cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Česko-slovensko-poľský spor o Oravu a Spiš
1938
Poľská vláda odovzdala svoje územné požiadavky nie do Prahy, ale priamo do Bratislavy. Týkali sa územia v okolí Čadce, časti tatranských lesov, Javoriny, Pienín na Dunajci, rieky Poprad a ďalších miest, s celkom približne 6000 obyvateľmi. Slovenská autonómna vláda poľskú nótu odmietla a navrhla rokovania na základe etnického princípu. Nasledovalo poľské ultimátum a autonómna slovenská aj česko-slovenská vláda, ktoré v tom čase stáli pred vyriešením územných sporov s Maďarskom, hrozbe použitia sily ustúpili. Česko-slovenská strana sa vzdala možnosti riešiť spor cestou plebiscitu a bola vytvorená delimitačná komisia na určenie priebehu hraníc. Česko-slovenských zástupcov v delimitačnej komisii vymenovala slovenská autonómna vláda. Komisia pracovala v nepriateľsky ladenom prostredí, za spontánnych, ale aj organizovaných protestov miestneho obyvateľstva proti pripojeniu k Poľsku.
24. novembra 1938 zaútočil v Oravskom Podzámku zhromaždený dav kamením na autobus s poľskou delegáciou a poľská vláda obratom oznámila, že v záujme zabezpečenia pokoja bude sporné územie obsadené poľskou armádou. Nasledujúceho dopoludnia zahájila Samostatná operačná skupina „Sliezsko“ poľskej armády vstup do Čadčianska, stráženého zosilnenou obranou česko-slovenskej armády. Nastali urputné ústupové boje so zapojením delostrelectva a bombardérov. Ďalší deň bola oblasť obsadená poľským vojskom. K podobnému stretu došlo v blízkosti Javoriny. 30. novembra 1938 bol podpísaný delimitačný protokol. Česko-Slovensko stratilo na slovensku územie o celkovej rozlohe 226 km2 so 4280 obyvateľmi. Poľské úrady začali na anektovanom území vykonávať násilnú asimiláciu obyvateľstva. Poľština bola zavedená ako jediná úradná reč a príslušníci slovenskej inteligencie boli z územia vysídľovaní.
Spor v období druhej svetovej vojny
Po vyhlásení samostatného Slovenského štátu sa začalo Slovensko po boku svojho nemeckého spojenca pripravovať na znovuzískanie území odstúpených Poľsku. V auguste 1939 prekročila nemecká armáda rieku Váh a premiestnila sa pod Oravu, Spiš a Tatry. Na slovensku začala protipoľská kampaň a začali otvorené prípravy na vojnu. Do slovenskej armády boli povolané záložné ročníky a Hlinkove gardy posilnili slovenské pohraničné jednotky. Množili sa pohraničnej incidenty, slovenskí gardisti prepadli tunely pri Mostoch u Jablunkova (vtedy súčasť poľského záboru na Těšínska v roku 1938) a Lupkova. 22. augusta 1939 sa v Bratislave konala mohutná protipoľská demonštrácia s požiadavkou návratu Slovensko-poľskej hranice na starú zemskú hranicu uhorsko-haličskú, ktorá vyvrcholila protižidovskými útokmi. V noci toho istého dňa sfanatizovaný dav zdemoloval byt poľského veľvyslanca v Bratislave. thumb|left|220px|Mapka správneho rozdelenia [[Slovenská republika (1939 – 1945)|Slovenského štátu, vrátane oblastí Oravy a Spiša, anektovaných Slovenským štátom po invázii do Poľska]] 1. septembra 1939 zavčas ráno započal nemecký útok na Poľsko. Na úseku nemeckého armádneho zoskupenia "Juh", kde útočila 14. nemecká armáda generála Lista, zaútočila aj slovenská poľná armáda „Bernolák“ o sile troch divízií a jednej rýchlej skupiny (celkom bolo zmobilizovaných 51306 mužov). Zo slovenských letísk štartovali lietadlá Luftwaffe, bombardujúce Krakov a Varšavu. Bojov sa zúčastnili aj tri slovenské letky - 39. a 45. stíhacia letka a 16. pozorovacia letka. Na poľskej strane naopak bojovala Légia Čechov a Slovákov, ktorá sa v Poľsku sformovala ako súčasť česko-slovenského zahraničného odboja. 18 vojakov slovenskej armády padlo, 46 bolo ranených a 11 bolo nezvestných. Po ukončení bojov sa v Zakopanom sa konala prehliadka slovenských vojsk.
21. novembra 1939 bola podpísaná Slovensko-nemecká zmluva o vzájomných hraniciach a sporné územia Oravy a Spiša (vrátane územia pririeknutého Poľsku v roku 1920) sa stali súčasťou Slovenského štátu. Slovensko tak získalo územie o rozsahu 770 km2 s 34509 obyvateľmi. Konečná delimitácia hraníc prebehla v rokoch 1941 až 1943.
Po druhej svetovej vojne
Po druhej svetovej vojne stálo Česko-Slovensko primárne na pozícii zachovania svojich predmníchovských hraníc, preto tiež nenárokoval tú časť Oravy a Spiša, ktorú Slovenský štát anektoval v roku 1939. 20. mája 1945 bola v Trstenej podpísaná dohoda o vrátení týchto území Poľsku a nasledujúceho dňa česko-slovenská pohraničná stráž ustúpila na predmníchovské česko-slovenské hranice. Obyvateľstvo odstúpeného územia proti jeho odovzdaniu Poľsku protestovalo a prialo si zostať na Slovensku. Poľská správa bola na vypratanom území zavedená začiatkom júla 1945. Na niekoľkých miestach došlo k zrážkam poľských a slovenských milícií, situáciu upokojil až príchod poľského vojska 17. júla 1945. Podľa slovenských prameňov na Slovensko v tom čase z vyprataného územia odišlo asi 15 000 miestnych obyvateľov.
Po druhej svetovej vojne začalo Poľsko opäť požadovať pripojenie aj česko-slovenského Těšínska k Poľsku. Hlavným argumentom Poľska bola požiadavka na vytvorenie poľského národnostne homogénneho štátu, ktorý by (po tom, čo bolo Poľsko nútené odstúpiť Sovietskemu zväzu veľkú časť svojich východných území, osídlených bielorusmi a ukrajincami) vo svojich hraniciach zahŕňal všetky oblasti osídlené Poliakmi. V dôsledku posunu hraníc Poľska na Odru a Nisu vznikli súčasne ďalšie česko-slovensko-poľské spory o bývalé nemecké územie Kladska, Hlubčicka a Ratibořska, na ktorých žila česká menšina, ale ktoré Sovietsky zväz odovzdal do správy Poľsku. Po mnohých bezvýsledných rokovaniach bola nakoniec na zásah Sovietskeho zväzu v roku 1947 podpísaná medzi Česko-Slovenskom a Poľskom zmluva o priateľstve a vzájomnej pomoci. Podpis zmluvy ukľudnil situáciu, aj keď vzájomné napätie pretrvávalo.
Ukončenie sporu
Všetky česko-slovensko-poľské pohraničné spory, teda aj spor o Oravu a Spiš, s konečnou platnosťou ukončila Zmluva medzi Česko-slovenskou republikou a Poľskou ľudovou republikou o konečnom vytýčení štátnych hraníc, podpísaná vo Varšave 13. júna 1958. Táto zmluva bola 17. októbra 1958 ratifikovaná Národným zhromaždením Česko-slovenskej republiky, a to ústavným zákonom č. 62/1958 Zb. o konečnom vytýčení štátnych hraníc s Poľskou ľudovou republikou. Platnosť zmluva nadobudla 14. februára 1959.
Iveta
Iveta je ženské krstné meno. Pôvodne francúzske meno Yvetta je zdrobneninou mena Yvonne odvodené od staronemeckého slova iwa s významom „tis“. Meniny na Slovensku má 27. mája. K októbru 2000 bolo na Slovensku podľa Registra obyvateľov Ministerstva vnútra SR 32 757 nositeliek mena, čo predstavovalo 19. najfrekventovanejšie ženské meno.
Karlovo náměstí (stanica pražského metra)
Karlovo náměstí je stanica metra v Prahe na linke B. Nachádza sa pod ulicou Václavská v štvrti Nové Město neďaleko rovnomenného námestia. Bola otvorená 2. novembra 1985.
Charakteristika stanice
Karlovo náměstí je podzemná trojlodná razená stanica. Založená je v hĺbke a je  dlhá vrátane technologického zázemia. Bola vybudovaná s plnou dĺžkou stredného tunela, čiastočne pokračujúceho aj mimo nástupišťa.
Obklad stien tvoria sklenené tvarovky umiestnené na fólii béžovej farby, ktoré sú typické v iných odtieňoch pre úseky metra I.B, II.B a III.B. Podobné tvarovky, ale trochu väčšie, boli použité aj v stanici Jinonice. Steny v prestupoch sú obložené iba bezpečnostným sklom CONNEX (podobným ako takmer na celej linke B).
Vestibuly
Stanica má dva vestibuly spojené s nástupišťom eskalátorovými tunelmi s eskalátormi sovietskeho typu. Severný vestibul je podzemný s piatimi výstupmi. Nachádza sa zhruba uprostred Karlovho námestia a umožňuje prestup na električkové spoje. Pri výstavbe multifunkčného objektu, ktorý sa nachádza nad ním, musel byť na začiatku 21. storočia dočasne uzavretý a prešiel rekonštrukciou.
Druhý vestibul je tiež podzemný a nachádza sa pod Palackého námestím. Je to pozdĺžna hala s rozmermi 95 x. Nadväzuje na neho plynule chodba do Zítkových sadov.
História stanice
Výstavba stanice, ktorá prebiehala v rokoch 1979 až 1985 stála 711 miliónov Kčs, čo bolo najviac z celého úseku I.B. Vzhľadom na to, že išlo o stanicu s dvoma výstupmi, dvomi strojovňami eskalátorov a s východmi, umiestnenými zložitejšie ako u iných staníc, sú tieto náklady pochopiteľné.
Povodne v roku 2002
Aj stanice Karlovo náměstí bola zatopená päťstoročnou vodou v roku 2002 (pri vniknutí prúdu vody boli až sem odplavené sklenené šošovky zo stanice Náměstí Republiky) a musela byť na jeseň roku 2002 rekonštruovaná. To znamenalo po vyčerpaní vody kompletnú výmenu všetkej elektrotechniky, obkladov horných častí všetkých troch lodí, t. j. dosiek typu Ecrona za smaltované plechy a dôkladnú kontrolu a vyčistenie eskalátorov. Na rozdiel od iných staníc tu boli zachované žlté valcové združené nosiče osvetlenia. Odstránené však boli typické sodíkové výbojky osvetľujúce vrchné časti bočných lodí. Spolu zo stanicou Anděl tu bola spustená kyvadlová prevádzka už 9. decembra 2002, ale iba s výstupom na Karlovo náměstí, výstup na Palackého náměstí bol otvorený až 12. marca roku 2003.
V roku 2006 boli zrekonštruované krátke eskalátory na výstupe zo stanice a aj niektoré umiestnené priamo vo vestibuloch. Pôvodné schody československej výroby značky Transporta nahradili modernejšie vyrobené v Západnej Európe.
Adamantán
Adamantán (systematický názov: tricyklo[3.3.1.13,7]dekán; sumárny vzorec C10H16) je nasýtený tricyklický uhľovodík, ktorý bol izolovaný v roku 1933 z hodonínskej ropy.
Charakteristika
Adamantán je tuhá kryštalická látka. Je bezfarebná a zapácha ako gáfor.
Má vysokú teplotu topenia (268 °C). Je nepatrne rozpustný vo vode a je veľmi stabilný vďaka svojej stoličkovej konformácii.
Stavba molekuly sa zhoduje s kryštalickou mriežkou diamantu.
Výroba a význam
Dá sa pripraviť z cyklopentadiénu. Jeho deriváty sa využívajú pri výrobe liekov a aj v polyméroch, ktorým dodáva jeho špecifické vlastnosti.
Levické rybníky
Levické rybníky je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Ponitrie.
Nachádza sa v katastrálnom území mesta Levice v okrese Levice v Nitrianskom kraji. Územie bolo vyhlásené alebo novelizované v roku 1974 na rozlohe 91,8300 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Chránené územie je vyhlásené za účelom ochrany vodného vtáctva a vodných biocenóz na vedeckovýskumné ciele.
Benjamín Vomáčka
Benjamin Vomáčka (* 27. jún 1978) je český futbalový obranca.
Klubová kariéra
Prvý ligový štart si Benjamin pripísal v roku 1995, keď ako 17 ročný nastúpil za Liberec. V Česku obliekal do roku 2002 ešte dresy tímov Bohemians 1905 a FC Viktoria Plzeň. Zahraničná kariéra Vomáčku začala dvoma sezónami v slovenskom Slovane Bratislava. Nasledoval prestup do MŠK Žilina, kde sa vypracoval na oporu tímu, ale v roku 2007 nezvládol premeniť rozhodujúcu penaltu proti Slavii Praha v Lige Majstrov. Paradoxne práve v Slavii jeho kariéra pokračuje od roku 2009.
Robert Silverberg
Robert Silverberg (* 15. január 1935, Brooklyn, New York) je americký spisovateľ známy predovšetkým vedecko-fantastickou tvorbou. Je to mnohonásobný držiteľ cien Hugo a Nebula.
Život
Knihy z tohto obdobia vysoko prevyšujú jeho prvé práce. Azda prvou prácou „nového“ Silverberga bol román postavený na poviedkach vydaných v časopise Galaxy s názvom To Open the Sky, v ktorej nové náboženstvo pomôže ľuďom na ceste ku hviezdam. Nasledoval román Downward to the Earth, možno prvá postkoloniálna sci-fi kniha, kniha pod vplyvom Josepha Conrada, ktorej sa správca terraformovania (prispôsobenia prostredia zemským podmienkam) mimozemského sveta po skončení vracia späť. Iné, kritikmi aj čitateľmi dobré prijaté, práce z tohto obdobia sú romány To Live Again, v ktorom sa môže zachovať osobnosť mŕtveho človeka; The World Inside, pohľad na preľudnenú budúcnosť; a Dying Inside, príbeh telepata, ktorý stratí svoje schopnosti.
Silverberg bol po vysoko produktívnych rokoch unavený, mal problémy so štítnou žľazou a navyše mu vyhorel dom. V roku 1972 sa presťahoval z rodného New Yorku na Západné pobrežie Spojených štátov a v roku 1975 ohlásil koniec spisovateľskej kariéry. Vrátil sa v roku 1980, ako inak, s Lord Valentine's Castle, s panoramatickým dobrodružstvom na cudzej planéte, ktoré sa stalo základom série, ktorú píše dodnes.
Ocenenia
V roku 1969 bola jeho Nightwings ocenená cenou Hugo ako najlepšia novela. V roku 1970 získal Nebulu za poviedku Passengers a ďalšie v nasledujúcom roku za román A Time of Changes a poviedku Good News from the Vatican a ďalšiu v roku 1975 za novelu Born with the Dead. V roku 1970 bol čestným hosťom na Svetovom kongrese vedeckej fantastiky.
Jan Očko z Vlašimi
Jan Očko z Vlašimi (* ? – 14. január 1380) bol český duchovný, olomoucký biskup, druhý pražský arcibiskup a prvý český kardinál. Bol hlavným radcom Karola IV., na ktorého mal veľký vplyv.
Životopis
Jan Očko z Vlašimi pochádzal z vlašimského rodu Janovicov. Od roku 1351 bol olomouckým biskupom; v tom čase sa zblížil s Karolom IV. a stal sa jeho dôverníkom. Roku 1355 sa s Karolom IV. zúčastnil cesty do Talianska. Dňa 12. júla 1364 bol vymenovaný za pražského arcibiskupa po Arnoštovi z Pardubíc, ktorý zomrel. O štrnásť rokov neskôr, 18. septembra 1378, Jana Očka vymenoval pápež Urban VI. ako prvého Čecha za kardinála a následne 30. novembra 1378, sa zriekol arcibiskupského úradu, ktorý po ňom prevzal Jan z Jenštejna.
Neha
Neha alebo nežnosť môže byť:
Eleanor Francisová Helinová
Eleanor Francisová Helinová (* 19. november 1932 – † 25. január 2009) bola americká astronómka. Niektoré zdroje jej uvádzajú aj meno Eleanor Kay Helin.
Neha
Neha môže byť:
Eleanor Francisová Helinová
Objavila a spoluobjavila 872 asteroidov, vrátane prvých dvoch asteroidov Aten: 2062 Aten a 2100 Ra-Shalom; asteroidy Apollo 4660 Nereus, 4769 Castalia a iné; rôzne asteroidy Amor; tri asteroidy Trojan, vrátane 3240 Laocoon a 9969 Braille.
Taktiež objavila alebo spoluobjavila kométy, vrátane periodických komét 111P/Helin-Roman-Crockett, 117P/Helin-Roman-Alu a 132P/Helin-Roman-Alu.
Označuje sa ako objaviteľka objektov, dnes známych ako asteroid 4015 Wilson-Harrington a kométa 107P/Wilson-Harrington.
Do dôchodku odišla v roku 2002.
Je po nej pomenovaný asteroid 3267 Glo nazvaný podľa jej prezývky.
Od
OD môže byť:
Alkalický článok
right|thumb|Alkalický článok
Alkalický článok alebo (v praktickom vyhotovení) alkalická batéria je galvanický článok (čiže chemický zdroj elektrickej energie), ktorý je variantom klasického zinko-uhlíkového článku (t.j. suchého článku v užšom zmysle). Konkrétne je založený na chemickej reakcii medzi zinkom a uhlíkom za prítomnosti alkalického elektrolytu. Na rozdiel od klasického zinko-uhlíkového článku v alkalickom článku reagujú s uhlíkom zinkové piliny, ktorých reakčná plocha je väčšia ako pri zinkovej nádobke, a preto je možné z batérie odoberať väčší prúd.
Kladný pól článku sa skladá z oceľovej nádobky (ktorá tvorí aj telo batérie) vyplnená zmesou burelu (MnO2) a uhlíka (C).
Záporný pól je vytvorený rúrkou separátora (obvykle papier), v ktorej je emulzia elektrolytu a práškového zinku (Zn). Ako zberač prúdu pre elektródu sa používa mosadzná tyčka, na ktorú je pripevnený záporný pól článku (batérie).
Elektrolyt je alkalický gél hydroxidu draselného (KOH).
Napätie jedného článku je približne 1,5 V.
Použitie
Alkalické články majú vyššiu kapacitu a dlhšiu životnosť ako suché články, preto sa používajú ako náhrada za suché články v aplikáciách náročnejších na spotrebu energie a na nárazové odbery (blesk fotoaparátu, digitálny fotoaparát, MP3 prehrávač, hračky). Ich najväčšou výhodou je, že majú veľmi malú samovybíjaciu schopnosť, a preto je z nich možné odoberať malé množstvá prúdu po dlhý čas (náramkové hodinky, zálohovacie batérie). Mylne sa tvrdilo, že alkalické batérie nevytekajú, čo nie je pravdou. Alkalické batérie tiež vytekajú a môžu poškodiť zariadenia, v ktorých sa používajú. Vyrábajú sa v rovnakej rozmerovej škále, ale najväčšie využitie majú v tzv. gombíkových batériách (rozmerov mince a menších).
Petronela
Petronela je ženské krstné meno. Meniny na Slovensku má 31. mája.
Mark Williams
Mark Williams môže byť:
Mbandaka
Mbandaka, do roku 1966 známe ako Coquilhatville alebo Coquilhatstad (pomenované podľa guvernéra Camilla Coquilhata),  je mesto v Konžskej demokratickej republike a hlavné mesto provincie Équateur. Mesto sa nachádza na východnom brehu rieky Kongo tesne pod jej sútokom s riekou Tshuapa.
Sergio Leone
Sergio Leone (* 3. január 1929, Rím, Talianske kráľovstvo† 30. apríl 1989, Rím, Taliansko) bol taliansky producent, scenárista a filmový režisér. Známy je najmä tvorbou žánru Spaghetti western.
Biografia
Jeho otec bol Roberto Roberti vlastným menom Vincenzo Leone, priekopník kinematografie v Taliansku, a matka herečka Bice Waleran, vlastným menom Edvige Valcarenghi. Študoval právo, ale univerzitu opustil, aby si mohol začať budovať vlastnú kariéru vo filmovom priemysle. Ešte ako teenager pracoval ako pomocný režisér v amerických a talianskych štáboch. Väčšinou išlo o epické snímky z doby rímskeho impéria. Vyskúšal si aj profesiu scenáristu, herca a strihača, napríklad u Williama Wylera. Jeho prvou sólovou tvorivou príležitosťou sa stal pseudohistorický film Posledné dni Pompejí v roku (1959). Prácu režiséra na tomto filme prevzal po Mariovi Bonnardovi, ktorého odvolali po zdravotných problémoch, okrem iného tomuto režisérovi dlho asistoval.
V roku 1968 mu americká filmová spoločnosť Paramount ponúkla možnosť nakrúcať v USA. Vznikla tak jeho nová "americká" trilógia, ktorej prvým dielom je slávny western Vtedy na Západe. Podarilo sa mu dať dohromady Charlesa Bronsona a Henryho Fondu, ktorého si prial už pre hlavnú úlohu vo filme Pre hrsť dolárov. Americkou históriou, ktorá bola dôležitým dejovým činiteľom už vo filme Dobrý, zlý a škaredý, sa zaoberajú ďalšie dva filmy: Hlavu dole, krvavá mexická buržoázna revolúcia, Vtedy v Amerike o osudoch židovských gangstrov v čase prohibície. Leone sám nikdy anglicky nehovoril (napríklad francúzsky vedel plynule), pri režírovaní si preto nechal prekladať.
Na rok 1989 chystal film Leningrad. Malo ísť o film, ktorý sa zaoberal blokáde Leningradu. Malo ísť o koprodukcii so Sovietskym zväzom a hlavnú rolu si mal zahrať Robert De Niro. Všetky plány na projekt za 100 miliónov dolárov ale prekazila jeho ťažká choroba. Zomrel v rodnom Ríme na srdcový infarkt dva dni pred podpísaním kontraktu.
Jeho manželkou bola Carla Leone, s ktorou mal dve dcéry, Francescu a Raffaellu. Jeho celoživotným snom bolo znovu nakrútiť film Sever a Juh.
Bol fanušíkom futbalového klubu Lazio Rím.
Dielo
Jedným z typických znakov jeho diel je hudobné téma sprevádzajúce každú hlavnú postavu, rýchla akcia po dlhom tichu a rovnako rýchlo a realisticky zobrazené násilie. Medzi jeho takmer stálych spolupracovníkov patrili hudobný skladateľ a bývalý spolužiak Ennio Morricone, kameraman Tonino Delli Colli, strihač Nino Baragli a scenáristická dvojica Luciano Vincenzoni a Sergio Donati.
Josef Marek
Josef Marek môže byť:
Heuilley-Cotton
Heuilley-Cotton je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Petrana
Petrana je ženské krstné meno. Meniny na Slovensku má 31. mája.
Trévillach
Trévillach je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Villardebelle
Villardebelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Trévillach
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Villardebelle
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Trévillach
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Villardebelle
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 70 obyvateľov (2009).
Trévillach
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villardebelle
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Odberateľ
Odberateľ je fyzická alebo právnická osoba, ktorá sa zaväzuje prevziať a preberá za odplatu určitý výrobok alebo viacero výrobkov, resp. prác od dodávateľa.
Peter Gallo
Peter Gallo môže byť:
Viliam
Viliam môže byť:
Burel
Burel je v prírode sa vyskytujúca mangánová ruda (oxid manganičitý - MnO2) vo forme minerálu pyroluzit.
Umelý burel sa vyrába oxidáciou alkalických roztokov mangánatých solí, tepelným rozkladom uhličitanu mangánatého za prítomnosti kyslíka:
2 MnCO3 + O2 → 2 MnO2 + 2 CO2
Burel je hnedá (až čierna) práškovitá látka nerozpustná vo vode a v zriedených kyselinách. Je to silné oxidačné činidlo. Chemicky pripravený je zvyčajne hydratovaný MnO2. nH2O, ktorý je reaktívnejší ako bezvodý. Tento možno pripraviť reakciou disiričitanu didraselného s manganistanom draselným. Jeden z produktov je aj hydratovaná forma burelu.
Používa sa:
Burel ako taký toxický nie je, no pri požití, alebo vdychovaní sa v tele vplyvom vnútrotelových tekutín rozloží, čím uvoľní toxický mangán.
Odbor
Odbor môže byť:
Williams (priezvisko)
Williams je anglické priezvisko odvodené od anglickej podoby mena Viliam. Vzniklo v stredovekom Anglicku, v súčasnosti je v Spojenom kráľovstve 3. najčastejším priezviskom, pričom vo Walese je druhé najčastejšie. Veľmi rozšírené je aj v USA a Austrálii (v oboch 3. najčastejšie), na Novom Zélande (5. najčastejšie) a v Kanade. Vyskytuje sa aj v Česku, najviac v Prahe. Na Slovensku je veľmi zriedkavé, vyskytuje sa len v Piešťanoch.
Stihomam
Stihomam označuje pocity prenasledovania, podozrievavosť, vzťahovačnosť a vytváranie predstáv, ktoré nezodpovedajú realite. Objavuje sa pri niektorých psychických ochoreniach alebo po požití niektorých psychotropných látok. Výnimočne sa objavuje aj u psychicky zdravého jedinca napr. pri veľkej vyčerpanosti alebo v náročnej životnej situácii.
Paranoja
Paranoja (z 🇬🇷 = popri, stranou, mimo, 🇬🇷 = myslím, 🇬🇷 = myseľ) je jedným z ťažkých druhov psychózy, vyznačujúci sa bludmi, chorobnými predstavami ohrozenia a stihomamom. Všeobecne je tento pojem používaný aj pre nadmerné obavy o svoju osobu, spojené napríklad s konšpiračnými teóriami. Paranoik je napr. „presvedčený, že je svetovým vynálezcom alebo agentom s vysokým poslaním, no úrady mu bránia v jeho právach, takže sa musí donekonečna súdiť“. Bludné spracovanie reality sa vyskytuje aj u starých ľudí (senilné zmeny mozgu).
Paranoja v psychiatrii
V psychiatrii bol termín paranoja prvýkrát použitý v roku 1883 psychiatrom Emilom Kraepelinom pre chorobnú ilúziu, v ktorej sa pacient cíti byť jedinečnou, vysoko dôležitou osobou. Emil Kraepelin vychádzal z pôvodnej gréckej náplne slova παράνοια (paranoia), ktoré označuje sústredenie sa na seba. Náplň tohto pojmu sa časom posunula skôr k popisu falošných predstav a obáv z prenasledovania, pretože obsah pôvodného pojmu bol príliš široký. Vzhľadom na tento posun nie je pojem paranoja používaný psychiatrami a psychológmi celkom jednotne.
Obyčajne sa termín paranoja používa pre
Všeobecné chápanie paranoje
Vo všeobecnom povedomí je paranoja spojovaná skôr s:
Mlada
Mlada môže byť:
Karol Murgaš (pedagóg)
Životopis
Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, po maturite vstúpil do premoštrátskej rehole, teológiu, matematiku a fyziku študoval na Norbertínu v Budapešti. Stredoškolský profesor matematiky a fyziky. Po vzniku ČSR významne prispel k rozvoju slovenského národného a kultúrneho života v Košiciach. Funkcionár národných a kultúrnych spolkov, spoluzakladateľ a prvý predseda Spolku profesorov Slovákov. Zaviedol nové formy vyučovanie matematiky, cvičenia z fyziky, poslovenčil učebnice matematiky a geometrii. Venoval sa hudbe a spevu, dirigoval, upravoval ľudové piesne, napísal operné libreto.
HVD
border|thumb thumb|Štruktúra HVD alebo Holographic Versatile Disc (holografický viacúčelový disk) je technológia optických diskov vyvinutá medzi rokmi 2004 a 2008. Spoločnosť, ktorá vyvíjala HVD skrachovala v roku 2010 a tento produkt nebol nikdy uvedený na trh.
Základom technológie HVD je použitie kolineárnej holografie, čo značí, že dva druhy laseru, červený a modro-zelený, budú spojené do jedného lúča. Úlohou modro-zeleného laseru je čítať dáta uložené na nosiči, úlohou červeného laseru je riadiť pohyb po disku. Polopriepustné zrkadlo v tele disku umožňuje uloženie dátovej stopy a riadiacej stopy v rozdielnych výškach (riadiaca stopa je bližšie k podkladu nosiča). Priemer diskov HVD je 10 alebo 12 centimetrov. Tento formát nie je kompatibilný s CD a DVD.
Ground zero
Ground zero je anglický výraz (používaný ojedinele aj v slovenčine) označujúci v angličtine    :
Ground Zero alebo ground zero môže byť aj:
Ground Zero môže byť aj:
Mercury-Atlas 9
Mercury-Atlas 9 (alebo podľa lode Faith 7) bol americký pilotovaný kozmický let v rámci programu Mercury. Štart letu sa uskutočnil 15. mája 1963 a vyniesol do vesmíru šiesteho Američana, ktorým sa stal Gordon Cooper. Hlavným cieľom Cooperovho letu bolo zistiť vplyv dlhodobého stavu beztiaže na astronauta, oceniť jeho pracovnú schopnosť a overiť modifikovanú loď. Cooper sledoval pozemný svetelný zdroj a vypustenú guľu so zábleskovým majákom. Overovala sa možnosť použitia svetelných zdrojov na Zemi a vo veľkých výškach ako východiskových bodov pre navigačné systémy kozmickej lode na strednom a záverečnom úseku jej zostupu do atmosféry. Astronaut tiež meral aerodynamický odpor kabíny a teplotu vo vnútri lode. Cooperov let sprevádzalo viacero technických problémov a systémy lode Mercury sa zaťažovali za hranice svojich možností. Napriek tomu misia skončila úspešne. Vedenie NASA však už nechcelo nič riskovať, a tak rozhodlo, že to bol posledný let programu Mercury a prioritou sa stal vtedy začínajúci program Gemini.
Prípravy na let
Koncom roka 1962 bol Gordon Cooper posledným (okrem Deka Slaytona, ktorého vyradili z letového stavu kvôli srdcovej arytmii) zo sedmičky astronautov programu Mercury, ktorý ešte neletel do vesmíru. So sklonmi k porušovaniu pravidiel, ako boli parádne akrobatické kúsky so stíhačkou alebo rýchla jazda ulicami Cocoa Beach, sa vedeniu NASA Cooper príliš nepozdával. Deke Slayton, ktorý bol teraz po vyradení z letového stavu vo funkcii koordinátora aktivít astronautov a neoficiálne aj „šéfastronauta“, hodnotil Coopera ako schopného a vynikajúceho pilota. Vedenie NASA malo s Cooperom ešte jeden problém a ako sa neskôr ukázalo nie posledný. Gordonov typický oklahomský prízvuk, ktorý pôsobil ležérne, prekážal niektorým úradníkom pre styk s verejnosťou z NASA. Pre nich nemala kvalifikácia pilota nič spoločného s tým, kto má na konkrétnu misiu letieť. Nechceli vo vesmíre vidiečana. Dozvedel sa to aj prezident John F. Kennedy, ktorý sa od toho dištancoval. Keby aj zo strany prezidenta boli nejaké námietky, Slayton by ich neprijal, pretože sa už definitívne rozhodol pre Coopera. Dňa 14. novembra 1962 tak NASA informovala verejnosť, že na misiu Mercury-Atlas 9 poletí astronaut Gordon Cooper a jeho náhradníkom bude Alan Shepard.
thumb|left|170px|Gordon Cooper na [[štartovací komplex 14 na Cape Canaveral Space Force Station|štartovacom komplexe 14 počas predletových príprav, marec 1963]]
Kabína Cooperovej kozmickej lode Mercury mala oproti lodi s menom Sigma 7, v ktorej 3. októbra 1962 šesťkrát obletel Zem astronaut Walter Schirra, celkovo 109 zmien. Mnohé prístroje boli nahradené výkonnejšou alebo ľahšou verziou. Skafander bol vybavený novou prilbou a vylepšil sa chladiaci systém. Odstránil sa ťažký periskop a rôzne prístroje na telemetrické merania. Namiesto toho tu bola väčšia zásoba kyslíka a vody. Gordon Cooper svoju loď pomenoval Faith 7 (dôvera, viera) a svoj výber zdôvodnil: ''„Zvolil som toto meno, pretože bolo symbolom mojej pevnej viery v celý tím Mercury, v kabínu, ktorá sa už predtým tak dobre osvedčila, a mojej viery v Boha. Sedmička bola, tak ako vo všetkých predchádzajúcich prípadoch, symbolom našej sedemčlennej skupiny.“'' Úradníci pre styk s verejnosťou NASA však Cooperov názor nezdieľali a v súvislosti s týmto menom si predstavovali, ako by sa v prípade problémov už v novinách písalo, že NASA stratila dôveru alebo vieru. Meno Faith 7 nakoniec kozmickej lodi zostalo.
Štart misie Mercury-Atlas 9 sa pôvodne plánoval na apríl 1963, ale vo februári došlo k odkladu kvôli rozhodnutiu o znovu prepojení systému riadenia letu nosnej rakety Atlas LV-3B. ''„Siedmeho mája to malo konečne klapnúť, ale opäť to nevyšlo. Technici a inžinieri našli poruchu v navigačnej sústave rakety. Bolo potrebné ju znova preskúšať.“ „Štart bol,“ ako mi povedali, „definitívne stanovený na 14. mája,“'' spomínal si Cooper. Ráno 13. mája 1963, deň pred prvým pokusom o štart, sa Cooper dozvedel, že lekári pridali na bok jeho skafandra do oblasti bedra nový otvor s kovovou prírubou. Cezeň mala viesť hadica k špeciálnemu nafukovaciemu pásu na meranie krvného tlaku. Problém spočíval v tom, že medzi astronautmi, lekármi a technikmi firmy Goodrich existovala tichá dohoda o tom, že tesne pred letom sa konfigurácie skafandrov nebudú nijako meniť. Dohoda zaručovala, že akékoľvek úpravy sa budú môcť dokonale otestovať predtým, než sa dostanú do vesmíru. V lepšom prípade hrozilo nepohodlie pre astronauta a v tom horšom aj možná netesnosť. Gordon bol týmto zásahom lekárov do jeho skafandra úplne rozzúrený a pohádal sa s Waltom Williamsom, zástupcom riaditeľa NASA pre pilotované lety. Nepísané pravidlo, ktoré určovalo, že deň pred štartom si astronauti mohli zalietať a osviežiť si svoje letové návyky, sa mu práve hodilo. Nechal si pripraviť jedno zo stíhacích lietadiel F-102 a vzlietol s ním, aby sa mohol odreagovať pri svojej obľúbenej akrobacii. V závere svojich akrobatických kúskov mu napadlo, že na forsáži preletí tesne vedľa hangáru S a vtedajšej hlavnej administratívnej budovy NASA na Cape Canaveral. Podľa svedkov letel pod úrovňou strechy. Walt Williams bol práve vtedy vo svojej kancelárii, keď budovou otriasol sonický tresk. Zľakol sa, až mu z rúk vypadli papiere, ktoré zrovna držal. Nanešťastie sa stihol otočiť dosť rýchlo na to, aby si všimol letiacu stíhačku. Potom, čo vyšlo najavo, že pilotom toho lietadla bol Cooper, zdvihol telefón a zavolal Cooperovmu náhradníkovi Alanovi Shepardovi s tým, aby si pripravil skafander, pretože sa chystá odvolať Coopera z letu. Slaytonovi sa našťastie podarilo všetko urovnať a Cooper o svoju misiu neprišiel.
Priebeh letu
Prvý pokus o štart misie Mercury-Atlas 9 sa uskutočnil 14. mája 1963. Cooper si na udalosti toho dňa spomínal: ''„Šiel som spať okolo desiatej večer, ale v priebehu hodiny už dvakrát zazvonil v miestnosti mužstva telefón. Prebudilo ma to a nemohol som zaspať. Vstával som o druhej. Aj keď som nebol unavený, neveril som, že som spal toľko, aby som bol dostatočne pripravený na ťažkosti nastávajúcej kozmickej cesty. Navyše sa ešte úplne neprejavila ľahká diéta, ktorú som dodržiaval v posledných troch dňoch. Ráno štrnásteho som strávil šesť hodín v kabíne lodi. Najskôr zlyhal dieselový motor poháňajúci obriu montážnu vežu pri odsune z odpaľovacej rampy. Bolo nutné vymeniť palivové čerpadlo a očistiť prívodový kanál od nečistoty. Oprava trvala vyše dvoch hodín. Porucha ma nijak neprekvapila... Potom riadiace stredisko zistilo ďalšiu poruchu. Od kozmickej lode sa nedopatrením alebo náhodou odpojil kontakt zaisťujúci prívod elektrického prúdu do kabíny až do okamihu štartu. Bez tejto ‚pupočnej šnúry‘ kabína bola akoby na ceste hore a nemohol som použiť telefonické spojenie s riadiacim strediskom. Celkovo 15 minút kabína neekonomicky čerpala prúd z batérií, ktoré majú počas letu dodávať prístrojom potrebnú energiu. Keď konečne bolo oznámené, že v dôsledku poruchy – tentokrát na Bermudách – na radarovej stanici – sa let musí znova odložiť, bol som veľmi rozhorčený a moja poznámka, že ‚ešte len to začalo a už si zo mňa robia blázna,‘ sa vzala celkom vážne. Štart bol stanovený na ďalší deň. S Dekom Slaytonom, Wallym Schirrom a Waltom Williamsom, vedúcim operačného oddelenia programu Mercury, som šiel na more, aby som si zalovil. V ten večer som šiel do postele už o deviatej a tentokrát som spal ako zabitý až do chvíle, kedy ma prišli vzbudiť.“''
thumb|left|Cooper vystupuje zo špeciálne upraveného prívesu po príchode na štartovaciu rampu v deň štartu
Krátko po polnoci v stredu 15. mája vyšiel astronaut Alan Shepard výťahom na rampe LC-14 ku kozmickej lodi Faith 7, nastúpil do nej a už druhú noc po sebe ju pripravil pre Gordona Coopera. O 02:50 miestneho času Coopera prebudil lekár Howard A. Minners. Po sprche a rannej hygiene si sadol k raňajkám, ktoré pozostávali z pomarančového džúsu, filet mignonu, miešaných vajíčok, toastu a hroznového želé. Raňajkoval v spoločnosti Dr. Minnersa, Deka Slaytona, koordinátora aktivít astronautov, astronauta Waltera Schirru a riaditeľa letových operácií Walta Williamsa. Potom podstúpil poslednú lekársku prehliadku pred štartom a šiel si obliecť skafander. Krátko pred piatou hodinou vyšiel z hangára S, pričom ho sprevádzali Schirra, Slayton, Dr. Minners a technik Joe Schmitt, a nastúpil do špeciálne upraveného prívesu, ktorý ho odviezol na štartovací komplex 14. Obsluha rampy mu zaželala šťastný let a o 05:36 nastúpil do kabíny lode Faith 7. Na prístrojovej doske našiel miniatúrne kladivko. Zhotovil ho Cooperov náhradník Alan Shepard, ktorý mu vysvetlil, že ho tam dal preto, aby mohol rozbiť každé svetlo, ktoré bude signalizovať nejakú poruchu. Potom, čo Cooper vykonal všetky potrebné úlohy a čakalo sa na technikov obsluhujúcich radar a ďalšie sledovacie zariadenia, aby vykonali posledné kalibrácie, sa v jednom okamihu počas poslednej hodiny z takmer trojhodinovej predletovej rutiny rozhodol pospať si. „Gordo!“ vykríkol komunikátor Walter Schirra a pokračoval: „Nerád ťa vyrušujem, starec, ale musíme začať štartovať.“ Cooper odpovedal: ''„Poďme na to. Som pripravený...“ „Tridsať minút pred štartom ma Alan Shepard spojil s mojou rodinou v Houstone. ‚Všetko je v poriadku!‘ Upokojil som ich. Stretneme sa v Honolulu,“'' spomínal na deň štartu.
thumb|Štart Mercury-Atlas 9 s Gordonom Cooperom na palube, 15. máj 1963
Misia Mercury-Atlas 9 nakoniec úspešne odštartovala 15. mája 1963 o 08:04:13,106 miestneho času (13:04:13,106 svetového času) pomocou nosnej rakety Atlas LV-3B zo štartovacieho komplexu 14 na Základni vzdušných síl Cape Canaveral. ''„Štyri minúty po plánovanej dobe štartu som spozoroval, ako sa zažihli pohonné hmoty. Mal som pocit, ako keby som sedel v rýchlovýťahu,“'' opísal Cooper vzlet rakety. Akonáhle sa loď Faith 7 oddelila od nosnej rakety, astronaut vyskúšal manuálne riadenie (orientoval kabínu), zapol automatický stabilizačný systém a 16 mm kamerou s frekvenciou 6 snímok za sekundu zachytil raketu – s východným pobrežím USA v pozadí – od ktorej sa kozmická loď rýchlo vzďaľovala. Poveternostné podmienky boli mimoriadne priaznivé, a tak Cooper dovidel od Floridy až k Washingtonu. Najviac času si vyžiadalo preskúšanie funkcie rôznych systémov kozmickej lode a rádiového spojenia s pozemnými riadiacimi strediskami. Teplota v kabíne dosiahla 33,9 °C, v skafandri 14,4 °C, pričom astronautov pulz kolísal medzí 80 až 90 tepmi za minútu. Objavili sa prvé ťažkosti so systémom regulujúcim teplotu v skafandri (nepravidelný chod výmenníka tepla). Cooper zazrel svetlá austrálskeho mesta Perth a pozoroval tiež, podobne ako John Glenn, svetielkujúce častice – podľa jeho názoru častice peroxidu vodíka unikajúceho zo stabilizačných trysiek lode. V skutočnosti to boli zamrznuté pary z výparníka na trupe lodi. Krátko pred ukončením prvého obletu hlavné riadiace stredisko povolilo vykonať ďalších sedem obletov.
V priebehu druhého obletu Cooper deaktivoval automatický stabilizačný systém lode, aby čo najviac znížil spotrebu pohonných hmôt, presnejšie pracovného média stabilizačných rakiet. V zozname úloh, ktoré plnil pri druhom oblete, bolo okrem iného meranie krvného tlaku a telesnej výkonnosti (svalového tonusu). Pri ďalších obletoch boli tiež niektoré z úloh zamerané na fyziologické otázky, predovšetkým na štúdium funkcií srdcovo-cievneho ústrojenstva. Počas tretieho obletu astronaut vypustil pri prelete nad oblasťou v blízkosti juhozápadného pobrežia Afriky z kozmickej lode svetelný maják. V guľovitom telese boli xenónové výbojky, ktoré dávali – pri výkone 600 000 W – záblesky jasnosti Polárky raz za sekundu. Cooper ich mohol sledovať až počnúc štvrtým obletom. Sledoval tiež zdroj svetla intenzity 3 miliónov sviečok, zapnutý na dobu 3 minút pri meste Bloemfontein v Južnej Afrike. Pri štvrtom oblete Cooper vypol klimatizáciu kabíny a zostal chránený len nezávislým klimatizačným okruhom skafandra. Systém znova zapojil až pri 21. oblete. Počas tejto doby opakovane meral teplotu v kabíne. Na pozorovanie z piateho obletu si spomínal: ''„Pozoroval som veľmi intenzívne svetlo špeciálneho majáka neďaleko Bloemfonteinu v Južnej Afrike, ktorý tam bol inštalovaný preto, aby sa overila použiteľnosť podobných pomocných navigačných zariadení pri budúcich letoch k Mesiacu. Oveľa väčším dojmom však na mňa zapôsobilo, že som videl aj svetlá neďalekého mesta, ktorého tvar pripomínal podkovu. Dospel som k záveru, že väčšie svetelné zoskupenia by preukázali cestovateľom na Mesiac oveľa lepšie služby ako jednotlivé zdroje.“'' V priebehu šiesteho obletu sa Cooperovi ani pri opakovanom pokuse nepodarilo vypustiť mnohofarebný balón, upevnený na 30 m dlhom nylonovom lane, ktorý mal slúžiť na posúdenie viditeľnosti predmetov vo vesmíre a tiež na zistenie aerodynamického odporu riedkych vrstiev atmosféry.
thumb|left|Južná časť [[Taiwan (ostrov)|Taiwanu fotografovaná Cooperom z kozmickej lode Faith 7]]
Pri ďalšom oblete Cooper ako prvý zo všetkých amerických astronautov letel aj nad územím Číny, ktoré neskôr preletel ešte päťkrát. Meral tiež intenzitu radiácie. Mal problémy s prípravou potravín a manipuláciou s vodou (manipulácia s vodou nebola prakticky možná a pri pokuse vpraviť vodu do obalov s dehydrovanými potravinami sa kvapky rozptýlili po celej kabíne). Hlavné kontrolné stredisko mu povolilo ďalších 10 obletov. V priebehu deviateho obletu odpočíval a následne počas 10. až 13. obletu spal. Zobudil sa sám, bez „budíka“ zo Zeme. Počnúc 16. obletom Cooper zhotovoval niekoľkými fotoaparátmi čiernobiele aj farebné snímky hviezd, zemského povrchu, oblačnosti, Mesiaca a zvieratníkového svetla. Fotografoval tiež obzor za najrôznejších meteorologických podmienok. Celkovo zhotovil asi 5 000 snímok. Hovorca NASA po skončení misie povedal, že niektoré Cooperove optické pozorovania a fotografie sú vojenského významu a o ich zverejnení sa neuvažuje. Cooper si potom spomínal na viaceré pozorovania z letu, ktoré lekárov do istej miery šokovali: ''„Prekvapilo ma množstvo detailov, ktoré som mohol na Zemi rozoznať. Neočakával som totiž, že by som bol schopný spoľahlivo identifikovať určité objekty. Už pri prvom prelete nad Afrikou, nad Saharou a ďalej na juhovýchod k Zanzibaru, som mohol rozoznať rieky, jazerá, pohoria a ostrovy. Na jednej rieke, mohol to byť Níl, som dokonca uvidel kýlovú vlnu člna plaviaceho sa po prúde. Najlepšou oblasťou pre vizuálne pozorovania však boli severoindické a Tibetské vysočiny v Himalájach. Videl som zákruty ciest vedúcich k malým dedinám a podľa dymu vystupujúceho z komínov som mohol určiť aj miesta jednotlivých obydlí. Na horských cestách som rozoznával idúce nákladné autá a na jednom mieste som zbadal aj vlak. Pri najbližšom prelete nad Spojenými štátmi som veľmi zreteľne videl Kalifornský záliv. Mestá San Diego a Los Angeles boli skryté v hmlovom opare, zato však bolo možné veľmi dobre rozoznať Salton Sea a početné vyschnuté jazerá v okolí El Centro. Pri sedemnástom oblete som letel priamo nad Dallasom, pri osemnástom som zbadal Houston. Obe mestá boli zreteľne viditeľné, rovnako ako Clear Lake, kde sa práve stavalo nové stredisko NASA. Snažil som sa nájsť strechu svojho nového domu, ale zakrývali ju stromy. Východná časť Spojených štátov ma príjemne prekvapila, pri osemnástom oblete, nádherným pohľadom na belostné pláže v okolí Miami. Na začiatku devätnásteho obletu ma udivilo, že môžem dohliadnuť ďaleko na juh, až ku Kube a Haiti.“''
thumb|[[Lietadlová loď USS Kearsarge mieri do oblasti predpokladaného miesta pristátia kozmickej lode Faith 7 v Tichom oceáne]]
V priebehu 18. obletu sa tiež uskutočnilo televízne vysielanie, pričom kamera snímala obraz astronauta a údaje niektorých prístrojov. Vykonali sa tiež lekárske merania. Počas letu sa tiež mal uskutočniť prvý televízny prenos z paluby kozmickej lode. Pokus sa však nepodaril. Pri 19. oblete došlo k zlyhaniu automatického riadiaceho systému lode. Kontakty jedného relé skorodovali účinkom nepatrných stôp vody, roznesených pri manipulácii s poškodeným kontajnerom pitnej vody. Prispela k tomu aj čistá kyslíková atmosféra v kabíne. Cooper preto musel uskutočniť manuálne riadený zostup späť do atmosféry a tiež v presne stanovenom okamihu aktivovať brzdiace motory. Bol pritom v neustálom rádiovom spojení s Johnom Glennom, ktorý mu z paluby špeciálnej lode USNS Coastal Sentry, plaviacej sa juhozápadne od Japonska, dával potrebné pokyny. V kritickom okamihu však ich komunikáciu rušilo krátkovlnné vysielanie jednej tureckej rozhlasovej stanice. V čase aktivácie brzdiacich motorov loď Faith 7 letela nad oblasťou približne 270 km juhovýchodne od japonského ostrova Kjúšu. Cooper úspešne riadil let lode po asi 6 400 km dlhej zostupovej dráhe. Pri vstupe kabíny do horných vrstiev atmosféry sa skúšali vzorky bielych ochranných náterov (na báze oxidov titánu, zirkónu a zinku). Na základe výpočtov sa zistilo, že použitím týchto ochranných náterov bolo možné znížiť teplotu v kabíne až o 15 °C (všetky kozmické lode Mercury mali tmavé nátery). V poslednej fáze zostupu Cooper najprv vypustil stabilizačný a vo výške 3 352 m napokon hlavný brzdiaci padák. Kabína klesala rýchlosťou asi 9 m/s a 16. mája 1963 o 23:24:02 UTC pristála na hladine Tichého oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo 120 km juhovýchodne od Midwayských ostrovov a 6,4 km od hliadkujúcej lietadlovej lode USS Kearsarge. Cooper svojím presným pristátím preukázal, že človek môže presnosťou práce prekonať aj automatický elektronický systém. Po pristátí Cooper strávil ešte 36 minút v kabíne plávajúcej na hladine oceánu. Potom ju dotiahli k lietadlovej lodi Kearsarge a žeriavom vyzdvihli na palubu. Cooper otvoril vstupný otvor a lekár mu ešte v kabíne zmeral pulz. Potom astronaut vstúpil na palubu. Dr. Pollard po misii skonštatoval, že Cooper bol po pristátí pobledlý a trpel prechodnými závratmi. Keď však urobil niekoľko krokov, bolo všetko opäť v poriadku. Schudol 3,3 kg. Keďže počas letu nemohol skoro vôbec piť, vypil potom v priebehu dvoch hodín v dôsledku dehydratácie takmer 7,6 litra tekutín.
Ďalší plánovaný let
Predbežné plánovanie misie Mercury-Atlas 10 sa začalo ešte v polovici roka 1961. Misia bola naplánovaná ako jednodňový orbitálny let. Kozmická loď Mercury (výr. č. 15A) bola dodaná na Cape Canaveral 16. novembra 1962. V januári 1963 bola prečíslovaná na 15B a pripravená na použitie ako záložná kozmická loď pre Cooperov let Mercury-Atlas 9. V tomto období sa NASA nevyjadrovala k tomu, či sa uskutoční aj misia Mercury-Atlas 10. Ešte koncom roka 1962 sa plánovala ako jednodňový let, ale od začiatku roka 1963 sa v predbežnom pláne predpokladalo, že bude trvať približne tri dni. Na rekordný trojdňový let už bolo pripravené takmer všetko. Nosná raketa Atlas už bola vyrobená, do kabíny kozmickej lode Mercury (výr. č. 15B) už boli inštalované systémy, ktoré mali let v rekordnom trvaní umožniť a nominovaný pilot, Alan Shepard, už loď pomenoval Freedom 7-II na počesť svojej prvej kozmickej lode. Najvyššie vedenie NASA ale nebolo presvedčené, že by ďalšie misie Mercury boli nutné. V apríli 1963 NASA začala označovať Cooperov let Mercury-Atlas 9 ako „vrchol“ programu. Keď sa blížil deň štartu misie Mercury-Atlas 9, tlačový hovorca NASA dňa 11. mája 1963 oznámil, že ak bude Cooperov let úspešný, bude to posledná misia programu. Dňa 19. mája sa na tlačovej konferencii po Cooperovom lete spýtali zástupcu riaditeľa NASA Roberta Seamansa na možnosť uskutočnenia misie Mercury-Atlas 10. Seamans to označil za „dosť nepravdepodobné“. Riaditeľ NASA James Webb si 21. mája vypočul Shepardove dôvody na vykonanie ešte jedného letu Mercury, ale bol proti. Návrh na uskutočnenie letu Shepard predstavil ešte v ten večer aj prezidentovi Kennedymu, ale ten nechal konečné rozhodnutie na vedení NASA. V dňoch 6. a 7. júna sa ešte diskutovalo o uskutočnení letu Mercury-Atlas 10, prípadne aj ďalších. Hlavným predloženým argumentom bolo, že sa tak získajú informácie užitočné pre misie programov Gemini a Apollo bez toho, aby bolo potrebné vynaložiť veľké investície. Kozmická loď a nosné rakety boli k dispozícii a takmer pripravené na let. Uskutočnenie misie Mercury-Atlas 10 presadzoval spolu so Shepardom aj Walt Williams a ďalší zo Strediska pilotovaných letov (Manned Spacecraft Center). Práce na úpravách kozmickej lode Freedom 7-II pokračovali do 8. júna, ale 12. júna James Webb oznámil Výboru pre vesmír Senátu Spojených štátov, že program Mercury splnil všetky ciele. Povedal, že priorita by sa teraz mala venovať programu Gemini. Všetky práce na programe Mercury sa zastavili a personál a zdroje sa presunuli do programov Gemini a Apollo. V lete 1963 už bolo zrejmé, že pokračovanie programu Mercury by len odčerpalo zdroje potrebné na Gemini a Apollo. Okrem toho veľký počet porúch, ktoré sa vyskytli počas Cooperovho letu, potvrdil skutočnosť, že hardvér Mercury nebol dostatočne odolný na to, aby vydržal jednodňový let, nieto ešte viacdňový.
Josef Dvorník
Josef Dvorník (* 24. marec 1978) je český futbalový obranca.
Klubová kariéra
Jeho prvým profesionálnym klubom bol Zlín, z kadiaľ po roku putoval do Baníku Ostrava. Tu počas deviatich sezón odohral 101 zápasov. V roku 2006 sa však nepohodol s trénerom Jarabinským a bol nútený prestúpiť. Ako svoje ďalšie pôsobisko si vybral slovenský MFK Ružomberok, kde vydržal jednu sezónu. Potom prišiel ďalší prestup, po ktorom skončil Josef v tureckom Manisaspore. V roku 2008 sa definitívne vracia do rodnej krajiny, kde podpisuje zmluvu s 1.FC Brno.
Dolní Marklovice (prírodná pamiatka)
Dolní Marklovice sú prírodná pamiatka ev.č. 5788 v obci Petrovice u Karviné v okrese Karviná. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je kunka červenobruchá (Bombina bombina) a jej biotop.
Odbor filozofie Filozofickej fakulty Trnavskej univerzity
Odbor filozofie Filozofickej fakulty Trnavskej univerzity je slovenské filozofické pracovisko a základné pracovisko fakulty humanistiky Trnavskej univerzity pre výchovno-vzdelávaciu, vedeckú a výskumnú činnosť v oblasti filozofie. Vedúci odboru je Ján Letz.
3282 Spencer Jones
3282 Spencer Jones je planétka s priemerom 29 km, ktorú objavil Indiana University 19. februára 1949.
Anton Špiesz
PhDr. Anton Špiesz, DrSc. (* 21. september 1930, Udavské – † 14. január 1993, Viedeň, Rakúsko) bol významný slovenský historik.