cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Miloš Janoušek
Miloš Janoušek (* 16. júl 1952, Bratislava – † 12. február 2023, Bratislava) bol slovenský folkový pesničkár, spisovateľ a publicista. Občianskym povolaním bol lekár, v rokoch 19962022 pôsobil v odbore preventívneho pracovného lekárstva na Úrade verejného zdravotníctva SR.
Biografia
Počas štúdií na Lekárskej fakulte Karlovej univerzity v Prahe pôsobil v Divadle v Nerudovce, v 70. a 80. rokoch ako hudobník spolupracoval s viacerými amatérskymi divadlami (Divadlo Pegasník, Modré divadlo, Fyloxéra), neskôr skladal hudbu pre inscenácie profesionálnych divadiel (Divadlo Andreja Bagara Nitra, Divadlo SNP Martin, Maďarské oblastné divadlo Komárno a i.), pre televízne a rozhlasové inscenácie.
V roku 1976 vystúpil na legendárnom Koncerte mladosti v Pezinku. V roku 1979 spolu s Ivanom Hoffmanom, Paľom Malovičom, Dušanom Valúchom, Julom Kazimírom a Petrom Michalovičom spoluzakladal združenie pesničkárov Slnovrat. Od polovice 80. rokov hral s Dušanom Valúchom a Karolom Svozilom v skupine Jednofázové kvasenie, s ktorou vydal viacero albumov (Jednofázové kvasenie, Ein Stein Blues, Jednofázové kvasenie Live, Bezfázový stav, Druhý pes, tretia fáza, Rybí menuet, V budúcom živote), nahrávky má aj na albumoch Slnovratu a ďalších hudobných sampleroch.
Na podklade jeho tvorby vznikli inscenácie, ktoré do svojho repertoáru zaradili viaceré profesionálne aj amatérske súbory, napr. Izrafel (Ticho a spol.), Deja vu, Zaplavenie (Ticho a spol.), Topil sa kôň (Divadelný súbor Atď Žiar nad Hronom). Spolupracoval aj na inscenáciách združenia Stopy snov DSS Prima (Paťa a pastieri, Stopy snov, Akože môžem... a i.)
Pre Slovenský rozhlas roky pripravoval reláciu o folku Folkový klub a Trojkolku, pre RMC Radio Pesničky do tmy. Bol redaktorom časopisu CFT (Country, folk a trampská hudba), ako editor pripravil pre vydavateľstvo Meritum knihy textov pesničkárskeho združenia Slnovrat, skupiny Punto a rybacé hlavy, Martina Maška, básní Pavla Maloviča a Dušana Valúcha.
V rokoch 1991 až 1999 sa redakčne a dramaturgicky (spolu s Hanou Daubnerovou) podieľal na tvorbe televízneho cyklu Pesničkári slovenskí, v rokoch 1999 až 2000 pripravoval v koprodukcii Divadla a.ha.. a Slovenskej televízie cyklus koncertov Urobme si ticho.
Vydal knihy poézie (Vianoce v Beatleheme a Životopis z nevydanej knihy) a divadelných scenárov (Štyri rozprávky Miloša Janouška v Divadle a.ha), poviedkové zbierky Nevoskové panoptikum a Testament, pripravil teoretické publikácie o slovenskom folku (Folk na Slovensku) a amatérskom divadelníctve Divadlo u Rolanda.
Bhutanitis ludlowi
Bhutanitis ludlowi (Gabriel, 1942) je druh motýľa z čeľade vidlochvostovité (Papilionidae), zo skupiny pestroňov. Vyskytuje sa ako endemit v Bhutáne. Patrí medzi najvzácnejšie druhy motýľov na svete.
História výskumu
Tento druh motýľa bol donedávna známy len z dvoch kolekcií. Išlo o typový materiál (vzorky z rokov 1933 až 1934 od Gabriela), ktoré pochádzajú z Trashiyangsi valley zo severovýchodnej časti Bhutánu. T.č. sa tento materiál nachádza v British Natural History Museum v Londýne. I Chou popísal v roku 1994 jedince tohto druhu z Yunnanu v Číne. V auguste roku 2011 boli zverejnené po prvýkrát v histórii aj fotografie Bhutanitis ludlowi z prírody, ako i video. Všetky druhy rodu Bhutanitis sú uvedené v prílohe II dohovoru CITES. Až do nedávnej doby neexistoval žiaden obchod s týmito exemplármi – napriek skutočnosti, že je značný dopyt zo strany zberateľov hmyzu. Celkove je tento druh považovaný za ohrozený.
Stavebná fakulta Žilinskej univerzity v Žiline
Stavebná fakulta je jedna zo siedmich fakúlt Žilinskej univerzity v Žiline.
História
Stavebná fakulta bola jednou zo zakladajúcich fakúlt Vysokej školy železničnej v Prahe, ktorá vznikla v roku 1953 odčlenením od Českého vysokého učení technického. Po presťahovaní školy do Žiliny v roku 1960 bola samostatná existencia fakulty na dlhší čas prerušená. K 1. októbru 1990 oddelením od Fakulty prevádzky a ekonomiky dopravy a spojov začala fakulta opäť pôsobiť samostatne. Stavebná fakulta od svojho znovu ustanovenia rozvíja pedagogickú a vedeckovýskumnú činnosť predovšetkým v oblasti cestného, železničného a pozemného s staviteľstva, objektov dopravných stavieb, dopravného plánovania, technológie a manažmentu stavieb a tiež v súvisiacich oblastiach tvoriacich teoretické základy uvedených činností – stavebnej mechaniky, pružnosti a plasticity, geodézie, geotechniky, hydrauliky, hydrológie, stavebnej fyziky a materiálového inžinierstva.
Od vzniku v roku 1953 absolvovalo na SvF ŽU štúdium 6 711 študentov, z toho 4 271 inžinierov a 930 zahraničných študentov.
Zameranie
Stavebnú fakultu je možné definovať ako vedecko-pedagogickú inštitúciu, zameriavajúcu sa na bakalárske, inžinierske a doktorandské štúdium v technických študijných odboroch s orientáciou na stavebníctvo, dopravné stavby a inžinierske konštrukcie, pozemné stavby, materiálové inžinierstvo, dopravné vedy, manažérstvo a súdne inžinierstvo. Vo všetkých oblastiach profilácie fakulty sa uskutočňuje denné, externé, ale aj celoživotné vzdelávanie.
Uvedená orientácia  je  základom  vedeckovýskumnej  činnosti  fakulty,  rozvíjajúcej  hlavné disciplíny v podrobnostiach základných vedeckých aspektov a ich aplikácie do praktického života. Fakulta má v súčasnosti osem odborných katedier, Centrum excelentnosti pre dopravné staviteľstvo, Centrum aplikovaného výskumu, Výskumné a vzdelávacie centrum mladých vedeckých pracovníkov a Skúšobné laboratórium s akreditáciou 8 skúšok stavebných materiálov, zmesí a konštrukcií používaných v stavebníctve.
Vzdelávanie
V roku 2003 bol SvF ŽU udelený certifikát systému hodnotenia kvality CAF.
V rámci komplexnej akreditácie, ktorá prebehla v rokoch 2014 - 2015 fakulta dosiahla hodnotenie A- (3,65) a prispela k splneniu podmienok na zaradenie UNIZA medzi univerzitné vysoké školy.
Akademická obec
Dekanom fakulty je prof. Ing. Marián Drusa, PhD.
Na fakulte pôsobí:
1. stupeň
* dĺžka štúdia v externej forme je 4 roky
2. stupeň
* dĺžka štúdia v externej forme je 3 roky
3. stupeň
* dĺžka štúdia v externej forme je 4 roky
Katanga (provincia)
Katanga je provincia Konžskej demokratickej republiky. Susedí s provinciami Východný Kasai, Západný Kasai, Maniema, Sud-Kivu a tiež s Angolou, Zambiou a Tanzániou cez jazero Tanganika.
Administratívne členenie
Provincia Katanga sa delí na 3 mestá a 5 okresov :
ISO 3166-2:SK
Kódy ISO 3166-2 pre Slovensko identifikujú 8 krajov. Prvá časť (SK) je medzinárodný kód pre Slovensko, druhá časť sa skladá z dvoch písmen identifikujúcich kraj.
3232 Brest
3232 Brest je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 19. septembra 1974.
ISO 3166-2:SK
Zoznam kódov
thumb
Komjatický park
Nachádza sa v katastrálnom území obce Komjatice v okrese Nové Zámky v Nitrianskom kraji. Územie bolo vyhlásené alebo novelizované v roku 1984 na rozlohe 6,4929 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Ochrana historického parku v obci Komjatice.
Rupert Holmes
Rupert Holmes (* 24. február 1947) je americký skladateľ, hudobník a spisovateľ. Preslávil sa však vďaka piesňam ako "Escape (The Piña Colada Song)" a "Him".
Trausse
Trausse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 521 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rondokubizmus
thumb|[[Josef Gočár, pražský rondokubizmus, Legiobanka z roku 1921]] vpravo|náhľad|Rondokubistická bytovka v [[Košice|Košiciach]] Rondokubizmus alebo oblúčkový dekorativizmus alebo oblúčkový kubizmus je architektonický smer príznačný pre česko-slovenskú architektúru v období po prvej svetovej vojne.
Charakteristika
Rondokubizmus je architektonický sloh vyznačujúci sa plastickosťou a farebnosťou, v ktorej prevláda červená a biela. Používa princíp plošnej kružnice, medzikružia a priestorovej gule, pologule, kruhovej výseče a valca ako výrazový prostriedok a snaží sa o zdôraznenie plasticity. O architektonickom výraze budovy rozhoduje priečelie. Konštrukcia je považovaná za prostriedok k budovaniu skladby racionálneho pôdorysu, no nie k tvorbe architektúry. Stavby pôsobia väčšinou dojmom hmotnosti a ťarchy.
Pôvod a dejiny
Tento architektonický smer vznikol a bol charakteristický pre česko-slovenskú architektúru v 20. rokoch 20. storočia. Inšpirátormi tohoto smeru sú Josef Gočár a Pavel Janák, predstavitelia raného kubizmu.
Rondokubizmus patrí do skupiny smerov, ktoré majú pôvod v architektonickom kubizme. Názov postihuje podstatu smeru aj historickú skutočnosť. Aj keď rondokubizmus nebol uvedený zvláštnou teóriou, napriek tomu dobové zdroje informujú o myšlienkach, ktoré sprevádzali úsilie o nový výraz, a o príčinách zmeny formových zostáv. Bolo treba zmeniť reč formy, ako nositeľky duchovného obsahu doby, v ktorej začal fungovať česko-slovenský štát. Hra kryštálových tvarov, ktorá tlmočila úsilie o hľadanie čistého výrazu bola nahradená abstraktnou, ale významovo zrozumiteľnejšou sústavou foriem. Princíp tvorby, ktorý mal vyvolávať dynamický účinok, nahradila skladba plastických prvkov.
Prvou stavbou tzv. rondokubizmu je stavba bývalej banky Česko-slovenských légií tzv. Legiobanky v Prahe v Novom Meste od architekta Gočára z roku 1921 - 1923. Rondokubizmus taktiež reprezentuje stavba krematória v Pardubiciach od Pavla Janáka z roku 1921 - 1923, palác Adria v Prahe z roku 1922 - 1925, budova Škodových závodov v Prahe z roku 1923 - 1926,  či bývalá budova poisťovne Riunione Adriatica di Sicurtà v Prahe od rovnakého autora, z roku 1921 - 1923. Ďalšími predstaviteľmi tohoto smeru boli aj Josef Chochol, Bedřich Feuerstein, Vlastislav Hofman, Otakar Novotný atď.
Rondokubizmus na Slovensku
Rondokubistické stavby na Slovensku začali vznikať už krátko po vzniku Československej republiky, od roku 1921. Väčšinu rondokubistických stavieb na Slovensku postavili český architekti, a to najmä v Bratislave. Išlo predovšetkým o bytové domy, ale tiež o vily a menšie domy, a o rôzne verejné stavby. Už v druhej polovici 20. rokov však začal rondokubizmus ustupovať funkcionalizmu.
Arabské písmo
thumb|
Arabské písmo je nepravé spoluhláskové písmo, ktoré sa používa na zápis arabčiny a ďalších semitských aj nesemitských jazykov. Považuje sa za druhé najrozšírenejšie písmo sveta hneď po latinke. Patrí medzi písma, ktoré majú pôvod v aramejskom písme.
Keďže Korán, posvätná kniha islamu, je písaný arabským písmom, šírenie viery prispelo aj k šíreniu arabského písma. Na zápis nesemitských jazykov, napríklad perzštiny, urdčiny, kónkánčiny, malajčiny alebo turkických jazykov (azerbajdžančina, kazaština, ujgurčina), sa písmená často prispôsobovali.
Charakteristika
Arabské písmo sa píše sprava doľava a stránky v arabských knihách a novinách za sebou nasledujú v opačnom smere ako v knihách písaných latinským písmom.
Arabské písmo patrí medzi spoluhláskové písma, čo znamená, že jednotlivé písmená sú spoluhláskové, aj keď niektoré z nich môžu označovať napr. dlhé samohlásky. Arabská abeceda má 28 písmen. Spolu so základnými písmenami sa používa aj množstvo diakritických znamienok, vo väčšine textov sa však používa len časť z nich.
Arabské písmo je kurzívne - jeho tlačená podoba zobrazuje rukopisné tvary. Neexistujú rozdiely medzi veľkými a malými písmenami, ktoré sa nachádzajú napr. v latinke. Typickou charakteristikou arabského písma je, že jednotlivé písmená majú rozličné tvary v závislosti od pozície v slove. Okrem samostatného tvaru rozoznávame počiatočný (iniciálny), stredový (mediálny) a koncový (finálny) tvar písmen.
==Druhy arabského písma == Arabské písmo možno rozdeliť jednak geograficky (vlastné arabské písmo, perzské písmo, afganské písmo, malajské písmo atď.) a jednak historicko-typograficky nasledovne:
Znaky arabského písma
Grafémy arabského písma sú nasledovné:
Transkripcia arabčiny používaná na slovenskej Wikipédii sa nachádza v tejto tabuľke.
Obdobie Kamakura
Obdobie Kamakura (iné názvy: obdobie kamakura, kamakurské obdobie, éra Kamakura, kamakura, Kamakura [jap. 鎌倉時代, Kamakura-džidai], Šógunát Kamakura, Bakufu Kamakura, Kamakurský šógunát) je obdobie dejín Japonska medzi rokmi 1185 až 1333. Nasledovalo po období Heian, ktorého posledné desaťročie bolo poznamenané spormi medzi dvomi najvýznamnejšími vojenskými rodmi Minamoto (tiež Gendži) a Taira (tiež Heike) a ktoré vyústili do krvavej vojny Genpei (1180 – 1185). V tej zvíťazil rod Minamoto na čele s Joritomom Minamotom. Joritomo si už v roku 1180 zvolil za svoje sídlo Kamakuru na južnom okraji nížiny Kantó, ktorá ležala 400 kilometrov od cisárskeho hlavného mesta Kjóto. . A práve podľa Kamakury získalo názov celé nasledujúce obdobie, keď odtiaľ Joritomovi následníci ovládali Japonsko. V roku 1192 získal Joritomo od cisára dedičný titul seii taišógun (obyčajne skracovaný na šógun), čo bola formálne najvyššia funkcia v systéme vojenské vlády. Po Joritomovej predčasnej smrti v roku 1199 sa vlády v šógunáte zmocnili regenti šóguna (šikken) z rodu Hódžó a funkcia šóguna sa stala úplne bezvýznamnou.
V tomto období môžeme sledovať výraznejší nástup nových budhistických sekt. Medzi prostým obyvateľstvom sa stali populárnymi sekty vzývajúce buddhu Amidu (sekta Čistej zemi a Pravá sekta Čistej zemi) a sekty propagujúce učenie vycházajúce z Lotosovej sútry (Ničirenova sekta). Medzi vojenskou šľachtou sa rozšíril zenbudhizmu, ktorý ich priťahoval svojim dôrazom na disciplínu a meditácie. S nástupom zenbudhizmu je spojený aj začiatok tradície čajového obradu v Japonsku.
Dejiny
Minamoto no Joritomo zaistil pre svoj rod najvyššie postavenie v japonskom štáte. Cisár sa stal ceremoniálnou fugúrkou bez reálnej politickej moci a Minamoto no Joritomo sa stal šógunom a založil systém vojenskej vlády bakufu. Systém vojenskej vlády bakufu znamenal radikálne pretrhnutie tradícii s minulosťou. Odvtedy až do roku 1868 bol systém vlády bakufu hlavným systémom vlády a pri moci sa striedali dynastie vojenských rodov, ktoré sa dostali k moci vo vzájomnom konkurenčnom boji. náhľad|right|Prvý šogún obdobia Kamakura Minamoto no Joritomo vyšiel víťazne z vojny proti rodu Taira a stal sa vládcom Japonska, jeho odkaz pretrval do roku 1334
Regenti z rodu Hódžo
V boji proti rodu Taira pomáhali Joritomovi bojovné rody z východného Japonska. Joritomo po víťazstve odmenil svojich verných spolubojovníkov majetkami, čím sa už na začiatku vlády vytvorili podmienky, ktoré vážne oslabili pevnosť nového politického zriadenia a moc samotného rodu Minamotovcov. Po smrti Minamotu no Joritoma nastúpil na jeho miesto v pozícii šogúna, jeho syn Minamoto no Jorie. Jorie bol však v čase nástupu ešte dieťa a preto sa najmocnejší šľachtic v krajine Hódžo Tokimasa stal jeho poručníkom a tým faktickým vládcom krajiny. Regent Hódžo Tokimasa využil svoju pozíciu na posilnenie moci seba a svojho rodu a šogún Minamoto no Jorie sa podobne, ako cisár v Kjóte stal iba ceremoniálnou figúrkou bez reálnej politickej moci, pretože hlavná moc prešla do rúk regentov z rodu Hódžo. Ďalší šogúni z rodu Minamoto, tak po smrti Joritomiho už viac nezískali reálnu politickú moc a boli iba figúrkami bez reálnej politickej moci. Po smrti Joritomovho syna Sanetoma, vymrel rod Minamoto a preto regenti z rodu Hódžo dosadili za ďalšieho šogúna vzdialeného príbuzného rodu Minamoto, Kudžo Yoritsugeho, po smrti jeho syna vymrela aj táto vzdialená vetva rodu a regenti Hódžo mali voľné ruky pri dosadzovaní nasledujúcich šogúnov, neskôr v snahe nakloniť si cisársky dvor začali do pozície šogúnov dosadzovať príslušníkov cisárskeho rodu.
Roku 1221 sa cisár Go -Toba pokúsil zvrátiť situáciu a opätovne získať do rúk politickú moc pre cisársku rodinu. Vypukla krátka občianska vojna (povstanie Džókju) medzi prívržencami cisára a prívržencami šogunátu a rodu Hódžo. Cisár v tomto období nebol schopný získať širšiu podporu pre znovunastolenie cisárskej moci ani medzi šľachtou, ani obyčajným ľudom a vojská cisára Go-Toba boli ľahko porazené. Po porážke povstania regenti z rodu Hódžo upevnili svoju moc a už v zárodku odstránili, akúkoľvek možnosť neposlušnosti šogúnov alebo cisárov.
Rozdelenie cisárskeho rodu
Možné nároky cisárskeho dvora na samostatnú vládu v krajine sa snažili regenti oslabiť prostredníctvom vyvolávania konfliktov medzi členmi cisárskej rodiny. Regenti z rodu Hódžo sa po smrti každého panovníka aktívne angažovali pri výbere jeho následníka a podnecovali vzájomné súperenie medzi jednotlivými vetvami cisárskeho rodu, čo bolo pre regentov z rodu Hódžo spoľahlivým nástrojom v boji proti možným ambíciám dvora. V druhej polovici 13. storočia prerástli na cisárskom dvore vzájomné nezhody a šarvátky v rozdelenie cisárskej línie na vzájomne znepriatelené a titul cisára si nárokujúce rodové línie. Rodové línie Džimjóin a Daikakudži si neskôr s tichou podporou regentov v 14. storočí vytvorili dve oddelené cisárske vlády počas obdobia tzv. obdobia občianskej vojny severné a južného dvora.
Nové hlavné mesto Kamakura
Minamoto no Joritomo zvolil za hlavné mesto ríše, pôvodné rodové sídlo svojej rodiny. Kamakura sa ihneď po nástupe Joritomiho stala hlavným mestom krajiny a zostala ním až do roku 1333. Kamakura bola aj sídlom administratívnych orgánov nového štátu. Rody pokrvne spriaznené s rodom Minamoto a pochádzajúce z okolia Kamakury, ako napríklad rod Hódžo, získali významne pozície v štátnej správe. Kamakura sa stala aj centrom kultúry a umenia. Roku 1252 bola v areáli miestneho chrámu Kótoku-In vztýčená vyše 13 metrová bronzová socha Amídu Budhu. Majstrovské dielo japonského náboženského sochárstva a kovolejárstva. Kamakura sa stala sídlom vojenskej správy krajiny, na rozdiel od Kjóta, ktoré bolo sídlom cisára a šlachtickej správy, nezávislej od úspechov na vojenskom poli. Rýchle a spoľahlivé spojenie Kamakury s okolitým svetom, predovšetkým cisárskym mestom Kjótom sa stalo veľmi dôležitým. Cesty vedúce z mesta a do mesta prechádzali cez zalesnené a hornaté územia obkolesujúce nížinatú oblasť, na ktorej sa rozprestiera Kamakura. Cesty boli iba niekoľko metrov široké, v niektorých úsekoch nemohli popri sebe prechádzať dvaja ľudia. Minamoto no Joritomo si zvolil Kamakuru za hlavné mesto, aj kvôli ťažkej geografickej dostupnosti a a uzatvorenej polohe mesta, ktoré v čase vojny predstavovalo veľkú strategickú výhodu.
Mongolská invázia
Roku 1268 sa v Číne chopil moci Chubilaj a založil v dejinách Číny novú dynastiu Juan. Ihneď po nástupe na trón sa Chubilaj snažil skonsolidovať vzťahy so susednými krajinami. V Chubilajovej svetonázorovej koncepcii mali všetky okolité národy byť vo vazalskom postavení vzhľadom na Čínu. S týmto úmyslom vyslal do Japonska poslov a požiadal japonského cisára, aby oficiálne uznal Japonsko za vazalský štát dynastie Juan. náhľad|right|Zobrazenie zničenia mongolskej inváznej flotily tajfúnom (kamikaze), na maľovanom zvitku z 19. storočia
Japonsko, však v tomto období predstavovalo krajinu, ktorá nemala už od 9. storočia, žiadne diplomatické kontakty s okolitými štátmi, kvôli čomu sa v japonskej vládnucej spoločnosti prejavil pocit výlučnosti a nadradenosti voči iným národom a Chubilajove požiadavky boli neprijateľné. V priebehu storočí pestovania cisárskeho kultu v krajine sa osoba cisára stala posvätnou a božskou a prijatie vazalského pomeru, by znamenalo aj nalomenie viery obyvateľov krajiny vo vlastnú výnimočnosť a nadprirodzený pôvod. Odmietnutie Chubilajových požiadaviek podporila aj vládnuca vojenská vrstva Bakufu, ktorá v rámci idey vojenskej cti považovala za hanbu a potupu priznať svoju podriadenosť inému štátu a bola ochotná bojovať.
Chubilaj si uvedomoval, že za neúspechom jeho prvej výpravy neboli vojenské neúspechy, ale sila prírody a preto sa rozhodol vypraviť ďalšiu výpravu v roku 1281. Druhá výprava sa opätovne dostala až k japonským brehom, ale bola opätovne po siedmich týždňoch bojov zničená ďalším tajfúnom.
Zničenie mongolskej flotily zapôsobilo veľmi silne na vtedajších Japoncov. Náboženskí predstavitelia krajiny pripisovali ľahké víťazstvo nad Mongolmi nadprirodzeným silám, v ktorých priazni Japonsko, ako bohmi stvorená a vyvolená krajina prebýva. Víťazstvo nad Mongolmi upevnilo aj systém vojenskej vlády bakufu, pretože sa ukázalo, že iba ona dokáže zmobilizovať dostatočný počet bojovníkov a zdrojov na zastavenie zahraničnej invázie. V Japoncoch sa v dôsledku víťazstva posilnil pocit výnimočnosti a nacionalizmu namiereného voči ostatným národom východnej Ázie.
Pokles moci centrálnej vlády a rast moci regionálnych pozemkových vlastníkov
V období Kamakura sa v krajine začal proces úpadku centrálnej moci šogúnov a nárast vplyvu regionálnych vojenských vodcov, ktorí konali na svojom územi takmer nezávisle od vôle šogúna. Proces vzniku regionálnych centier moci, neskôr vyvrcholil v nasledujúcom období Muromači, v ktorom politická anarchia v krajine dosiahla vrchol. Šógun sa podobne ako cisár stal iba ceremoniálnou figúrkou bez reálneho politického vplyvu a moci.
Príčina politickej nestability v krajine spočívala v politike šogúna Minamoto no Joritoma, ktorý na posilnenie vlastnej moci v provinciách vytvoril funkciu šugoa, čiže miestneho vojenského náčelníka. Roku 1338 po neúspešnom pokuse cisára Go - Daiga o prinavrátenie plnej politickej moci cisárom a následnej politickej nestabilite, prevzal nástupíctvo rodu Hódžo rod Ašikaga. Silná centrálna vláda sa takmer vytratila a odteraz mali šugovia na svojich územiach väčšiu moc než šóguni. Moc šóguov spočívala v rodovom príbuzenstve rodín žijúcich na určitom území, z toho vyplývajúcej vzájomnej oddanosti a najmä vo veľkom pozemkovom vlastníctve. Šugovia, z ktorých neskôr vznikli daimjóvia sa obklopili veľkými armádami samurajských vazalov a boli neustále vo vojnovom stave s centrálnou autoritou. V neskoršom období boli šogúni rovnako bezmocní pred vojenskou mocou ako cisári a Japonsko sa postupne rozpadlo na takmer 400 nezávislých štátov vedených vojenskými veliteľmi.
Sournia
Sournia je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ján Móry
náhľad|Hotel Móry na Novom Štrbskom plese, rok 1910 náhľad|Hrob Jána Móryho v Banskej Bystrici
Ján Móry (Mory) (* 10. júl 1892, Banská Bystrica - † 5. máj 1978, Bratislava) bol hudobný skladateľ a pedagóg. Pseudonym: H. Tschirmer
Životopis
V roku 1902-1910 absolvoval katolícke gymnázium v Banskej Bystrici, školský rok 1905/1906 absolvoval na mariánskom chlapčenskom ústave v Budapešti. V rokoch 1910-1912 študoval na Vysokej škole obchodnej v Budapešti, potom bol na obchodnej praxi v Hamburgu, Berlíne a v ďalších miestach Európy a v zámorí. V hre na klavíri sa vzdelával 8 rokov u prof. Jakuba Scheinbergera v Banskej Bystrici, kompozíciu študoval u prof. Sándora Dobóa v Budapešti a 1921-1925 u Hermana Büchela v Berlíne. Do roku 1921 viedol rodinný obchod v Banskej Bystrici, ktorý predal súrodencom Klimovcom (potraviny Klimo na Námestí SNP č. 9). Najdlhšie pôsobil ako majiteľ hotelového areálu Móry na Novom Štrbskom Plese. Tu ho navštevovali popredné osobnosti kultúrneho a hudobného života - maliar Edmund Gwerk, skladatelia Alexander Albrecht, Béla Bartók, Viliam Figuš-Bystrý,Eugen Suchoň, Alexander Moyzes, speváci Marta Krásová, Josef Munclingr, Oldřich Nový, Štefan Hoza, manželia Sylvia a Rudolf Macudzinski, klavirista Michal Knechtsberger s manželkou Elenou, libretista jeho operiet Günther Bibo, generálny hudobný riaditeľ Hermann Büchel a mnohí ďalší. Spolu s manželkou Magdou tu usporadúval hudobné salóny, na ktorých obaja aj s hosťami koncertne účinkovali. Radiojournal Košice z nich vysielal priame prenosy, ktoré v knihe hostí Móryovci nazvali Radio Monte Móry.
V rokoch 1945-1960 učiteľ, potom riaditeľ Hudobnej školy v Spišskej Novej Vsi, napokon žil v Bratislave. Podnety pre hudobnú teóriu a prax získal od V. Figuša-Bystrého, s ktorým sa stýkal v Banskej Bystrici a vo Vysokých Tatrách.
Známou osobnosťou hudobného života ako tvorca zábavnej hudby na Slovensku sa stal v 20. a 30. rokoch 20. storočia. Piesne, operety, spevohry sa hrali okrem Slovenska aj v Česku a v Nemecku. Skladby sa nahrávali na gramofónové platne. Väčšina jeho operiet má charakter salónnych, konverzačných hier, kde sa uplatnili typické móryovské piesne a duetá, tance a ouvertúry. Je autorom dvanástich hudobno-javiskových diel, vyše dvesto piesní, komorných, orchestrálnych, sakrálnych a inštruktívnych skladieb. V Banskej Bystrici založil športový klub BAC so silným futbalovým mužstvom. Jeho pozostalosť je uložená v Literárnom a hudobnom múzeu v Banskej Bystrici.
3264 Bounty
3264 Bounty je planétka s priemerom 24 km, ktorú objavil K. Reinmuth 7. januára 1934.
Judith Szűcsová
Judith Szűcsová (maď. Szűcs Judith, * 15. august 1953, Budapešť, Maďarsko) je maďarská speváčka a umelkyňa.
Životopis
Je najmladšia z piatich súrodencov. Rodina Szűcsovcov nebola majetná, ale Juditu rodičia zapísali na hudobnú základnú školu, kde sa vyučovala hudba a spev podľa systému Zoltána Kodálya. Z hudobných nástrojov si vybrala klavír. Už ako malá spievala v kapele so svojim otcom a bratmi.
V roku 1966 založila s bratom Antalom Gáborom Szűcsom, v rodnom predmestí Budapešti - Sashalom, skupinu Szivárvány. Hrali hity vtedajšej doby.
V roku 1969 debutovala v Maďarskom rozhlase s ľudovou piesňou Aludj, édes.
Počas štúdia na strednej škole spievala v speváckych zboroch, napríklad v druhej polovici šesťdesiatych rokov vo formácii Tavasz ´67, s ktorou vystúpila aj v národnej súťaži talentov a od roku 1970 spievala a hrala na organe aj v prvej maďarskej dievčenskej skupine Beatrice.
V roku 1972 vyhrala súťaž talentov Kto čo vie? v dvoch speváckych kategóriách. V kategórii „zborový spev“ s kolegyňami a v kategórii „tanečná hudba“, v ktorej si pripravila pesničku Mária Magdaléna z muzikálu Jesus Christ Superstar. Na Festivale tanečnej piesne v roku 1972 zaujala pesničkou Szólj rám, vagy kiabálj. Jej mentorkou bola v tom čase slávna maďarská diva Edit Domján. Začali pre ňu písať pesničky renomovaní autori ako napríklad Gábor Ihász, Ottó Schöck, Victor Máté a brat Antal Gábor Szűcs.
V roku 1977 vystúpila na maďarskom festivale Metronóm s pesničkou Táncolj még! (doslova Tancuj ešte!), ktorá mala aktuálny a moderný funkový podklad, chytľavú melódiu a v texte dievčenskú rebéliu. Napísal ju pre ňu jej vtedajší partner, maďarský spevák a skladateľ s albánskymi koreňmi Gjon Delhusa. Pesnička Táncolj még! vzbudila záujem verejnosti a vydavateľstva Hungaroton-Pepita. Odvtedy ju Maďari nazývali „maďarská diskokráľovná“ a v bývalej NDR, kde bola známa tiež od roku 1977, ju po drážďanskom festivale populárnej hudby (Internationales Schlagerfestival Dresden '77) oslovilo pre spoluprácu hudobné vydavateľstvo Amiga. Neskôr, pri jej prvom významnom vystúpení v revuálnom programe Ein Kessel Buntes, kde pravidelne vystupovali hviezdy nielen z Východného bloku, ale aj zo Západnej Európy, ju už v roku 1980 Frank Schöbel uviedol titulom „Disco Lady“. Tento program sa vysielal vo väčšine východoeurópskych krajín.
Zahraničná kariéra
Po úspechu pesničky Táncolj még! vyšiel speváčke v nasledujúcom roku rovnomenný album s trinástimi pesničkami a v priebehu niekoľkých dní sa stal zlatým. Speváčka dostala možnosť nakrútiť polhodinovú televíznu show v Maďarskej štátnej televízii, ktorú vzápätí odvysielali takmer vo všetkých krajinách Východného bloku.
Necelé dva roky po vydaní prvej veľkej platne, v roku 1980, už patrila medzi popredných východoeurópskych spevákov, ktorých pozývali do veľkých hudobno-zábavných programov vtedajšej východonemeckej televízie, ako aj na koncerty a vystúpenia v bývalej NDR, vo vtedajšom Česko-Slovensku, krajinách bývalého Sovietskeho zväzu, až po Kubu.
V roku 1978 predstavil maďarský stánok európskeho festivalu a výstavy populárnej hudby MIDEM v Cannes dve jej pesničky, You're Gonna Stay a Dance Me, a v nasledujúcom roku (1979) už spievala na galakoncerte MIDEM v Cannes osobne. Po úspešnom vystúpení jej ponúkli spoluprácu firmy K-Tel a EMI Electrola. Výsledkom spolupráce so švajčiarskou pobočkou vydavateľstva K-TEL boli funkové pesničky Mammy Good Night a Forever, ktoré vyšli na platniach „Disco Mania“ a „Disco Action“ ešte v roku 1979. Napísal ich pre speváčku skladateľ Victor Burghardt. V tom čase si Judit Szűcs na žiadosť švajčiarskej firmy zmenila meno na umelecké JUDITH. Zo spolupráce s vydavateľstvom EMI Electrola vzišlo niekoľko nemeckých šlágrov, a podľa aktuálnych zvukových trendov prearanžovali jej maďarské pesničky, ktoré Judith naspievala s nemeckým textom.
Rozbiehajúca sa kariéra v Západnej Európe napokon v tých rokoch zlyhala na socialistickej byrokracii. Kvôli zdĺhavému vybavovaniu víz nestihla vystúpenia, na ktoré bola pozvaná, preto nemohla spropagovať svoje pesničky. Západní Nemci na ňu napriek tomu nezabúdali. Záujem o spoluprácu s ňou prejavil aj Frank Farian, manažér skupiny Boney M, a tak jej napísal niekoľko pesničiek autor Giorgio Sgarbi, ktorý písal v tom čase pre veľmi populárne skupiny Eruption a už spomenutú Boney M. Preto aj v prvej polovici osemdesiatych rokov natočila Judith v Západnom Nemecku pesničky ako napríklad Am Morgen eines neuen Tages, Deine Stadt ist mir fremd a iné.
Súkromie
V roku 1984 nakrútila v Rakúsku pesničku a videoklip so spevákom Bilgerim. V tom čase spoznala Csabu Fülöpa, textára skupiny Dinamit, v ktorej predtým hral jej brat, gitarista Antal Gábor Szűcs. Po niekoľkých mesiacoch sa Judith Szűcsová a Csaba Fülöp zosobášili. V januári 1985, už ako tehotná, koncertovala na Kube, so sprievodom hudobníkov skupiny Skorpió. V máji dokončila siedmy album Tudod, a tiéd vagyok (doslova Vieš, som tvoja) a 17. júna porodila dcéru Tímeu Ritu Fülöp. Po desiatich rokoch sa manželia rozviedli.
Jubilejný rok
Medzi jej najväčšie hity posledných rokov patria Mit tegyek hogy érezd a Elvarázsoltál, ku ktorým vznikli aj videoklipy. Pesničku Elvarázsoltál naspievala Judith aj v ruštine a v angličtine a k obom jazykovým verziám boli natočené aj videoklipy.
Ostatné roky
V roku 2008 dostala Judith Szűcsová prestížnu cenu Prima za celoživotné dielo. V roku 2010 vyšla v Maďarsku v spolupráci s predchádzajúcim vydavateľstvom Warner-Magneoton kolekcia najkrajších milostných pesničiek speváčky z rokov 19982010 ako 21. album Szerelmeim (doslova „Moje lásky“).
Single vydané v bývalej NSR (výber)
Vydavateľstvo Emi Electrola
Spolupracovníci
Gábor Ihász, Ottó Schöck, Victor Máté, S. Pál Gábor, Antal Gábor Szűcs, Gjon Delhusa, Emil Lámer, Gyula Papp, Iván Rusznák, Tibor Nagy, István Lerch, Mátyás Várkonyi, János Bródy, Róbert Szikora (Bob Lanky), Géza Pálvölgyi, Imre Sereg, Csaba Bogdán, József Szontág, Péter Garam, András Trunkos, Tamás Mihály, János Voga, Norbert Szűcs, Béla Jankai, János Menyhárt, Gábor Závodi, Tamás Török, Tamás Toldi a Viktor Rakonczai.
Bodva
300px|thumb|vpravo|Bodva ústi do Slanej náhľad
Bodva je rieka na juhu východného Slovenska, vytvára veľký oblúk na území okresu Košice-okolie. Je ľavostranným prítokom Slanej, do ktorej ústi na území Maďarska pri obci Boldva. Celková dĺžka toku je, z toho na území Slovenska , plochu povodia a priemerný prietok /s (štátna hranica). Bodva je tokom IV. rádu a priemerná lesnatosť povodia na území Slovenska je 40%. Je to vrchovinovo-nížinný typ rieky.
Judith Szűcsová
Spolupracovníci
Iván Szenes, Dusán Stevanovity, Gábor Várszegi, Géza Szabó, István S. Nagy, Gábor Ihász, Gjon Delhusa, Károly Frenreisz, Henrik Schönthal, Ágnes Ráti, Ferenc Demjén, Róbert Szikora, Zsuzsa Szikora, Csaba Fülöp, Tamás Papp, Gábor Nagy, Tamás Mihály, János Voga, Edit Szigeti, Gábor Závodi, Tamás Török, Gábor Duba, Péter Hatos, Tibor Miklós a Attila Valla.
Color (1978), Dinamit (1979), Neoton Família (1980), M7 (1981), Fregoli (1982), R-Go (1983), Új Skorpió (1985). V neskorších rokoch si prizývala najlepších hudobníkov, či už na nakrúcanie albumov, alebo na koncertné turné, ale takmer nikdy nechýbal jej brat, vynikajúci gitarista Gábor Antal Szűcs. V osemdesiatych rokoch nahrávala Judith Szűcsová svoje albumy na tú dobu v svetovo vybavenom štúdiu skupiny Omega, a to až na albumy Meleg az éjszaka (1980), Ilyen ma egy lány (1981) a Szeverevetlevek (1983), ktorého hudobný podklad nahrala a celý produkovala skupina R-GO s jej frontmanom Róbertom Szikorom.
Bodva
Prameň, geológia a geomorfológia
Bodva pramení juhozápadne od obce Štós na styku permských masívnych metapieskovcov rožňavského súvrstvia a permských metaryolitov, metadacitov a ich vulkanoklastík jasovského a bučínskeho súvrstvia, v geomorfologickom celku Volovské vrchy, podcelku Pipitka, v severovýchodnom svahu Osadníka zvanom Tri chotáre, v nadmorskej výške , pričom počas celého svojho toku v úseku Osadník – slovensko-maďarská štátna hranica prekonáva celkový výškový rozdiel 813 m. náhľad|303x303bod|Prameň Bodvy
Volovské vrchy, Pipitka
Od prameňa tečie najprv na severovýchod cez Chotárnu dolinu, kde priberá niekoľko prítokov zľava, oblúkom sa stáča na východ, následne znovu na severovýchod a preteká dolinou Čierna Moldava. Zľava potom priberá Štósky potok, stáča sa na východ a rozširuje svoje koryto. Sprava priberá prítok z doliny Žalobka, z ľavej strany Porču a napája malú vodnú nádrž. Pri niekdajšej horárni Mexiko opúšťa Volovské vrchy a v ďalšom priebehu tečie územím Medzevskej pahorkatiny v Košickej kotline, a zároveň tvorí severozápadnú hranicu tohto podcelku.
Košická kotlina, Košická rovina
Bodva opúšťa Medzevskú pahorkatinu už v intraviláne obce Moldavu nad Bodvou, a pokračuje rovinatým územím Košickej roviny cez Budulov a opäť mení smer toku, najprv na juhozápad popri obci Peder. Zľava priberá svoj najvýznamnejší prítok, Idu, a prudko sa stáča na sever. Preteká okolo vápencového výbežku pod obcou Žarnov a opätovne prudko mení smer toku na západ, z ľavej strany sa oddeľuje koryto Starej Bodvy tečúce ďalej súbežne a rieka pokračuje novým napriameným korytom, pričom priberá Drienovec sprava. Neďaleko obce Turňa nad Bodvou sa otáča na juhozápad, sprava priberá Turňu a následne sa zľava spája s korytom Starej Bodvy. Tečie okrajom obce Hosťovce, a po prekonaní celkového výškového rozdielu 736 m (od prameňa) napokon opúšťa územie Slovenska v nadmorskej výške.
Maďarsko
Pokračuje na území Maďarska, kde z juhu obteká vápencovú planinu Alsó-hegy, ktorá významne dotuje podzemnými krasovými vodami jej tok prostredníctvom viacerých dôležitých vyvieračiek. Najvýznamnejšími prítokmi na území Maďarska sú Ménes-patak sprava a Rakaca zľava.
Povodie Bodvy podľa prítokov (v smere toku)
Bodva (len na území Slovenska; P – pravostranný prítok, Ľ – ľavostranný prítok)
Gillancourt
Gillancourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Frederic C. Hamilton Building
Frederic C. Hamilton Building je jedna z budov Denver Art Museum (Denverského múzea umenia). Nachádza sa v Denveri v štáte Colorado v USA. Architektom bol Daniel Libeskind. Dokončenie výstavby: 2006, sprístupnenie verejnosti: 6. októbra 2006. thumb|350 px|right|Frederic C. Hamilton building
Projekt
Múzeum umenia v Denveri bolo v roku 2006 rozšírené o prístavbu budovy Frederica C. Hamiltona (Frederic C. Hamilton Building), ktorej autorom je architekt Daniel Libeskind. Nová budova je situovaná priamo južne od dvojvežovej North Building (severná veža), navrhnutej architektom Giom Pontim a James Sudler Associates, pričom susedí s Denverskou verejnou knižnicou navrhnutou Michaelom Gravesom. Prvá veľká prístavba pôvodného múzea bola realizovaná ešte v 1961, kedy sa jej vybavenosť takmer zdvojnásobila. Druhý proces rozširovania sa začal v roku 1999, kedy bola vyhlásená súťaž na dostavbu existujúcej budovy múzea. Dvojčlenná komisia vybrala tri víťazné návrhy architektov: Arata Isozakiho, Thomasa Mayneho a Daniela Libeskinda, ktorí sa podieľali na intenzívnych workshopoch a prezentovali svoje návrhy spoločnosti. Daniel Libeskind bol vybraný vďaka svojej energii, charizme, vízii a skúsenosti s projektmi občianskych stavieb, vrátane židovského múzea v Berlíne. Libeskinodv inovatívny dizajn často súvisí s mestským prostredím a mestským životom. " Inšpiroval som sa svetlom a geológiou Skalnatých hôr, predovšetkým však otvorenosťou ľudí v Denveri." tvrdí Libeskind. Pri navrhovaní Hamilton building Libeskind spolupracoval s Davis Partnership Architects v Denveri. Vychádzajúc z počiatočnej Libeskindovej idei geometrickej hravosti - dve línie sa tlačia k sebe bez toho, aby sa vzájomne dotkli - použili architekti skice, počítačové trojdimenzionálne modelovanie a animácie na zdokonalenie výsledného tvaru budovy.
Architektúra
Hamilton building je budova geometricky silne abstraktná, celková hmota stavby je akoby roztrieštená do jednotlivých prvokv vzájomne vytvárajúcich dynamický objekt. Do popredia sa dostáva pre Libeskinda príznažný dekonštruktivistický prístup, ktorý sa prejavuje v stavbe zvonku i zvnútra. Objekt sa dvoch častí rozrastá smerom na sever k štyrom ostrým geometrickým hmotám pokrytým titánovým plášťom. Tieto majú v sebe odrážať kryštály skál a vrcholov blízkych Skalnatých hôr. Ostrá konzolová sekcia budovy vybieha krížom cez ulicu smerom k North Building ponad neuzavretý sklooceľový most spájajúci dve štruktúry. Most taktiež umožňuje prístup k novému Duncan pavilónu, prípadnému vonkajšiemu/vnútornému priestoru. Z pavilónu majú návštevníci možnosť vidieť hory i panorámu Denveru.
Sekcie
Celkovo je budova rozdelená do ôsmich sekcií, v ktorých sú zastúpené rôzne funkčné a tematické náplne. Sú to: architektúra, dizajn a grafika, ázijské umenie, moderné a súčasné umenie, pôvodné umenie ( oceánske, africké a umenie amerických indiánov), tzv. New world (predkolumbijské a španielske koloniálne umenie), maľba a socha (európska a americká), západné umenie a textilné umenie. Celkovo kolekciu galérie tvorí približne 55 000 umeleckých prác a objektov. V podzemnej časti je situované veľké auditórium, objekte dominujú taktiež rozsiahle priestory átria.
Návštevníci vchádzajú do budovy cez vstupný informaćný priestor, po ktorom nasleduje 36,5 metrov vysoké El Pomar atrium, ktoré zvýrazňuje dramatickosť naklonených stien, rovnako ako svetlík a schodisko, ktoré kopírujú steny tak, aby umožnili jednoduchý vstup do jednotlivých galérií. Hlavný vestibul taktiež poskytuje vstup do galerijnej predajne i do 280 miestneho auditória. Prídavné dvojpodlažné auditórium je situované v dvojúrovňovej galérii súčasného a moderného umenia. Galerijné priestory zahŕňajú aj vonkajšiu záhradu so skulptúrami. Projekt okrem samotnej budovy múzea rieši i priestor pre 1000 parkovacích miest, ktoré zahŕňajú taktiež potreby navrhnutých obytných a obchodných priestorov.
Urbain Le Verrier
Urbain Jean Joseph Le Verrier (* 11. marec 1811, Saint-Lô, Francúzsko – † 23. september 1877, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky astronóm a matematik, špecializujúci sa na nebeskú mechaniku.
Le Verrier je známy svojím objavom planéty Neptún, ktorý vykonal iba s použitím znalostí nebeskej mechaniky a poznámok z astronomických pozorovaní. Na radu Araga, vykonal výpočty, a objasnil tým odchýlky v pohybe planéty Urán po svojej dráhe. Keďže už v tom čase kolovali dohady, že Urán môže rušiť pri obehu nejaká neznáma planéta, podujal sa Le Verrier vypočítať približné miesto, kde by sa mala nachádzať. V rovnakom čase sa o to pokúšal aj John Couch Adams, vtedy neznámy anglický študent. Len čo Le Verrier dokončil svoje výpočty, zaslal ich do Berlínskej hvezdárne nemeckému astronómovi Gallemu. Ten planétu našiel v súhvezdí Vodnár, asi jeden stupeň od miesta predpovedaného výpočtami. Le Verrier vedel totiž o presných mapách oblohy, na ktorých pracoval Bessel a vedel, že podľa nich sa hľadaná planéta (hviezdna veľkosť asi 8 mag.) ľahšie nájde, ako pomocou starých nepresných a neúplných máp. Adamsov neúspech bol podmienený hlavne tým, že chýbali presné mapy oblohy a o jeho prácu nejavil jeho profesor záujem.
Le Verrier sa zaoberal aj dráhovými poruchami Merkúra. Takisto, ako v prípade Uránu, vyslovil názor, že ich spôsobuje neznáma planéta obiehajúca medzi Merkúrom a Slnkom predbežne nazvaná Vulkán. Pozorovania, ktoré nasledovali, nepotvrdili žiadnu planétu v tejto oblasti. Celý problém sa podarilo objasniť v roku 1915 Albertovi Einsteinovi sformulovaním svojej všeobecnej teórie relativity.
Le Verrier získal v rokoch 1868 a 1876 Zlatú medailu Kráľovskej astronomickej spoločnosti
Meno Le Verrier dostali 2 krátery na Mesiaci a Marse, prstenec okolo Neptúna a asteroid 1997 Leverrier.
Maniema
Maniema je provincia Konžskej demokratickej republiky. Susedí s provinciami Province orientale, Kasaï-Oriental, Katanga, Sud-Kivu, Nord-Kivu.
Administratívne členenie
Provincia Maniema sa delí na 1 mesto a 7 Území:
Pin (vývod)
Pin (z angl. špendlík) je - v slovenčine slangový - výraz pre vývod elektronickej súčiastky, obvykle integrovaného obvodu.
U väčšiny druhov puzdier integrovaných obvodov vzniká pin vytvarovaním predpripraveného rámu z tenkého plechového rámu (angl. wireframe), na ktorý sa upevňuje a kontaktuje samotný čip.
Popis významu jednotlivých pinov integrovaného obvodu alebo konektora sa označuje výrazom pinout.
Tehla
Tehla môže znamenať:
Leliansky les
Leliansky les alebo Kováčovské kopce - sever je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Dunajské luhy.
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Leľa a Chľaba v okrese Nové Zámky v Nitrianskom kraji, v pohorí Burda. Územie bolo vyhlásené alebo novelizované v roku 1966 na rozlohe 198,7400 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''Severná časť Kováčovských kopcov - plošina a svahy do užľabín. Územie reprezentuje lesné typy dubového a bukovo-dubového stupňa - dôležitý doklad výskytu buka v skupine lesných typov bukových dúbrav v najnižšej polohe nášho štátu a najteplejších území.''
Frico Motoška
Frico Motoška (v literatúre aj po menom Miroslav, pokrstený ako Fridrich Andrej) (* 30. november 1891, Banská Bystrica - † 21. jún 1956, Buenos Aires) bol sochár.
Životopis
Roku 1906-1909 sa vyučil v dielni rezbára čes. pôvodu J Krauseho v Banskej Štiavnici, 1910-1914 študoval na umeleckopriemyselnej škole v Budapešti. Roku 1914 bol prijatý na výtvarnú akadémiu, 1919-1923 na AVU v Prahe. Pre zranenie v 1. svetovej vojne pracoval iba ľavou rukou. Žil a tvoril v Bratislave a na rôznych miestach v Európe, roku 1948 sa vysťahoval do Argentíny. Reprezentant konzervatívnejšieho prúdu slovenského medzivojnového sochárstva. Autor monumentálnej sochy M. R. Štefánika v Clevelande, pomníkov, pamätníkov, komorných prác vychádzajúcich zo slov. bájoslovia. Diela sú v zbierkach Galérie hlavného mesta Bratislavy a v Etnografickom ústave SNM v Martine. V 20. - 30. rokoch sa zúčastnil na viacerých výstavách.
Skýtske jazyky
Skýtske jazyky môže byť:
Skýtčina
Skýtčina môže byť:
3233 Krisbarons
3233 Krisbarons je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 9. septembra 1977.
Trèbes
Trèbes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 5416 obyvateľov (2009).
Mužská dvojhra na Movistar Open 1998
Mužská dvojhra na Movistar Open 1998 sa hrala ako súčasť Movistar Open 1998 od 9. do 16. novembra 1998. Titul získal Španiel Francisco Clavet, ktorý vo finále porazil Maročana al-’Ajnáwího 6-2 6-4. Bol to jeho siedmy titul v dvojhre na okruhu ATP.
Sacavém
thumb|right|Sacavém znak
3265 Fletcher
3265 Fletcher je planétka s priemerom 29 km, ktorú objavil K. Reinmuth 9. novembra 1953.
Jimmy Jam a Terry Lewis
Jimmy Jam a Terry Lewis je skladateľské a produkčné duo.
Spolupracovali s hudobníkmi ako The Time, Prince, Janet Jackson, The SOS Band, Cherrelle, Alexander O'Neal, Mariah Carey, Mary J Blige, New Edition, Captain Rapp, Karyn White, a inými.
Taillet
Taillet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Jimmy Jam a Terry Lewis
Produkcia
Nasledujúce piesne produkované duom Jimmy Jam & Terry Lewis sa dostali na 1. priečku Hot 100, popového rebríčku Billboard.
Taillet
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lipovský park
Lipovský park je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Dunajské luhy.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Lipová v okrese Nové Zámky v Nitrianskom kraji. Územie bolo vyhlásené alebo novelizované v roku 1984 na rozlohe 3,4320 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Ochrana historického parku v Lipovej.
Gillaumé
Gillaumé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Martin Vozdecký
Martin Vozdecký (* 11. máj 1978, Zlín) je český hokejista hrajúci na poste útočníka. Meria 180 cm a váži 86 kg (2006).
Klubový hokej
Rodák zo Zlína, najvyššiu súťaž prvýkrát okúsil v drese Vsetína. Sezóny 2000/01 až 2003/04 odohral v Martine, okrem ročníka 2002/03, kedy pôsobil v Žiline a opäť vo Vsetíne. Od sezóny 2004/05 pôsobil štyri roky v klube slovenskej extraligy HK Dynamax Nitra, ročník 2007/08 dohral v tíme nemeckého druholigistu EV Ravensburg. Sezónu 2008/09 začal v klube HKm Zvolen, ale už po šiestich zápasoch odišiel a vrátil sa na Moravu, kde v súčasnosti pôsobí v tíme HC Havířov.
Zaujímavosti
Martin Vozdecký je slobodný. Prezývajú ho Vozďa. Ako svoj hráčsky vzor uviedol spoluhráčov Vladimíra Vlka a Jozefa Mihalika. Za jeho najväčšiu kvalitu možno označiť rýchlosť a prehľad v hre, naopak slabinou sú časté kolísavé výkony.
Koga (plachetnica)
250px|náhľad|Koga Koga je nemecká obchodná plachetnica z 13.–15. storočia.
Vznikla z frízskej hoggy a anglickej kogy, od ktorých prevzala aj zadné plutvové kormidlo, ktoré je zavesené v strede za kormou. Pôvodne mala iba jeden sťažeň a čeleň, ktorý bol predĺžením predného väzu. Na sťažeň sa pripevňovala veľká rahnová plachta.
Kogy dosahovala dĺžku 40 m, šírku 13 m a ponor 3 m. Mali nosnosť až 950 ton. Mali pomerne malú rýchlosť. Na prove a na korme kogy boli vysoké nástavby, v ktorých boli neskôr umiestnené delá. Z kogy sa vyvinuli vrátovce, väčšie kogy s bočnými vrátami pre kone križiakov, ktoré pojali 200 koní.