale vojvodovia v Normandii, Burgundsku a Akvitánii mali takmer rovnakú moc.
Formovanie Francúzska
Kapetovci chceli vytvoriť z Francúzska jednotný, hrdý a prosperujúci štát. Vplyv Kapetovcov a francúzske národné cítenie vzrástli za vlády Ľudovíta VI. Tučného (11081137), ktorý sa spojil s predstaviteľmi cirkvi proti Nemecku a Anglicku. Francúzska šľachta sa zaujíma skôr o vlastné blaho ako o rozkvet francúzskeho kráľovstva. Vzhľadom na sobáše medzi šľachtickými rodmi vznikala deľba a zlučovanie majetkov, čo vyvolávalo problémy.
LaTeX
typografický systém určený pre profesionálne a poloprofesionálne sádzanie dokumentov. Bol vyvinutý v roku 1985 Leslie Lamportom.
Príklad
Nasledujúci príklad ukazuje použitie LaTeX-u. Naľavo je vstup a vpravo korešpondujúci výstup:
Coyecques
Coyecques je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Tepny hornej končatiny
Podkľúčna tepna svojim vetvením zabezpečuje výživu pre hornú časť trupu, časť krku a celú hornú končatinu. V ľudskom tele rozoznávame dve podkľúčne tepny, a to ľavú (sinistra), ktorá vystupuje priamo z oblúka srdcovnice (lat. arcus aortae) a pravú (dextra), ktorá odstupuje z plecovohlavového kmeňa (lat. truncus brachiocephalicus). Po krátkom priebehu v hrudníku sa cez horný hrudný vchod (lat. apertura thoracica superior) dostáva ponad cupula pleurae a prvé rebro ((lat. costa prima) pod kľúčnu kosť (lat. clavicula), kde už pokračuje ako pazuchová tepna (lat. arteria axillaris). Tá pokračuje cez pazuchovú jamu (lat. fossa axillaris) po chirurgický kŕčok ramennej kosti (lat. collum chirurgicum humeri), kde prechádza do ramennej tepny (lat. arteria brachialis). Počas jej priebehu ju topograficky križuje malý prsný sval (lat. musculus pectoralis minor), ktorý je uložený pred ňou (ventrálne). Tak rozoznáveme tri časti pazuchovej tepny:
1. Pars prima - uložená mediálne (bližšie k stredu) od malého prsného svalu
2. Pars secunda - uložená za malým prsným svalom
3. Pars tercia - uložená laterálne (bokom) od malého prsného svalu
Pars prima arteriae axillaris vydáva vetvičky (rami subscapulares) k podlopatkovému svalu, hornú hrudníkovú tepnu (lat. arteria thoracica superior) pre prvé dva medzirebrove priestory a hrudno-nadpleckovú tepnu (lat. arteria thoracoacromialis), ktorá sa vetvi pre nadplecok (lat. acromion), deltový sval (lat. musculus deltoideus), klučnú kosť a veľký prsný sval (lat. musculus pectoralis major).
Pars secunda a.axillaris vydáva bočnú hrudníkovu tepnu (lat. arteria thoracica lateralis). Tá zbieha v strednej pazuchovej čiare (lat. linea axillaris mediana) po prednom pílovitom svale (lat. musculus serratus anterior), ktorý vyživuje. Jej hlavnými vetvami sú u žien bočné prsníkové vetvy (rami mammarii laterales). Niekedy sa k tejto časti radí aj arteria thoracoacromialis spominaná už v pars prima.
Pars tercia a. axillaris vydáva podlopatkovú tepnu (lat. arteria subscapularis), prednú a zadnú obkružujúcu tepnu ramennej kosti (lat. arteria circumflexa humeri anterior et posterior).
Tepny ramena (lat. aa. brachiales)
Podpazuchová tepna (lat. arteria axillaris) ďalej pokračuje ako ramenná tepna (lat. arteria brachialis). Tá v celom svojom rozsahu prebieha v ramenom žliabku na vnútornej strane ramena (lat. sulcus bicipitalis medialis) spolu s hlavným nervom hornej končatiny (lat. nervus medianus) pred medzisvalovou prepážkou ramena (lat. septum intermusculare brachii mediale), ktorú nikdy nepreráža. Počas priebehu vydáva vetvy:
1. Hlboká tepna ramena (lat. arteria profunda brachii) - vnára sa spolu s vreteným nervom (lat. nervus radialis) medzi bočnú a stredovú hlavu trojhlavého svalu ramena (lat. caput laterale et mediale musculi tricipitis brachii) za ramennú kosť (lat. humerus) do žliabku vretenného nervu ramennej kosti (lat. sulcus nervi radialis humeri).
2. Horná pobočná lakťová tepna (lat. arteria collareralis ulnaris superior) odstupuje vo výške odstupu arteria profunda brachii a sprevádza lakťový nerv (lat. nervus ulnaris) sprvu pred septum intermuscularis brachii medialis a v dolnej tretine už za septom do žliabku ulnárneho nervu (lat. sulcus nervi ulnaris) za vnútorný epicondylon ramennej kosti (lat. epicondylus medialis humeri). Zásobuje svaly na zadnej strane predlaktia a vydáva vetvu k sieti lakťového kĺbu (lat. rete articulare cubiti).
4. Tepna dvojhlavého svalu (lat. arteria bicipitalis) odstupuje v rôznej výške a vstupuje do dvojhlavého svalu ramena (lat. musculus biceps brachii).
NGC 3018
NGC 3018 je galaxia v súhvezdí Sextant, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 10. marca 1880.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Emilia Clarková
Emilia Clarková (* 23. október 1986, Londýn, Anglicko, Spojené kráľovstvo) je anglická herečka. Jej najznámejšou rolou je Daenerys Targaryen v seriáli stanice HBO, Game of Thrones (2011 – 2019).
Životopis
Narodila sa v Londýne a vyrástla v Berkshire. Jej otec bol divadelný zvukový technik, jej matka je podnikateľka a mladší brat študuje politiku. Jej záujem o hranie začal keď mala tri roky a videla muzikál Show Boat, na ktorom v tej dobe pracoval jej otec. Študovala na školách St. Edward's (2000 – 2005) a Rye St Antony, kým išla študovať na Drama Centre London, ktoré absolvovala v roku 2009. Spočiatku sa objavovala v školských divadelných hrách, v dvoch na St. Edwards, v desiatich na Drama Centre London, v divadelnej hre Sense v uvedení od spoločnosti Company of Angels a v reklame pre Samaritans. Jej prvé televízne role boli Saskia Mayer v epizóde seriálu Doctors a Savannah vo filme Trias útočí. Časopis Screen International ju menoval ako jednu z britských hviezd zajtrajška. V roku 2010 bola obsadená ako Daenerys Targaryen do fantasy seriálu z produkcie HBO, Game of Thrones, ktorý je založený na knižnej sérii Pieseň ľadu a ohňa od Georgea R. R. Martina. Bola obsadená ako náhrada za inú britskú herečku Tamzin Merchant, ktorá bola nahradená z nezverejnených dôvodov. Seriál sa začal vysielať v apríli 2011, získal pozitívne recenzie a bol rýchlo obnovený aj pre druhú sériu. Za svoje stvárnenie Daenerys v roku 2011 získala EWwy Award pre najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe v dramatickom seriáli a v roku 2013 bola v rovnakej kategórii nominovaná na cenu Emmy. V roku 2013 si zahrala v novom celovečernom filme s názvom Spike Island, pomenovanom po mieste, kde sa konal v 1990 koncert The Stone Roses. V marci 2013 stvárnila hlavnú úlohu Holly Golightly v broadwayskom uvedení Capoteho novely, Raňajky u Tiffanyho. Hra mala premiéru 4. marca a derniéru 21. apríla. V máji 2013 bolo oznámené, že sa objaví po boku Jamesa Franca vo filme Garden of Last Days, ale film sa nezačal produkovať. V roku 2013 bola Clarková obsadená ako Sarah Conor vo filme Terminator Genisys, ktorý vyšiel v roku 2015. V septembri 2012 bolo oznámené, že Clarková chodí s hercom Sethom MacFarlane. Dňa 20. marca 2013 bolo oznámené, že svoj vzťah ukončili.
Myrón zo Sikyónu
Myrón (Myrón) bol tyran v starovekom gréckom meste Sikyón v 7. stor. pred Kr.
Myrón zo Sikyónu zvíťazil v tethrippe (jazdeckých pretekov dvojkolesových vozov so štvorzáprahom) na 33. olympijských hrách v roku 648 pred Kr. Tethripon zaviedli na 25. olympijských hrách v roku 680 pred Kr. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Pagóndas z Téb.
Staroveký autor Pausanias uvádza, že Myrón dal po svojom olympijskom víťazstve vybudovať v Olympii pokladnicu, zvanú Sikyónska, ktorá sa nachádzala v Altide na vápencovej terase pri severnej strane Hérinho chrámu, za Kronovým pahorkom (Kronion). Na tejto terase boli pokladnice, podobné pokladniciam v Delfách, ktoré tam Gréci postavili na počesť boha Apolóna. Pokladnice boli menšie stavby v podobe chrámu (in antis) a slúžili k ochrane a vystavovaniu obetných darov jednotlivých miest Grécka. Sikyónska pokladnica mala podľa opisu Pausania dve miestnosti, jednu postavenú v dórskom a druhú v iónskom slohu. Steny miestností boli obložené medenými plátmi. Váha tohto kovu, pochádzajúceho z ďalekej Ibérie, (meď sa ťažila v okolí rieky Baetis ) mala podľa uvedeného nápisu na stene až päťsto talentov (. ). Okrem mnohých vzácnych obetných darov (meča so zlatou rukoväťou, rohu zo slonoviny a iných ) boli v tejto pokladnici uložené aj tri disky, ktoré sa používali pri pretekoch v päťboji.
Numerická matematika
Numerická matematika je odvetvie matematiky, ktoré vytvára efektívne metódy výpočtu a približného riešenia rôznych úloh, realizovateľné aj na počítači.
Pin Ups
Pin Ups je album coververziíí skladieb, ktoré vydal roku 1973 britský spevák David Bowie. Je to jeho posledný album ktorý nahral so zoskupením hudobníkov The Spiders From Mars, ktoré ho sprevádzalo počas jeho umeleckej fázy keď sa prezentoval ako jeden z popredných predstaviteľov štýlu glam rock s konceptom mimozemskej bytosti nazvanej Ziggy Stardust.
Album sa dostal do rebríčkov Spojeného kráľovstva 3. novembra, 1973 (zhodou okolností spolu s ďalším albumom coververzií These Foolish Things od Bryana Ferryho) a zostal v nich 21 týždňov na prvej pozícii. Naspäť sa dostal do rebríčkov 30. apríla, 1983 na 15 týždňov, kedy dosiahol 57. pozíciu. V júli 1990 sa tento album dostal znovu na jeden týždeň v rebríčku na 52. miesto. Žena na obale albumu s Davidom Bowiem je supermodelka Twiggy.
Remastrované verzie
Album Pin Ups bol remastrovaný dvakrát; prvýkrát roku 1990 vydavateľstvom Rykodisc/EMI, s dvoma bonusovými skladbami, druhýkrát vydavateľstvom Virgin Records, bez bonusov v roku 1999.
Lubukraya
Lubukraya je menší neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa na indonézskom ostrove Sumatra neďaleko stratovulkánu Sibualbuali. Masív sopky je tvorený prevažne andezitmi a vek poslednej erupcie sa odhaduje na holocén. Vrchol vulkánu je ukončený rozmerným kráterom a na južnom úpätí sa nachádza masívny lávový dóm.
Sojombo (symbol)
náhľad|Mongolský znak sojomboSojombo (mong. cyrilikou cоёмбо – sojombo; prepisy z mong. trad. písma: sojombu, sojongbu; slovo pochádza zo sanskritského स्वयम्भू – svajambhú) je starodávny symbol, ideogram pochádzajúci z budhizmu. V Mongolsku ho v 17. storočí spopularizoval kňaz-bogdgegen (vtelený Budha) Zanbazar. Odvtedy sa tento symbol považuje za symbol mongolského národa a stal sa súčasťou mongolského štátneho znaku a vlajky.
Sojombo predstavuje kompozíciu v tvare stĺpu, v ktorom je schematicky zobrazená myšlienka vzniku a konania mongolského národa a štátu. Symbol obsahuje viaceré znaky, ktoré až spoločne vytvárajú celý význam. Znaky v sojombe sa čítajú zhora nadol.
Význam sojomba
Podľa mongolského výkladu je význam sojomba nasledovný:
Zlatá farba sojomba symbolizuje nemennosť a trvácnosť, ako aj slobodu a nezávislosť Mongolov.
Tri horné symboly sojomba sú spoločné aj pre ďalšie národy a národnosti - predovšetkým Buriatov a Mongolov v čínskom regióne Vnútorné Mongolsko.
Smrečník (potok)
Smrečník je potok na Strednom Pohroní, v severovýchodnej časti okresu Žiar nad Hronom. Je to pravostranný prítok Skalky, meria 4,7 km a je tokom V. rádu.
Preteká Kremnickými vrchmi, pramení v podcelku Flochovský chrbát na západnom svahu vrchu Zlatej studne v nadmorskej výške okolo  Tečie západným smerom, zľava priberá krátky prítok spod Velestúra  a utvára výrazný oblúk ohnutý na sever. Sprava priberá prítok zo západného úpätia Zlatej studne, zľava prítok spod vrchu Smrečník, koryto sa ďalej esovito stáča a východne od mesta Kremnica (neďaleko chaty Toliar) ústi v nadmorskej výške okolo  do Skalky.
Skalka (prítok Kremnického potoka)
náhľad|Potok Skalka pretekajúci Kremnicou Skalka je potok na Strednom Pohroní, v severovýchodnej časti okresu Žiar nad Hronom. Je to ľavostranný prítok Kremnického potoka, meria 7,5 km a je tokom IV. rádu.
Preteká Kremnickými vrchmi, pramení v podcelku Flochovský chrbát na južnej stráni vrchu Skalka (1 231,6 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 1 130 m n. m. Tečie viac-menej juhozápadným smerom, sprava priberá prítok z juhozápadného svahu Skalky, potom tečie na krátkom úseku na západ a sprava priberá dva prítoky z oblasti Zadných plání. Ďalej sa oblúkom stáča opäť na juhozápad, z pravej strany priberá krátky prítok a následne zľava významný prítok (cca 773 m n. m.) zo severozápadného svahu vrchu Zlatej studne (1 265,4 m n. m.). Ďalej sa stáča na juhozápad, priberá pravostranný prítok z oblasti Predných plání a zľava významný Smrečník. Oblúkom sa potom stáča na západ, vytvára hranicu medzi podcelkami Kunešovská hornatina na severe a Jastrabská vrchovina na juhu a preteká mestom Kremnica. Južne od centra mesta ústi v nadmorskej výške okolo 535 m n. m. do Kremnického potoka.
H5N1
thumb|250px|Tkanivo infikované vírusom H5N1 (hnedozeleno). Ide o zafarbenú snímku z [[elektrónový mikroskop|elektrónového mikroskopu.]] H5N1 alebo A/H5N1 je veľmi nebezpečný podtyp vírusu chrípky typu A, ktorý sa objavil v Ázii v roku 1996.
Vyznačuje sa nielen vysokou nákazlivosťou, úmrtnosťou a rýchlym šírením vo vtáčej populácii, ale aj schopnosťou infikovať a usmrtiť človeka. V súčasnosti je rozšírený na väčšine územia Ázie a Európy.
Externé odkazy
Influenza aviaria
Influenzavirus A
right|thumb|Snímka elektrónovým mikroskopom
Influenzavirus A je rod vírusov z čeľade Orthomyxoviridae. Obsahuje jediný druh s názvom vírus chrípky typu A alebo chrípkový vírus typu A (influenza A virus).
Kapsid
Vírusová častica pozostáva z 12 proteínov, jej priemer je približne 100 nm.
Podtypy
Chrípkové vírusy typu A sa rozdeľujú na podtypy na základe prítomnosti povrchových glykoproteínov na povrchu vírusovej častice, ktoré majú antigénne vlastnosti. Hlavnými antigénnymi proteínmi vírusovej častice sú Tieto proteíny sú vysoko variabilné, takže rozoznávame 16 typov hemaglutinínu (H1–H16) a 9 typov neuraminidázy (N1–N9). Ich kombinácia je charakteristická pre daný podtyp vírusu. Je známych pätnásť podtypov vírusu chrípky, ktoré sú schopné nakaziť vtáky. Podtypy H5 a H7 sú vysoko nákazlivé, napríklad epizootiu vtáčej chrípky v rokoch 2005 – 2006 spôsobil podtyp H5N1.
Hostiteľská variabilita
Endemickým hostiteľom chrípkového vírusu typu A sú vtáky, ale môže infikovať aj niektoré druhy cicavcov. U vtákov spôsobuje ochorenie známe pod názvom vtáčia chrípka.
Varianty chrípkových vírusov typu A sa niekedy nazývajú podľa hostiteľského organizmu, pre ktorí sú endemické alebo prispôsobené. Sú to napríklad
Influenzavirus
Bitka o Sevastopoľ (1942)
Bitka o Sevastopoľ bolo ozbrojené stretnutie medzi vojskami Osi (Nemecko, Rumunsko) a ZSSR na východnom fronte počas druhej svetovej vojny. Odohrávala sa od 30. októbra 1941 do 4. júla 1942 v Sevastopole a jeho okolí. Toto mesto bolo hlavným prístavom sovietskej Čiernomorskej flotily. Významnou predohrou bitky boli boje o prístup na Krym. Po prelomení sovietskej obrany sa nemeckým a rumunským vojskám podarilo pomerne rýchlo obsadiť vnútrozemie polostrova. Nasledujúcich 250 dní trvajúce boje o obliehaný Sevastopoľ sa skončili porážkou sovietskych vojsk a veľkými stratami na oboch stranách.
Sevastopoľ 22. júna 1941
Prvý útok na Sevastopoľ uskutočnila Luftwaffe už 22. júna 1941, s cieľom torpédami a magnetickými mínami zablokovať sovietsku Čiernomorskú flotilu v prístave. Ako na jednom z mála miest bola obrana pripravená a nemecký útok a nemecké lietadlá sa stretli so silnou protilietadlovou paľbou a sovietske námorníctvo neutrpelo žiadne závažné straty.
Zaistenie Krymu
Pri plánovaní útoku na ZSSR dostala za úlohu nemecká 11. armáda, pod vedením Eugena von Schoberta zaistiť pravé krídlo skupiny armád Juh, obsadiť Krym a navyše postupovať k Rostovu nad Donom. Išlo o dva rozdielne ciele, ktoré nebolo možné dosiahnuť naraz, pretože na to armáda nemala dostatok síl. Jej veliteľ navyše počas prvých dní bojov zahynul, keď jeho lietadlo Fi 156 Storch pristálo uprostred sovietskeho mínového poľa. Vedením bojových operácií bol následne poverený Erich von Manstein, bývalý veliteľ LIV. zboru. Získanie Krymu bolo pre ďalšiu činnosť nemeckých vojsk v južnej časti východného frontu nesmierne dôležité. Krym bol akousi nepotopiteľnou lietadlovou loďou, odkiaľ mohlo čiernomorské námorníctvo a letectvo ohrozovať rumunské ropné polia, ako aj postupujúce nemecké vojská na južnej Ukrajine, v povodí Donu a Kubáne. Kerčský polostrov, na východnej časti Krymu, bol rovnako výhodným nástupiskom pre útok na Kubáň a Kaukaz. Obsadenie Krymu mohlo mať tiež významný vplyv na zatiahnutie Turecka do vojny. Preto velenie nemeckej armády rozhodlo, že uprednostní likvidáciu sovietskych vojsk na polostrove pred postupom na Rostov nad Donom.
Krym bránila sovietska 51. armáda vedená generálplukovníkom F.I. Kuznecovom, komisárom zboru A.S. Nikolajeovm a zástupcom veliteľa generálom P.I. Batovom. Armáda dosiahla v priebehu bitky svoju maximálnu silu okolo 235 000 mužov. Kuznecov však zvolil koncepciu obrany, ktorá sa ukázala nevhodná. Čiastočne ho k tomu nútila aj činnosť nepriateľa, ktorý mohol ľahko námorným alebo vzdušným výsadkom obísť ich postavenia. Preto namiesto zhromaždenia jednotiek v oblasti Perekopu, Išunskej šije a budovania záložných postavení v tyle, značnú časť svojich síl rozptýlil. Držal početné zálohy pri Čongare a Arabatskej kose (276. divízia), Sivaši (106. divízia), ale aj na južnom pobreží pri Jevpatorii, Alušte a Sudaku. Ďalšie 4 nepravidelné jazdecké divízie, sformované z miestneho obyvateľstva a záložníkov na Kryme, rozptýlil vo vnútrozemí, pre odrazenie prípadného leteckého výsadku. 271. divíziu držal v zálohe pri Simferopoli. Ťažisko nemeckého útoku na Perekopskej šiji spočiatku bránila iba sovietska 156. strelecká divízia.
Útok na Perekopskú šiju
Nemci a ich rumunskí spojenci sa na Krym museli dostať cez sotva 10 kilometrov širokú Perekopskú šiju, ktorá bola jedinou vhodnou suchozemskou spojnicou Krymu so zvyškom krajiny. Za touto oblasťou sa však nachádzala ďalšia nie príliš prechodná Išunská šija. Iné oblasti neboli vhodné vôbec: Sivaš plytký záliv na západe Azovského mora, ktorý oddeľuje Krym od ostatného kontinentu plytkými slanými močiarmi, v nemeckých očiach nebol pre pohyb pechoty vôbec vhodný, navyše bol príliš plytký na to aby mohli byť použité vyloďovacie plavidlá. Druhým miestom, cez ktoré vedie na polostrov pozemné spojenie je Arabatská kosa pri meste Geničesk, tá je však iba niekoľko desiatok metrov široká, čo dostačuje jedine na to aby cez ňu viedla železničná trať a cesta.
Manstein mal k dispozícii 9 nemeckých divízií a ďalšie 3 rumunské divízie, aj on však musel svoje sily rozdeliť. Nemci totiž čelili sovietskym vojskám aj na východe v oblasti Rostova nad Donom. Prišiel tiež o 350 lietadiel 4. vzdušnej armády, ktorá bola nasadená na podporu vojsk v oblasti Charkova a Rostova nad Donom. Sovieti sa s asi 50 000 mužmi pod vedením Pavla Batova (asi 6 divízií ) bránili v oblasti Perekopskej šije, kde vytvorili proti nemeckému postupu hlbokú obranu.
Útok cez Perekopskú šiju následne pokračoval od 18. októbra 1941, kedy sa Nemci začali prebíjať cez Išunskú šiju. 6 nemeckých divízií bojovalo proti 8 streleckým a 4 jazdeckým divíziám Červenej armády. Časť týchto sovietskych jednotiek - tzv. Prímorská armáda bola iba nedávno stiahnutá z obliehanej Odesy a tieto jazdecké divízie boli preto kompletne bez koní. Pomerne úspešná a dobre organizovaná evakuácia sa skončila 16. októbra. Sovieti začali 24. októbra na Nemcov vyvíjať týmito jednotkami silný tlak a pokúšali sa protiútokmi získať stratené postavenia na Perokopskej šiji. Boje boli veľmi komplikované, pretože sovietske velenie neposkytlo svojim vojskám na polostrove v dôsledku kritickej situácie na iných úsekoch frontu dostatok potrebného materiálu, najmä munície a delostrelectva. Na šiji zatiaľ vrcholili tvrdé boje, v ktorých Nemci pomaly vytesňovali sovietske jednotky z ich postavení. Wehrmacht sa snažil kompenzovať nedostatok tankov hojným použitím delostrelectva. Straty boli vysoké na oboch stranách. 22. októbra 1941 bol Kuznecov zbavený velenia 51. armády, ktorú prevzal Pavel Batov. Vrchné velenie nad celým Krymom bolo prenechané viceadmirálovi G.I.Levčenkovi.
Od 26. do 28. októbra však útočiaci Nemci nasadili ďalšie dve divízie, ktoré dovtedy držali v zálohe a sovietsku obranu na styku 9. streleckého zboru a jednotiek Prímorskej armády prelomili. Po rovinatej stepi sa vydali na juh a juhovýchod ženúc pred sebou zvyšky obrancov šije z 51. armády. Manstein následne rozhodol obsadiť dôležité oporné body skôr, než okolo nich stihne červená armáda vybudovať obranu. Rozkázal preto rýchlo sformovať z toho mála motorizovanej techniky, ktorou jeho armáda disponovala improvizovanú údernú skupinu, ktorá mala čo najrýchlejšie preniknúť na juh Krymu k Jalte a rozdeliť sovietske vojsko na dve časti. Týmto krokom by výrazne znížil obranné možnosti Sovietov v oblasti. Časť sovietskych vojsk pod velením generála Petrova ustupovala smerom na Simferopoľ k prístavu Sevastopoľ a časť pod Batovovym vedením na východ k Feodosiji a Kerču. Petrov sa pre riskantný ústup k Sevastopoľu, rozhodol na vlastnú zodpovednosť po porade so svojimi podriadenými.
1. novembra bojová skupina pod vedením plukovníka Zieglera obsadila Simferopoľ a dosiahla Jaltu, čím fakticky rozdelila Krym na polovicu. 3. novembra Nemci získali Feodosiju a 15. novembra svoj úspech na Kryme dovŕšili dobytím mesta Kerč. Onedlho po obsadení Kerča, jednotky SS zlikvidovali 14 - 15 000 Židov, ktorí žili v meste. Postrieľali ich v protitankových zákopoch za mestom. Do 16. novembra Azovská flotila stiahla všetky ostávajúce jednotky 51. armády z Kerčského polostrova na Tamanský polostrov. Sovietske vojská utrpeli v týchto bojoch po celom Kryme ťažké straty, prišli o asi 700 diel, 160 tankov a 68 - 100 000 vojakov. Jediným miestom, ktoré zostalo v rukách Červenej armády bol opevnený prístav Sevastopoľ. Mesto, ktoré počas Krymskej vojny v rokoch 1855 až 1856 rok vzdorovalo britskému a francúzskemu obliehaniu.
Prvé útoky na Sevastopoľ
náhľad|vpravo|Námorníci obsluhujúci protilietadlový guľomet [[DŠK 1938 na obrnenom vlaku pri Sevastopole, jar 1942.]] Na začiatku vojny, v júli 1941 začalo velenie Čiernomorskej flotily pripravovať prístav na prípadnú obranu pred pozemným útokom. Postupne sa začala stavba 3 línií obrany (predná, hlavná a záložná), ich príprava však do novembra nebola dokončená, hlavne prvej línie. Podarilo sa však pripraviť 82 opevnených delostreleckých postavení s námornými delami, 220 guľometných postavení a bunkrov, protitankových zákopov a  protitankových zátarasov, umiestnených bolo asi 9600 pozemných mín.
Mestskú posádku tvorila 1 brigáda, 3 pluky a 19 práporov námornej pechoty, ktoré mali dovedna okolo 23 000 mužov, 150 delostreleckých zbraní (vrátane pobrežných batérií) a 82 lietadiel. Vojská Prímorskej armády vošli do mesta až 3. a 4. novembra. Tieto jednotky však boli v žalostnom stave. 172. strelecká divízia mala iba 940 vojakov, 25. čapajevská strelecká divízia 1670, 95. strelecká divízia 3759, 2. jazdecká (už dlhšiu dobu bez koní) 320, 421. strelecká divízia 3438 mužov. 40. a 42. jazdecká divízia mali dovedna iba 1496 mužov. Menej než 2000 ľudí mal tiež zborový delostrelecký pluk, gardový mínometný oddiel a tankový prápor. Celkové množstvo týchto vojsk sa odhaduje na 18—20 000 mužov, z toho len asi 4—5 000 bojaschopných pešiakov a 107 diel. Táto sila celej „armády“ sa nerovnala ani plnej sile jednej nemeckej divízie. Veľká časť jednotiek Prímorskej armády bola znovu sformovaná a doplnená, niektoré boli dokonca rozpustené, aby ich mužstvo doplnilo iné jednotky. Provizórne sformovanú obranu doplnili najmä dobrovoľníci z námorných jednotiek z mesta. Narýchlo museli byť prestavené aj obranné objekty v opevneniach okolo mesta, ktoré boli pôvodne dimenzované pre odrážanie útoku z mora a nie z pevniny, odkiaľ teraz útočili Nemci. Obrana mesta bola rozčlenená na 4 sektory, každému z nich velili velitelia divízií Prímorskej armády. Obranu celkovo zaisťovalo 55 000 ľudí, z toho 29 000 príslušníkov bojových jednotiek.
Na konci novembra hodlal Manstein znovu zaútočiť, teraz už preskupenými silami s dôrazom na severnú časť prstenca obrany. Začiatok tejto ofenzívy sa však stále oddiaľoval. Do 4. decembra 1941 nemecké vojská nedosiahli žiadny výraznejší pokrok. Do tej doby sa väčšina vojsk osi na Kryme sústredila k útoku na mesto. Jedna nemecká 46. pechotná divízia zostala chrániť Kerč, kde sa dalo očakávať vylodenie, jedna rumunská horská divízia bola nasadená v pohorí Jaila proti partizánom. Ochranu zostatku pobrežia mali zabezpečiť tylové jednotky a jedna brigáda rumunského jazdectva. Sovietom sa medzitým podarilo v priebehu novembra a začiatku decembra doplniť stavy svojich vojsk v meste. Po mori bola prisunutá 388. strelecká divízia a značné pochodové doplnky, ktoré začlenené do bojmi poznačených existujúcich jednotiek.
Novému útoku okrem preskupenia jednotiek predchádzalo 5-dňové ťažké ostreľovanie, do ktorého sa zapojili aj kanóny Schwerer Gustav a Dora (strieľajúce najväčšie náboje v histórii delostrelectva, vážiace 7 ton). Podľa niektorých zdrojov, boli pri týchto bojoch použité aj delostrelecké granáty, ktoré obsahovali bojové otravné látky. Následne 6 nemeckých a 2 rumunské divízie 17. decembra obnovili svoje pozemné útoky. Hlavný úder zasiahol 3. a 4. sektor obrany v smere z Duvankoj na Belbeckú dolinu a Kamyšly. Cieľom bola železničná stanica Mekenzievy Gory a Inkerman, teda dôležité oporné body nad Severnou zátokou. Pomocné údery boli vedené z Nižného Čorgunja na Inkerman a po jaltskej ceste na Balaklavu. Boje sa však rozpadli na krvavé potýčky pripomínajúce zákopové boje prvej svetovej vojny. V tej dobe sa k hrôze vojny pridali i zhoršujúce sa zimné počasie a najmä dážď, ktoré výrazne sťažili vojenské operácie a zhoršil podmienky vojakov na oboch stranách. 21. decembra už boli Nemci na dosah Severnej zátoky. Sovietske vrchné velenie preto presunulo do Sevastopoľa ďalšie sily. V rozhodujúcom momente zasiahla 79. samostatná strelecká brigáda námornej pechoty, ktorá 22. decembra viedla protiútok v oblasti Mekenzieho hôr a zastavila nemecké útoky. 23. a 24. decembra sa podarilo do mesta prepraviť ďalšie posily, ktorými bola 345. strelecká divízia a tankový prápor. 28. decembra sa podarilo ukončiť prepravu 386. streleckej divízie. Sovietske jednotky následne podnikli rady protiútokov a v priebehu 1. až 4. januára získali späť mnohé stratené postavenia. Práve v dobe, keď sa úporne bojovalo v blízkosti protilietadlovej batérie, ktorú Nemci pomenovali pevnosť Stalin, uskutočnili sovietske vojská Kerčsko-feodosíjsku operáciu.
Kerčsko-feodosijská operácia
30. decembra mal ďalší sovietsky výsadok pri Feodosiji uväzniť celú 46. divíziu na Kerčskom polostrove v pasci. Veliteľ divízie Hans von Sponeck, preto zobral zodpovednosť do vlastných rúk a napriek Mansteinovmu rozkazu zotrvať v postaveniach začal so svojou jednotkou ustupovať. Počas tohto ústupu divízia stratila v dôsledku zlého počasia všetku ťažkú výzbroj. Sovietom sa 46. divíziu však nepodarilo zničiť ani obkľúčiť. Manstein v tej dobe očakával prielom sovietskej obrannej línie pri Sevastopole a odmietal odvolať z útoku na mesto ďalšie jednotky. Nemecká obrana na Kerči zatiaľ neefektívnym sovietskym útokom úspešne vzdorovala. 9. apríla 1942 sa pokúsilo preraziť 6 sovietskych divízií s podporou 160 tankov. Už po dvoch dňoch bojov však utrpeli ťažké straty a o ďalšie útoky sa viac nepokúsili. Mansteinov útok na mesto však tiež nebol úspešný a žiadny prielom sa mu nepodaril. Na čas preto upustil od útoku na mesto a sústredil svoje jednotky do útoku na zablokovaný výsadok pri Kerči a Feodosiji. 8. mája 1942 jeho 11. armáda začala protiútok proti sovietskemu vylodeniu pod kódovým označením Unternehmen Trappenjagd. V priebehu nasledujúcich 10 dní rozdrvili Nemci sovietske vojská a zajali alebo zlikvidovali 176 000 sovietskych vojakov.
Mnoho ďalších vojakov ale aj civilistov sa rozptýlilo po krajine alebo sa ukrylo v starých lomoch a jaskyniach na pobreží v blízkosti Kerče, kde začali formovať partizánske oddiely. Z neúspechu obvinili armádneho komisára L. Mechlisa a veliteľa armády generálporučíka D. Kozlova. Sovietske jednotky sa totiž po neúspešnom útoku v apríli mali stiahnuť k Tureckému valu. Velenie frontu však váhalo a navyše urobilo niekoľko zásadných chýb. Svoje jednotky roztiahlo do šírky a nenechalo si žiadne rezervy. V rovinatej krajine sa navyše nepokúšali o žiadne maskovanie svojich postavení a tak ich bolo nemecké letectvo schopné pri neskoršom útoku poľahky likvidovať.
Ostreľovanie a bombardovanie mesta
náhľad|vpravo|Nemeckí pešiaci pri odvoze raneného spolubojovníka. Od začiatku roku 1942 von Manstein, v dôsledku bojových operácií proti vylodeniu na Kerči zastavil ofenzívne operácie proti mestu. Po likvidácii nepriateľa na východe Krymu sa Mansteinova 11. armáda opäť obrátila na Sevastopoľ. Pokračovalo aj intenzívne ostreľovanie mesta ťažkými delami, ktoré sa ešte zosilnelo po 20. máji, pričom najväčšiu intenzitu dosiahlo medzi 2. a 6. júnom. Nemci koncentrovali pri meste asi 1000 diel, čo predstavovalo na nemeckej najväčšiu koncetráciu delostrelectva počas celej vojny. Jeden z ťažkých kanónov Nemci umiestnili priamo do bývalého paláca Tatárskych chánov v meste Bachčisaraj druhý z kanónov stál pri meste Duvankoj. Pri tejto príležitosti jeden z 4,8 tonových granátov dela Dora prerazil asi  hlboko do materskej horniny a explodoval v sovietskom podzemnom muničnom sklade. 7. júna nemecká Luftflotte 4 pod vedením Wolframa von Richthofena začala intenzívne letecké bombardovanie mesta. Bolo zrejmé, že nový útok na mesto na seba nenechá dlho čakať. Sovietska Prímorská armáda v Sevastopoli mala na jar 1942, 107 000 mužov, z toho asi 82 000 v bojových jednotkách, asi 20 000 z nich boli oddiely námornej pechoty. Celkovo však mala táto armáda značný nedostatok tankov (iba 38) a lietadiel (53 strojov). Mansteinova 11. armáda naproti tomu disponovala asi 200 000 mužmi z toho približne 175 000 v bojových jednotkách, 1300 delami rôzneho kalibru, 450 obrnenými vozidlami (avšak takmer žiadnymi tankmi) a asi 600 lietadlami. Oporou sovietskych vojsk okrem relatívne silnej a rozčlenenej obrany, ktorá sa opierala o niekoľko veľmi silných pevností, bolo i početné pozemné aj námorné delostrelectvo o sile asi 600 hlavní. Sovieti sa navyše počas zimy a začiatku jari snažili čo najviac zásobiť, pretože jarné hmly, ktoré chránili ich prepravu nad morom i v horských údoliach a roklinách pred Luftwaffe, sa mali čoskoro rozplynúť. Začiatkom druhej polovice mája 1942 generál Petrov zvolal poradu divíznych veliteľov jednotiek pri Sevastopole a oznámil im, že podľa všetkého Nemci v nasledujúcom období uskutočnia rozhodujúci útok na mesto. Rovnako svojich podriadených oboznámil so skutočnosťou, že v prípade prelomenia sovietskych pozícií nebude možné posádku evakuovať a ich jednotky budú musieť vynaložiť všetko úsilie aby pád mesta čo najviac oddialili.
Druhý útok na mesto
Posilnené Mansteinove jednotky mali tentoraz zaútočiť na mesto zo severu. Ich veliteľ vycítil jednu zo slabín sovietskej obrany, ktorou bol Severný záliv, jediné miesto kadiaľ bolo možné vchádzať do prístavu. V prípade, že by sa Nemcom podarilo získať kontrolu nad týmto miestom, bol by pád Sevastopoľa už iba otázkou času. Nemci viedli útok podobne ako v decembri predošlého roku cez železničnú stanicu Mekenzieho hory na východný okraj Severnej zátoky. Pomocný úder bol vedený na juhovýchodný okraj Sevastopoľa z okolia Kamary na Sapunské výšiny. V Mekenzieho horách sa bránila nemeckému útoku 365. protilietadlová batéria, jej opevnené postavenia Nemci označovali ako pevnosť Stalin. 7. júna túto jednotku postihol ťažký nálet 25 nemeckých bombardérov. Obrancom sa podarilo 2 z nich zostreliť. Po skončení náletu však nasledovali silné útoky pechoty podporovanej obrnenými vozidlami. Tvrdé boje neutíchali celých 16 hodín. Veliteľ batérie kapitán Nikolaj Andrejevič Vorobiov bol v tomto boji ťažko ranený a následne evakuovaný (neskôr na následky zranení zomrel). Jeho miesto 8. júna prebral jeho zástupca poručík Ivan Semionovič Pianzin, ktorý sa najprv musel do postavení jednotky, ktorá už bola medzičasom obkľúčená prebojovať z veliteľstva. Čo sa mu podarilo až 11. júna. Následných niekoľko dní sa delostrelci bránili nemeckým útokom. 13. júna v jednotke zostalo asi 30 preživších, buď ranených alebo vyčerpaných niekoľkodňovými bojmi. Práve v tej dobe na nich Nemci udreli 10 tankmi a práporom pechoty. Keď Pjanzin hlásil veliteľstvu divízie svoju beznádejnú situáciu predposlednýkrát, oznámil, že jeho vojakom došla munícia a prakticky všetka živá sila jednotky je už vyradená z boja. Ale vzhľadom na to, že sa v postavení batérie nachádzalo veľké množstvo nepriateľských vojakov, žiadal o delostreleckú paľbu zameranú na vlastné pozície. Boje nakoniec prežil len jediný sovietsky vojak. Poručíkovi Pjanzinovi bol posmrtne udelený titul Hrdina Sovietskeho zväzu.
26. júna boli po ťažkých bojoch nútení obrancovia vyprázdniť strategicky dôležitú výšinu 113,7 nad koncom zátoky. Likvidácia sovietskej obrany na tomto úseku však už bola takmer úplná. Toho istého dňa sa do prístavu dostalo posledné veľké hladinové plavidlo, ktoré prinieslo zásoby - vedúci torpédoborec Taškent. 27. júna sa podarilo obrancom dopraviť do mesta poslednú nepočetnú posilu, jednotky 142. streleckej brigády. 28. júna sa nemecké vojská pokúsili prekvapiť obrancov mesta náhlym obojživelným výsadkom na južnom brehu severnej zátoky. Sovieti, ktorí už v tej dobe trpeli nedostatkom živej sily museli proti výsadku nasadiť iba provizórne zozbierané sily a tak boli Nemcami získané predsunuté postavenia udržané až do noci, kedy boli ich jednotky posilnené. Nemci tu však nepostúpili ich úspech sa dostavil na inom mieste. Po strate obce Inkerman 27. júna, Sovieti vyhodili do vzduchu svoj blízky podzemný sklad munície. Obrovská explózia odtrhla kus svahu asi vysoký a  dlhý. Padajúce skaly zničili v údolí postupujúcu nemeckú kolónu. Otrasy bolo zreteľne cítiť desiatky kilometrov ďaleko. náhľad|vpravo|Nemci pri zničenom betónovom bunkri. Nemecký XXX. zbor v tej dobe pokračoval v krvavých útokoch na Sapunskú líniu pozdĺž jaltskej a balaklavskej cesty. V dlhotrvajúcich bojoch nakoniec nemecké a rumunské jednotky na niektorých miestach prenikli aj touto líniou. Generál Petrov 29. júna prikázal túto líniu vyprázdniť. Posledné boje pred Sevastopoľom boli veľmi ťažké. Horúčava počas posledných týždňov bitky, zápach nepochovaných mŕtvol a toxické splodiny požiarov v ruinách prinútili mnoho vojakov siahnuť po plynových maskách. Veľa vojakov v prvej línií pre neustály zápach rozkladajúcich sa mŕtvych tiel posledné dni bojov prestala prijímať potravu. V dôsledku toho, že posledné sovietske letisko v perimetri sa tak ocitlo na dostrel nemeckého pozemného delostrelectva, prišli Sovieti aj o svoje posledné letecké krytie. Na konci júna v divíziách obrancov zostalo len okolo 300—400 ľudí, sily brigád poklesli na 200 mužov. Preživší obrancovia sa nakoniec stiahli na západ k mysu Chersones, kde sa nachádzala posledná línia obrany s železobetónovou 35. pobrežnou batériou. Bola posledným miestom, ktoré zostalo v okolí Sevastopoľa v sovietskych rukách. Organizovaný odpor zostatkov Sevastopoľskej posádky bol Nemcami zlikvidovaný v noci z 1. na 2. júla 1942.
V priebehu záverečných 3 týždňov útoku na mesto Luftwaffe v oblasti uskutočnila okolo 23 000 letov a zhodila 20 529 ton bômb. Bolo to takmer toľko ako dopadlo na celú Veľkú Britániu počas náletov Blitz v roku 1941.
Posledné boje
náhľad|vpravo|Pohľad na zničený prístav v Sevastopole, krátko po skončení bojov v lete roku 1942 30. júna 1942 sovietsky generálny štáb rozhodol evakuovať niekoľko stoviek dôstojníkov a velenie obrany na čele s Ivanom Petrovom a jeho štábom. To už však nebolo pre hladinové plavidlá príliš bezpečné. Nemci ovládali oblohu a navyše sa mys nachádzal v dostrele nepriateľského delostrelectva. Do prístavu preto priplávali ponorky, ktoré však neboli schopné evakuovať veľké množstvo vojakov. Niektorí dôstojníci odmietli uposlúchnuť rozkaz na evakuáciu a zostali bojovať so svojimi preriedenými jednotkami. Generál Petrov sa údajne po odchode na ponorke pokúsil o samovraždu. Ústup mal zabezpečiť zvyšok zostávajúcich jednotiek sústredených pod vedením generála P.G. Novikova, ktorý velil najzachovalejšej jednotke - 109. streleckej divízii. Tieto vojská mali podľa záverečných rozkazov viesť boj do poslednej možnosti a potom sa pokúsiť prebiť na východ k partizánom v pohorí Jaila. Novikov bol nakoniec zajatý Nemcami a zahynul v koncentračnom tábore Flossenbürg.
Po 5. júli už pre zostávajúcich obrancov Sevastopoľa nepriplávala žiadna pomoc. Zvyšky sovietskych vojsk na myse ešte celý týždeň viedli márny boj v nádeji, že sa ešte naskytne možnosť záchrany. Jediným reálnym riešením však bolo prebojovať sa k partizánom v pohorí Jaila, alebo sa ukryť v niektorej z početných pobrežných jaskýň či baní. V posledných dňoch sa podarilo evakuovať okolo 600 ľudí, Sovieti však stratili niekoľko ponoriek i rýchlych člnov.
Výsledok bojov
náhľad|vpravo|Sovietska [[Medaila Za obranu Sevastopoľa, ktorou bolo vyznamenaných asi 52540 ľudí.]] náhľad|vľavo|Nemecký [[Krymský štít, za účasť na bojoch o Krym]] Dobytím Sevastopoľa začiatkom júla 1942 bola 11. armáda konečne uvoľnená pre bojové operácie na iných úsekoch frontu. Uvoľnených bolo 80 ľahkých a ťažkých delostreleckých batérii, ktoré boli okamžite presúvané na podporu útoku na Leningrad. Sovietskemu Čiernomorskému námorníctvu po strate tohto prístavu zostával už iba jeden významný prístav - Novorossijsk. Pád „sovietskeho Tobruku“ mal i veľký psychologický účinok. Pre obidve strany znamenali tvrdé boje na Kryme ťažkú skúšku, nielen pre to, že vojaci oboch strán museli znášať neraz extrémne poveternostné podmienky či nedostatok vody, ale i to, že Krym bol napriek svojej nespornej strategickej hodnote pokladaný obidvoma stranami za vedľajšie bojisko. To však neznamenalo, že by obe strany viedli boje s menším zápalom, než na iných úsekoch frontu. Obidve strany rovnako po skončení bitky zaviedli zvláštne medaily a vyznamenania, ktoré patrili iba tým, ktorí bojovali na tomto bojisku.
Erich von Manstein vo svojich memoároch udáva straty sovietskych vojsk pri obrane Sevastopoľa na 90 000 zajatých a asi dvojnásobok padlých. Sovieti priznávajú 156 880 mŕtvych a nezvestných a 43 601 ranených. Pri zásobovaní obkľúčeného mesta prišlo čiernomorské námorníctvo o rad lodí a ponoriek. Potopené boli transportné lode Armenia, Abcházia, Gruzia, Belostok, tanker Gromov, krížnik Červona Ukrajina, torpédoborce Svobodnyj a Bezuprečnyj a v prístave bola potopená i zo Svevastopoľa sa vracajúca vlajková loď Čiernomorskej flotily Taškent. Sovieti dokladajú, že až 25 000 vojakov bolo evakuovaných. V troskách mesta a jeho okolí zostalo podľa niektorých zdrojov asi 26 000 sovietskych ranených, o ktorých sa nemal kto postarať. Veľkú časť z nich čoskoro čakala smrť. 22. decembra 1942 bola vydaná Medaila za obranu Sevastopoľa.
Dve tretiny z 30 000 obyvateľov Sevastopoľa, ktorí neboli evakuovaní pred nemeckým postupom, bolo nacistami popravených alebo deportovaných na nútené práce do Nemecka.
Vlastné straty pritom Manstein hodnotil na 24 000 padlých, iné zdroje hovoria o asi 75 000 mŕtvych. Značnú časť strát vojsk Osi tvorili rumunskí vojaci. Je zaujímavé, že v porovnaní s nasledujúcimi bojovými operáciami, napr. pri Stalingrade, bojovali rumunské vojská pri Sevastopole veľmi dobre a vyslúžili si i chválu od svojich nemeckých spojencov.
Po likvidácií sovietskej obrany na Kryme sa rozhodlo nemecké velenie vyslať Ericha von Mansteina na sever, aby podobným spôsobom ukončil vzdor Leningradu. Sevastopoľ bol oslobodený sovietskymi vojskami v máji 1944.
Oxid kremičitý
Oxid kremičitý je oxid kremíka s chemickým vzorcom SiO2. Je odolný voči bežným chemikáliám, reaguje iba s kyselinou fluorovodíkovou. V prírode sa vyskytuje vo viacerých modifikáciách, najznámejší je kremeň (jeden z najrozšírenejších minerálov). Je to pevná látka, ktorá nereaguje s vodou. Využíva sa na výrobu skla. Takisto je aj súčasť betónu a malty používaných v stavebníctve.
NGC 3019
NGC 3019 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 21. marca 1854.
Biskup koadjútor
Biskup koadjútor či biskup spolusprávca je zvláštny typ pomocného biskupa v rímskokatolíckej cirkvi, ktorý má automatické právo nástupnictva po diecéznom biskupovi.
Práva a povinnosti
Práva a povinnosti biskupa koadjútora sú definované v Kódexe kánonického práva. Každý biskup koadjútor má právo zastávať funkciu generálneho vikára alebo aspoň biskupského vikára. Zároveň je povinný, na žiadosť diecézneho biskupa vykonávať všetky pontifikálne a úradné funkcie. Každý biskup koadjútor je povinný rezidovať v diecéze, pre ktorú je ustanovený. Keď sa diecézna stolica stane vakantnou, stáva sa biskup koadjútor diecéznym biskupom danej diecézy po jej zákonnom prevzatí. Ak je diecézna stolica, pre ktorú je ustanovený, hatená, riadi túto diecézu. Zároveň je členom danej biskupskej konferencie a má rozhodujúci hlas pri hlasovaniach. Biskupi koadjútori východných katolíckych cirkví sa riadia Kódexom kanónov východných cirkví, pričom ale práva a povinnosti sú totožné s tými uvedenými v Kódexe kánonického práva. Biskupi koadjútori východných cirkví sú zároveň členmi rady hierarchov, kde majú rozhodujúci hlas pri hlasovaní.
U Vaňků
U Vaňků je prírodná pamiatka ev. č. 2036 západne od obce Bystřička v okrese Vsetín. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je listnatý les s prirodzenou skladbou drevín a priľahlé lúky s bohatou populáciou scily karpatskej.
Sergej Viktorovič Lavrov
Sergej Viktorovič Lavrov (, * 21. marec 1950, Moskva) je ruský diplomat a politik, od roku 2004 minister zahraničných vecí Ruskej federácie.
Životopis
Je absolventom moskovskej základnej školy č. 607, s rozšíreným vyučovaním anglického jazyka. V roku 1972 vyštudoval Štátny inštitút medzinárodných vzťahov v Moskve (MGIMO). Okrem rodnej ruštiny plynule hovorí po francúzsky, anglicky a sinhálsky. Po skončení školy pôsobil do roku 1976 ako diplomat Sovietskeho zväzu na Srí Lanke. Po návrate do Moskvy pracoval na ministerstve zahraničných vecí. V roku 1981 bol poslaný k sovietskej misii pri OSN v New Yorku, kde pracoval do roku 1988.
Od roku 1988 pracoval ako zástupca náčelníka Riadenia medzinárodných ekonomických organizácií a neskôr ako náčelník oddelenia. 3. apríla 1992 bol poverený funkciou zástupcu Ministra zahraničných vecí Ruska. Mal na starosti činnosť oddelenia medzinárodných organizácií a medzinárodnej ekonomickej spolupráce Ministerstva zahraničných vecí Ruskej federácie.
Po roku 1994 opäť pôsobil pri stálom zastúpení Ruskej federácie pri OSN. V rámci tejto funkcie bol predsedom Rady bezpečnosti OSN v decembri 1995, júni 1997, júli 1998, októbri 1999, decembri 2000, apríli 2002 a júni 2003.
Prezident Vladimir Putin ho 9. marca 2004 menoval ministrom zahraničných vecí. Vo funkcii nahradil Igora Ivanova.