cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Konštantínovská bazilika
V takejto podobe stavba vydržala do druhej polovice nasledujúceho storočia. Niekedy medzi rokmi 461 – 468 boli na príkaz pápeža Hilaria k bazilike pristavané tri oratóriá zasvätené Jánovi Krstiteľovi, Jánovi Evanjelistovi a svätému Krížu (dnes stoja iba prvé dve).
Za pontifikátu Gregora I. Veľkého (590 – 604) dostala bazilika svoje dnešné pomenovanie; od tohto času sa k pôvodnému zasväteniu (Najsvätenejšieho Spasiteľa) pridáva dedikácia obom svätým Jánom.
Alexander von Lichtenberg
Alexander von Lichtenberg (* 20. január 1880, Budapešť – † 21. apríl 1949, Mexiko-City) bol urológ uhorského pôvodu, považovaný za pioniera nemeckej urológie.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Konštantínovská bazilika
Ranokresťanskej bazilike sa nevyhýbali ani pohromy. Ešte v roku 455 obsadili Rím Vandali a ulúpili množstvo vzácnych liturgických predmetov. Ich rabovaniu neunikla ani Lateránska bazilika. Na konci 9. storočia ju postihlo silné zemetrasenie, vplyvom ktorého sa prevalil strop centrálnej lode. Chrám z veľkej časti prestavali zachovajúc pritom pôvodné základy. Začiatkom 12. storočia sa zasa pod úderom blesku odtrhli zvony, ktoré so sebou strhli časť bočnej steny. V druhej polovici 12. storočia dostala bazilika nové priečelie. V roku 1308 stavba vyhorela.
Významné zmeny v architektúre baziliky nastali v dobe pápežov Mikuláša III. (1277 – 1280) a Mikuláša IV. (1288 – 1292), kedy bol prestavaný interiér chrámu. Vtedy vznikla mozaiková výzdoba v apside (dielo Jacopa Torritiho) s námetom oslavy druhého Kristovho príchodu. right|thumb|Tzv. Sixtova lodžia je dielom [[Domenico Fontana|Domenica Fontanu z rokov 1586 – 1589]] Temné obdobie baziliky nastalo počas tzv. avignonského zajatia pápežov (1308 – 1378) kedy ostala opustená a chátrala. Na jej vzhľade sa nepriaznivo podpísalo niekoľko požiarov a zemetrasení. S definitívnym návratom pápežov do Ríma po skončení veľkej západnej schizmy sa začalo i s opravou baziliky. Už za pontifikátu prvého z nich Martina V. (1417 – 1431) nastalo nové obdobie rozkvetu. Pápež povolal maliara Gentileho da Fabriana a poveril ho freskovou výzdobou celej baziliky. Po Gentileho smrti v roku 1427 v práci pokračoval Antonio di Puccio Pisano, zvaný Pisanello. Fresková výzdoba vytvorená týmito dvoma umelcami sa však nezachovala.
Alexander von Lichtenberg
Život
Syn ušno-nosno-krčného lekára židovského pôvodu z Budapešti, študoval medicínu v Budapešti a v Heidelbergu. . Pracoval ako lekár na chirurgickej Univerzitnej klinike v Heidelbergu, kde ho tamojší slávny operatér Friedrich Voelcker získal pre urológiu.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Renesančná prestavba
Za Eugena IV. (1431 – 1447), významného renesančného pontifika, stratila bazilika definitívne svoju konštantínovskú podobu: stĺpy boli obstavané tehlovými podperami a pôvodne priamy architráv nahradil sled polkruhovo zakončených arkád.
Alexander von Lichtenberg
Život
V roku 1908 prešiel na vtedajšiu Univerzitu cisára Wilhelma v Štrasburgu, kde sa habilitoval v roku 1910 u profesora Otta Wilhelma Madelunga na tému Moderné metódy diagnostiky ľadvín „Neuere Methoden der Nierendiagnostik“.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Renesančná prestavba
left|thumb|190px|[[Giotto di Bondone, Bonifác VIII. ohlasuje svätý jubilejný rok 1300, okolo 1300, freska. Dielo, zachované z pôvodnej baziliky, vzniklo počas umelcovho rímskeho pobytu]]Významné stavebné akcie, ktorých výsledkom je dnešná podoba baziliky prebehli v druhej polovici 16. storočia. Prvou bolo vytvorenie dreveného zlateného stropu v hlavnej lodi za pápeža Pia IV. (1559 – 1565). Ešte významnejšou bolo dotvorenie priečelia baziliky a nový vzhľad jej bezprostredného okolia za Sixta V. (1585 – 1590). Pápež, ktorý z Petrovho stolca vládol iba päť rokov, zanechal v Ríme nezmazateľné dedičstvo. Za jeho pontifikátu prišlo k veľkej prestavbe mesta. Čoskoro po svojom zvolení dal zbúrať chátrajúce budovy pápežského sídla pri Lateránskej bazilike a poveril pápežského architekta Domenica Fontanu stavebnými úpravami chrámu. Fontanovým dielom je vestibul, dvojposchodová arkádová prístavba (tzv. Sixtova lodžia) k severnej postrannej lodi otvorená do dnešného námestia Piazza di San Giovanni in Laterano. Výstavbou ďalšej významnej budovy situovanej oproti bazilike – tzv. Svätých schodov (Scala Santa), ukrývajúcich schodisko z Pilátovho paláca v Jeruzaleme, dal Fontana okolitému priestoru nové, proporcionálne usporiadanie. Do centra takto vzniknutého námestia Fontana osadil egyptský obelisk.
Alexander von Lichtenberg
Život
Pred začiatkom prvej svetovej vojny pol roka pôsobil ako chirurgický šéflekár „Všeobecnej polikliniky“ v Budapešti. Oženil sa s dcérou bankára židovského pôvodu z Viedne.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Renesančná prestavba
Pri príležitosti Svätého roku 1600 dal Klement VIII. (1592 – 1605) zrekonštruovať priečnu loď baziliky. Z tohto obdobia pochádza cyklus manieristických fresiek od Giuseppe Cesariho a monumentálny oltár Najsvätejšej sviatosti v priečnej lodi baziliky, dielo Piera Paola Olivieriho, s pozlátenými bronzovými stĺpmi pochádzajúcimi pôvodne z Jupiterovho chrámu na Kapitole.
Alexander von Lichtenberg
Život
V roku 1916 prichádza do Košíc, kde pracuje ako vojenský chirurg na chirurgickom oddelení Nemocnice pre vojenských invalidov – v bývalom Komenského „Nápravnom ústave pre mladistvých“ („polepšovňa“). Tam uňho vtedy pracoval ako mladý vojenský chirurg aj prof. Ján Kňazovický.
Alžírsko na Letných olympijských hrách 2008
Alžírsko na Letných olympijských hrách 2008 reprezentovalo 62 športovcov.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Baroková prestavba
Rozhodujúca stavebná úprava, ktorej výsledkom je dnešná stavba, prebehla v roku 1650, kedy na príkaz pápeža Inocenta X. architekt Francesco Borromini Konštantínovu baziliku prestaval na barokový chrám.
left|thumb|230px|Atiku baziliky korunuje galéria sôch. Ústrednou postavou je Kristus; po bokoch stoja svätí Ján Krstiteľ a Ján EvanjelistaV rokoch 1733 – 1736 pripojil florentský architekt Alessandro Galilei monumentálne hlavné priečelie, vytvárajúce dodnes nezameniteľný vzhľad stavby a ktoré svojím kolosálnym usporiadaním patrí k vrcholom neskorobarokového staviteľstva v Ríme. Podľa niektorých znalcov ako predloha Galileimu slúžilo Madernovo priečelie svätopeterskej baziliky.
Alexander von Lichtenberg
Život
V roku 1920 sa spolu s manželkou presťahoval do Berlína, kde pracoval najprv ako praktický ortopéd, od roku 1922 ako urológ.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Baroková prestavba
Poslednou stavebnou úpravou Lateránskej baziliky bola prestavba apsidy za pápeža Leva XIII. v roku 1878. Aby pápež uľahčil vysviacky kňazov a liturgické obrady dal strhnúť pôvodnú apsidu a nahradiť ju novou, dlhšou. Vzácnu mozaikovú výzdobu z konca 13. storočia zložili a po postavení novej apsidy vrátili na pôvodné miesto.
Alexander von Lichtenberg
Život
Kvôli svojmu židovskému pôvodu emigroval v roku 1936 so svojou rodinou do Budapešti a odtiaľ v r. 1939 do Mexika, kde v r. 1949 zomrel na následky abdominálnej choroby.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Prehliadka baziliky
Bazilika svätého Jána v Lateráne svojím impozantným vzhľadom dotvára priestor, ktorý bol viac ako tisíc rokov – od čias Konštantína I. až do druhej polovice 14. storočia – pápežskou rezidenciou.
Exteriér
Návštevníka pri zhliadnutí baziliky ohromí jeho monumentálne hlavné klasicizujúce priečelie, otvorené do námestia Piazza di Porta Laterano, od florentského architekta Alessandra Galileiho z rokov 1733 – 1736. Výsledné dielo patrí k vrcholom neskorobarokého staviteľstva v Ríme. Obrovské pilastre a stĺpy členia fasádu na päť polí, z ktorých prostredné vystupuje z hmoty stavby ako rizalit do popredia. Atika zdobená balustrádou, korunovaná galériou trinástich sôch (spolu s Ježišom Kristom a oboma svätými Jánami sú tu umiestnené sochy svätcov a významných učiteľov cirkvi) a v rizalitovej časti zavŕšená mohutným tympanónom, tvorí horné zakončenie. Nápis na atike priečelia pripomína zadávateľa prestavby, pápeža Klementa XII: CLEMENS XII PONT MAX ANNO V CHRISTO SALVATORI IN HON SS IOAN BAPT ET EVANG.
Alexander von Lichtenberg
Dielo
V Berlíne pomáhal pri zriadení urologického oddelenia Nemocnice Sv. Hedwigy.
Albany (Georgia)
thumb|Albany Albany je krajské mesto v Dougherty County v americkom štáte Georgia. Mesto sa nachádza v juhozápadnej časti štátu. V roku 2011 tu žilo 77 595 obyvateľov, a preto je mesto 8 najväčšie v Georgii.
Alexander von Lichtenberg
Dielo
V roku 1929 v Mníchove demonštroval prvú intravenóznu urografiu.
Albany (Georgia)
Demografia
Podľa sčítania ľudí v roku 2010, žilo v meste 77 434 obyvateľov, 29 781 domácností, a 18 515 rodín. V roku 2011 žilo v meste 35 797 mužov (46,1%), a 41 798 žien (53,9%). Priemerný vek obyvateľov je 31 rokov.
Alexander von Lichtenberg
Dielo
V roku 1932 prezentoval resektoskop, ktorý vyvinul spolu s Heywaltom špeciálne pre transuretálnu resekciu prostaty.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Exteriér
Severným priečelím je bazilika otvorená do námestia Piazza di San Giovanni in Laterano. Dvojpodlažná Sixtova lodžia, pristavaná v rokoch 1586 – 1589 Domenicom Fontanom je tvorená arkádovou architektúrou s maľbami vo vnútornom priestore. V portiku stojí bronzová socha francúzskeho kráľa Henricha IV., dielo francúzskeho sochára Nicolasa Cordiera z roku 1608. V súvislosti s týmto, pôvodne protestantským panovníkom, je zaujímavosťou, že vďaka jeho štedrým príspevkom pápežskej kúrii, sú od 17. storočia všetci vládcovia Francúzska (králi i prezidenti) čestnými kanovníkmi Lateránskej baziliky.
Alexander von Lichtenberg
Dielo
Vychoval mnoho špičkových chirurgov (na Slovensku ostal jeho odchovanec z Košíc prof. Ján Kňazovický).
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Exteriér
Pod balustrádou korunujúcou priečelie sa vinie nápis s datovaním, pripomínajúci osobu pápeža Sixta V., za pontifikátu ktorého prišlo k prestavbe priečelia: SIXTUS PP V AD BENEDICTIONES EXTRUXIT MDLXXXVI.
Interiér
right|thumb|230px|Chór a apsida baziliky s pápežským trónom. Mozaiky v apside sú dielom [[Jacopo Torriti|Jacopa Torritiho]] Cez priečny transept a hlavný vchod, ktorého bronzové dvere pochádzajú z antickej senátnej budovy zvanej Curia Iulia (na súčasné miesto boli umiestnené v roku 1660 za Alexandra VII.), sa vstupuje do interiéru päťloďovej baziliky. Jeho dnešná podoba je výsledkom barokovej prestavby, ktorú pri príležitosti jubilejného roku 1650 realizoval taliansky architekt švajčiarskeho pôvodu Francesco Borromini na príkaz pápeža Inocenta X. Borromini sa pri prestavbe dostal do neľahkej situácie; podľa zadania mal vytvoriť nový sakrálny priestor s maximálne možným zachovaním existujúceho pôdorysu a konštrukcie stavby.
Alexander von Lichtenberg
Ocenenia
Nemecká urologická spoločnosť spoločne s Profesionálnym združením nemeckých urológov udeľujú od r. 2000 každoročne cenu Alexnadra von Lichtenberga za výnimočné výsledky ambulantnej urológie.
Príčinné súvetie
V príčinnom súvetí druhá veta vysvetľuje príčinu prvej vety (preto sa niekedy uvádza vysvetľovaco-príčinné)
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Interiér
Pôvodných štrnásť arkád prostrednej lode zredukoval na päť, ktoré vyklenul medzi obrovskými kolosálnymi pilastrami s piliermi a nad ktorými umiestnil okná presvetľujúce interiér. K bočným lodiam pripojil kaplnky, ktoré baziliku pôdorysne rozšírili.
Príčinné súvetie
Príklad: ,,Neučím sa, veď som sa učil včera.“ (Aká je príčina toho, že som sa včera neučil (prvej vety)? - Príčinou toho, že sa sa neučím (prvej vety) je to, že som sa učil včera.)
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Interiér
Do časti muriva medzi stĺpmi zakomponoval výklenky, do ktorých medzi rokmi 1703 – 1719 pribudli kolosálne sochy dvanástich apoštolov. Ich autormi sú významní barokoví sochári, napr. Camillo Rusconi, Guiseppe Mazzuoli, Lorenzo Ottoni, Pierre Le Gros či Pierre-Étienne Monnot.
Príčinné súvetie
Najčastejšie sa v ňom púžívajú spojky: a to, a tak, ináč, veď, totiž
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Interiér
Priestor nad výklenkami korunujú štukové reliéfy s výjavmi zo Starého i Nového zákona a maľované medailóny starozákonných prorokov.
right|thumb|180px|Erb pápeža [[Klement VIII. (pápež)|Klementa VIII. na strope baziliky]]Skutočne veľkolepým a monumentálnym vrchným ukončením interiéru hlavnej lode je drevený kazetový pozlátený strop, vytvorený za pápeža Pia IV., ktorý sa oproti jemne profilovanej a ladne pôsobiacej štruktúre stien javí ako mohutný a ťažký. Jeho zachovanie v pôvodnej podobe dal Inocent X. Borominimu ako podmienku. Jednotlivé kazety stropu obsahujú reliéfne stvárnené erby pápežov – stavebníkov baziliky a pápežské insígnie.
left|thumb|180px|Pápežský oltár v bazilike pochádza z rokov 1367 – 1370K bočným lodiam je pripojených rad postranných kaplniek. V južnej lodi sú to rodinná kaplnka Corsiniovcov (Capella Corsini) s hrobkou pápeža Klementa XII. a kaplnka rodu Colonnovcov (Capella Colonna). Zo severnej lode sa vstupuje do Krížovej kaplnky (Capella del crocifisso) a kaplnky rodu Torlonia (Capella Torlonia).
Jedným z najvýznamnejších diel interiérovej výzdoby je pápežský oltár v apside baziliky. Ukrýva drevenú oltárnu menzu, pri ktorej podľa legendy slúžili omše už prví rímski biskupi. Nad ňou sa dvíha mohutné tabernákulum zdobené freskami a sochami. Pred oltárom sa nachádza náhrobok pápeža Martina V., ktorého voľbou v roku 1417 sa skončila veľká západná schizma. Náhrobok pochádzajúci z obdobia okolo roku 1443 je dielom málo známeho renesančného sochára, činného najmä vo Florencii, Simone di Giovanni Ghiniho.
Alan Goodwin Poindexter
Zúčastnil sa dvoch letov amerických raketoplánov, STS-122 a STS-131, na ktorom už letel v pozícii veliteľa.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Pápežské hrobky
left|thumb|Náhrobok [[Inocent III.|Inocenta III. v ľavom transepte baziliky. V lunete nad kamennou plastikou pápežovho náhrobku sa nachádza Kristus – medzi sv. Františkom a sv. Dominikom]]Lateránska bazilika sa stala miestom posledného odpočinku viacerých pontifikov. Do katastrofálneho požiaru v roku 1308 tu bolo pochovaných dvanásť pápežov; ich hrobky však boli následkom požiaru zničené. Išlo o pápežov Jána X., Agapeta II., Jána XII., Paschala II., Kalixta II., Honoria II., Celestína II., Lucia II., Anastázia IV., Klementa III., Celestína III. a Inocenta IV.
Alan Goodwin Poindexter
Životopis
Narodil sa v kalifornskej Pasadene a vyrastal v Rockville, štát Maryland, ktorý uvádza ako svoj domov. Bol ženatý s Lisou A. Pfeifferovou, mali dve deti.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Pápežské hrobky
V súčasnosti je v bazilike šesť pápežských náhrobkov: Alexandra III., Sergia IV., Klementa XII., Martina V., Inocenta III. a Leva XIII.
Alan Goodwin Poindexter
Životopis
1. júla 2012 zomrel na zranenia spôsobené pri nehode na vodnom skútri v Little Sabine Bay off na pláži v Pensacola na Floride.
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Lateránska bazilika a svätý Ján Nepomucký
Lateránska bazilika má špecifický, duchovný význam pre český národ. 19. marca 1729 tu bol totiž kanonizačnou bulou Christus Dominus pápežom Benediktom XIII. vyhlásený sa svätého český národný patrón Ján Nepomucký. Týmto aktom, ktorého pripomienkou je pamätná tabuľa v priechode do krížovej chodby, sa skončil kanonizačný proces, trvajúci od roku 1722.
Baptistérium San Giovanni in Fonte
Architektonickou súčasťou baziliky je Lateránske baptistérium (Battistero lateranense, ofic. Battistero San Giovanni in Fonte). Pôvodne kruhovú stavbu dal v 4. storočí postaviť Konštantín I. na počesť svätého Jána Krstiteľa. Stavba vyrástla nad nymfeom antického paláca rodiny Laterani.
right|thumb|230px|Celkový pohľad na baptistériumV nasledujúcom storočí (v roku 432) za pápeža Sixta III. však konštantínovskú stavbu nahradila dnešná budova na osemuholníkovom pôdoryse. V tejto podobe sa baptistérium (krstiaci kostol) stalo vzorom pre nepreberné množstvo ďalších stavieb podobného druhu po celom Taliansku.
Interiér dnešnej stavby je z prevažnej časti výsledkom barokovej prestavby v 17. storočí. Fresková výzdoba so scénami zachytávajúcimi výjavy z Konštantínovho života je dielom barokového umelca Andreu Sacchiho a jeho umeleckej dielne. Po obvode tamburu sú maľby s námetom života Jána Krstiteľa, vrchol uzatvára biela holubica na pozadí slnečných lúčov, symbol Ducha svätého.
Dominantným architektonickým prvkom interiéru je mohutný osemuholníkový architráv spočívajúci na ôsmich porfýrových stĺpoch s korintskými hlavicami, pochádzajúcich z paláca Konštantínovej manželky Fausty. Po obvode architrávu sa nachádza oslavný umelecký nápis velebiaci krst. V strede miestnosti za balustrádovou ohradou stojí antická krstiteľnica zo zeleného bazaltu doplnená v rokoch 1677 – 1678 bronzovým nadstavcom.
Okolie baziliky
Bazilika sa svojimi dvoma priečelia otvára do dvoch rímskych námestí: na východe hlavným priečelím do Piazza di Porta Laterano a na severe Fontanovou prístavbou do námestia Piazza di San Giovanni in Laterano.
Námestiu Piazza di Porta Laterano dominuje monumentálne súsošie sv. Františka z Assisi z roku 1927. František dvíha ruky smerom k bazilike a k Lateránu čo má byť pripomienkou jeho stretnutia s pápežom Inocentom III. Stretnutiu predchádzal pápežov sen so sv. Františkom zachraňujúcim cirkev, ktorú vo sne predstavovala rúcajúca sa Lateránska bazilika, v tom čase hlavný pápežský chrám.
Egyptský obelisk
right|thumb|170px|Egyptský obelisk dominuje námestiu Piazza di San Giovanni in Laterano od roku 1588Námestiu, ktoré dostalo dnešný proporčný vzhľad zásluhou Domenica Fontanu koncom 16. storočia, dominuje egyptský obelisk (tal. Obelisco Lateranense) pochádzajúci z rímskeho Cirku Maximu, kam bol dovezený v roku 357 za vlády cisára Constantinus II. z Amónovho chrámu v Karnaku. So svojou výškou 32,18 metra (s podstavcom a krížom na vrchole dosahuje výšku 45,7 metra) je najvyšším monolitickým obeliskom na svete. Na terajšie miesto bol vztýčený podľa projektu Domenica Fontanu v roku 1588.
Lateránsky palác
Zo severnej strany sa k stavbe Lateránskej baziliky pripája Lateránsky palác, niekdajšie sídlo pápežov. Keď sa v roku 1377 sa pápežské sídlo presťahovalo do dnešného Apoštolského paláca vo Vatikáne Lateránsky palác stratil svoj význam. Dnes v paláci sídli správa rímskeho biskupstva.
Sväté schody
Priestor námestia Piazza di San Giovanni in Laterano zo severovýchodnej strany uzatvára budova Svätých schodov so schodiskom, po ktorom údajne kráčal Ježiš Kristus v Pilátovom jeruzalemskom paláci.
Peter Eisenman
Peter David Eisenman (* 11. august 1932 Newark, New Jersey, USA) je jeden z najvýznamnejších amerických architektov súčasnosti. Žije a pracuje v New Yorku, kde roku 1967 založil Institute for Architecture and Urban Studies. Pôsobí ako architekt a profesor architektúry na Cooper Union v N.Y., na Ohio State University a zároveň pôsobí na univerzitách v Cambridge, Yale a Harvarde.
Život
Svoje vzdelanie postupne získal na amerických univerzitách Cornell v Ithace, Columbia v New Yorku a Cambridgi v Anglicku. V roku 1967 získal titul „honorary doctor of fine arts“ na univerzite Illinois v Chicagu. Počas rokov 1957 až 1958 pôsobil v spoločnosti The Architect’s Collaborative (TAC), ktorú založil architekt Gropius. Roku 1967 sám Peter Eisenman založil Institute for Architecture and Urban Studies, kde získali mnohé svetové ocenenia za architektúru a v ktorom pôsobil do roku 1982. Eisenman je tvorcom mnohých knižných titulov ako napr. „House X“, „Fin diout hous“ (The architectural association), „Moving arrows“, „Eros and other errors“  (The architectural association), „House of cards“ (vydavateľstvo Oxford university) a spoluautor diela „Chora l works“ (vydavateľstvo Monacelli). Peter Eisenman patril popri architektoch ako Michael Graves, Charles Gwathmey, John Hejduk a Richard Meier ku skupine architektov New York Five, ktorí sa zasadili za znovuoživenie a prezentovanie tvorby architekta Le Corbusiera, teda tvorby 20tich rokov minulého storočia. Avšak rozvíjal aj pre neho charakteristickú „ezoterickú“  tvorbu ktorá hľadala akési prepojenie medzi samotnou architektúrou a filozofickými či literárnymi teóriami. Jeho tvorbu totiž silne ovplyvňuje dielo filozofa Jacquesa Derrida. Peter Eisenman patrí medzi hlavných amerických predstaviteľov dekonštruktivizmu. Taktiež je autorom mnoho-početných príspevkov a esejí o jeho architektonických teóriách v rôznych medzinárodných časopisoch. Peter Eisenman vyučoval na univerzitách Harvard, Princeton a na Ohio State University. Momentálne pôsobí ako profesor na univerzite Yale. Po roku 1980 začal navrhovať administratívne a polyfunkčné budovy. Založil Inštitút Oppositions a bol zakladateľom a redaktorom rovnomenného časopisu Oppositions (Odpor, Opozícia). Jeho práce naznačujú sympatie s antihumanistickými ideami ako dekonštruktivizmus, boli charakteristické vzájomnými protikladmi, rozvrátenosťou a neistotou. Svoju prácu a dizajn návrhov zakladal na teórii vybranej z vonkajšej existujúcej architektonickej dogmy, najmä z psychológie a lingvistiky. Jeho teoretická práca vychádza z filozofie Friedrich Nietzsche, Noam Chomsky a Jacques Derrida. Pojmový základ je ľahko viditeľný na jeho dizajne a budovách, text a štruktúra jeho predchodcov je rozhodne podkladom Eisenmanovi vlastný, literárne aj architektonicky.
Eisenman je v kolektíve architektov, zástancov postmodernistickej vnímavosti, charakteristický svojím literárnym hnutím, kde dizajn je vnímaný ako text. Je charakteristický navrhovaním psychologického pocitu prázdnoty, ktorý provokuje individuálny kultúrny strach a narušenie. Vrátane narušenie a pretrhnutia vo viacerých štruktúrach úzko prepojených z komfortom a útočiskom, vytvára architektúru ktorá hraničí až z nihilizmom. Jeho dizajn je v štádiu neustáleho objavovania a pohybu, dáva vznik štruktúram, z ktorých si pozorovateľ len ťažko vyvodí záver.
Eisenman sa vždy vo svojích prácach snažil vytvoriť kontextovo nesúvisiacu architektúru, snaží sa vyvolať pocit neistoty. Spája vzájomne nesúvisiace, ba až protikladné vlastnosti. Profesora architektúry a predseda rádu Thomasa Lecture Werner Goehner Cornell, o Eisenmanovi povedal, že predefinoval súčasnú architektúru „náročným úmyslom“, že architektúra má byť jednoduchá a čisto estetická.
V Nemecku bol Peter Eisenman preslávený predovšetkým vďaka jeho architektonickému dielu „Denkmal für die ermordeten Juden Europas" v Berlíne.
Dielo
V počiatkoch svojej praxe, do roku 1980 sa venoval navrhovaniu a tvorbe rodinných domov, ktoré pomenoval číslom House I, House II, House III, (Dom I, Dom II, Dom III, ...). Jeho prvé práce boli vnímané ako série priamočiarych a kubických domov, ako autonómne a odkazujúce na seba, nezávislé od ľudského okolia alebo od svojej funkcie. Štruktúry týchto domov sú čisto racionálne. Dom je typickým Eisenmanovým snažením vytvoriť narušenie a provokovať neistotu. Najznámejší z týchto domov bol House VI (Dom č. VI), postavený v rokoch 1972-75 v Cornwall, Connecticut, známy ako príklad snaženia vytvoriť zo série geometrických transformácií dom použiteľný, technologicky vyspelý a estetický. Celá stavba bola postavená z dreva, za 3 roky. Konštrukcia domu však nebola adekvátna, v dome boli od začiatku problémy so zatekaním a v roku 1987 bol v hroznom stave, rozkladu podľahli aj hlavné nosné múry, čo si vyžiadalo rozsiahlu a drahú 2 ročnú renováciu.
Po roku 1980 začal Eisenman navrhovať administratívne a polyfunkčné budovy. Jednou z jeho najznámejších prác tohto obdobia, ktoré navrhol, spolu s Richardom Trott a Laurie Ollin je Wexner Center for the Arts v Ohiu (USA) na štátnej univerzite. Budova bola dokončená v roku 1989, keď múzeum moderných umení už ustanovilo dekonštruktivizmus, ktorým bol Eisenman charakteristický ako štýl.
Ďalšou Eisenmanovou známou stavbou je Bio-centre, je to výskumné centrum Univerzity J.W.Goethe vo Frankfurte. Eisenman sa svojím pôvodným návrhom prikláňal k znovu obnoveniu pôvodného miesta, navzdory tomu opäť vytvoril budovu na báze dualistického princípu, tentoraz medzi architektúrou a biológiou. Stretávame sa s prenesenou, metaforickou architektúrou, novou výpoveďou architektúry, kde sa autor inšpiruje životom samotným a tieto skúsenosti prenáša a uplatňuje v samotnej konštrukcii.
Eisenmanov nepretržitý záujem v opozíciu, zámenu a spleť udalostí, krútenie priestoru a skladanie formy využil pre prieskum CAD (computer assisted design), čo využil aj v súťaži pre virtuálny dom v roku 1997.
Dôsledkové súvetie
Dôsledkové súvetie je spojenie dvoch viet, z ktorých prvá vyjadruje dôvod a druhá dôsledok.
Príklad: ,,Včera som sa učil do školy, a tak som sa dnes nemusel" (Včerajšie učenie (prvá veta) mala za dôsledok to, že som sa dnes nemusel (druhá veta))
Najčastejšie sa v ňom používajú spojky: a tak, a teda, a tým, a preto, takže, i
Diaľnica A2 (Grécko)
Grécka diaľnica A2 meria 670 kilometrov a spája mestá Igumenitsa, Ioannina, Siatista, Solún a Alexandrupolis. Diaľnica po celej svojej dĺžke vedie zložitým terénom, o čom svedčia aj nasledujúce štatistiky:
Čiastočne bola postavená v trase Rimanmi vybudovanej dôležitej cesty Via Egnatia, ktorá viedla z prístavu Dyrrachium (dnešný Drač) na pobreží Jadranského mora k pobrežiu Egejského mora pri Solúne. Odtiaľ pokračovala cez Tráciu do mesta Byzantion (neskôr Konštantínopol, dnes Istanbul).
Karosa C 956
thumb|[[Děčín|Děčínska Karosa C 956 v Prahe]]
Karosa C 956, známejšia pod obchodným názvom Axer je typ medzimestského autobusu vyrábaný v kooperácii s Irisbusom, ktorý koncepčne nadväzuje na typy Karosa C 954 a C 955. Je určený predovšetkým na diaľkové linky a zájazdy, výnimočne sa používa aj na prímestských linkách. Vyrábal sa v rokoch 2002 až 2006 a nahradil ho autobus Irisbus Arway.
Technické parametre
Autobus sa vyznačuje lepenými oknami, aj keď väčšinou sa u autobusov Irisbus s lepenými oknami používa označenie "E" - Evolution. Väčšinou býva klimatizovaný. Zásadná zmena oproti predchádzajúcim typom je predný nárazník, kde hranaté svetlomety so smerovkami nahradili svetlomety v tvare malých krúžkov. Vystupovacie dvere môžu byť dvojkrídlové alebo jednokrídlové. Dvojkrídlové sú úzke alebo široké ako u mestských autobusov.
Dĺžka autobusu je 12 metrov (podtyp .1074) alebo 12.8 metra (podtyp .1076). Prvá verzia má dvere vpredu dvojkrídlové a vzadu dvojkrídlové alebo dvojkrídlové vpredu a vzadu jednokrídlové dvere.
Camilo Cienfuegos
Camilo Cienfuegos Gorriarán (* 6. február 1932, Havana, Kuba – † 28. október 1959) bol kubánsky revolucionár, blízky spolupracovník Fidela Castra a Ernesta Che Guevaru, spolu s nimi jeden z hlavných povstaleckých veliteľov počas Kubánskej revolúcie.
Životopis
Narodil sa v Havanskej štvrti Lawton v rodine španielskych anarchistických emigrantov, ktorý bojovali počas španielskej občianskej vojny. V r. 1954 sa stal aktivistom študentského protestného hnutia proti diktátorovi Fulgenciovi Batistovi, počas demonštrácii v decembri 1955 bol postrelený. Krátko na to odišiel za prácou do amerického New Yorku, neskôr sa presunul do Mexika. Tam sa stretol s Fidelom Castrom a pripojil sa k jeho formujúcej sa povstaleckej skupine, s ktorou sa na známej lodi Granma vylodili v decembri 1956 na Kube a začali ozbrojený boj proti Batistovi. Zakrátko sa stal jedným z vrcholných veliteľov revolučného vojska a získal hodnosť comandante. Bol veliteľom jednej z troch veľkých kolón, ktoré v auguste 1958 Castro vyslal z pohoria Sierry Maestra na západ, aby obsadili centrálne provincie a strategické mestá smerom na Havanu (veliteľmi ďalších dvoch boli Che Guevara a Jamie Vega). V decembri 1958 sa vyznamenal v bojoch o mesto Yaguajay, po ktorého obsadení sa jeho jednotky pripojili k Che Guevarovi v bojoch o mesto Santa Clara, dobytie ktorého otvorilo cestu na Havanu a priamo viedlo k víťazstvu revolúcie. Neskôr zastaval vysoké funkcie v kubánskej armáde a podieľal sa na agrárnej reforme.
V októbri 1959 Castro poslal Cienfuegosa do provincie Camagüey, kde zatkol svojho bývalého spolubojovníka Huberta Matosa, ktorý mal údajne pripravovať proticastrovskú vzburu. Počas nočného letu pri návrate do Havany 28. októbra zmizlo Cienfuegosove lietadlo typu Cessna 310 nad morom a napriek rozsiahlym pátracím akciám sa nikdy nenašlo. Hoci po tejto nehode sa vyskytlo mnoho konšpiračných teórii, podľa ktorých išlo o atentát pripravený CIA, či Fidelom Castrom (hoci je známe že Cienfuegos mal s Castrom dobré vzťahy a bol mu veľmi lojálny), historici ich všetky odmietajú ako veľmi nepravdepodobné a Cienfuegosovu smrť považujú len za výsledok leteckého nešťastia. Cienfuegos, ktorý bol pre svoju úprimnú a veselú povahu veľmi obľúbený už počas svojho života, sa po smrti stal ďalším martýrom revolúcie a na Kube je dodnes populárnou a oslavovanou osobnosťou.
Nevýhoda ťahu
Nevýhoda ťahu (iné názvy: nevýhoda z ťahu, nesprávne: Zugzwang [cugcvang] ) je situácia v šachovej partii, ktorá vzniká obvykle v koncovke, keď zostalo na šachovnici málo kameňov. Vyskytuje sa aj v strednej hre, keď chýba málo kameňov, v pozíciách kde sú viazané kamene. Ak ešte možno ťahať, ale každý ťah vedie k výraznému zhoršeniu pozície, hovoríme tomu pozičný zugzwang.
Nevýhoda ťahu znamená, že hráč sa dostane do nevýhodného postavenia práve kvôli tomu, že je na ťahu.
Príklad 1
Ak je na ťahu čierny, musí zahrať '''1. ... Ke7 2. Kc7 a 3. d8D''' s ľahkou výhrou bieleho.
Príklad 2
Hráč, ktorý je na ťahu, musí odstúpiť kráľom od svojho pešiaka, stratí ho a súper premení svojho pešiaka na dámu.
Príklad 3
'''1. Kd5 Kc8 2. Kd4! Kb8 3. Kc4! Kc8 4. Kd5 (tomuto sa hovorí trojuholníkový manéver kráľa) Kc7 5. Kc5''' a vzniklo to isté postavenie, ako na diagrame. Na ťahu je však čierny a rýchlo prehrá.
3. symfónia (Górecki)
Charakteristika
Symfónia bola prelomovým dielom v skladateľovom tvorivom vývoji. V prvej etape tvorby sa skladateľ prezentoval ako avantgardný tvorca, ovplyvnený predovšetkým dielami Pierra Bouleza a Karla Stockhausena. Vo svojich dielach, ktoré sa vyznačovali ostrými dizonanciami, využíval serialistické kompozičné postupy. V 70. rokoch skomponoval niekoľko zborových diel, v ktorých už od predchadzajúcich postupov upúšťal. Nové smerovanie skladateľa sa naplno prejavilo v jeho ''Symfónií č. 3'', ktorá sa dramaticky líšila od starších diel. Górecki začal uplatňovať zásady minimalizmu a zaradil sa k predstaviteľom tzv. sakrálneho minimalizmu, ktorého predstaviteľmi sú napríklad ešte Arvo Pärt a John Tavener. Symfónia nesie niekoľko charakteristických znakov nového smerovania: čisté melodické línie, zjednodušenie štruktúry, a mnohonásobné opakovanie hudobných prvkov, líšiacich sa len v jemných zvukových alebo harmonických obmenách. Dielo znie prevažne konzonantne a po tejto stránke je dostupné širokému okruhu poslucháčov. Napriek tomu, že je dielo nazvané symfónia, ide skôr o zvláštný druh piesňového cyklu. Dielo nenesie takmer žiadne typické atribúty symfónie – má len tri vety, ktoré formálne nezodpovedajú tradičným symfonickým vetám. Neposkytujú očakávaný vzájomný kontrast, pretože sa nelíšia charakterom a náladou, a všetky sú písané v rovnakom základnom tempe Lento. Vyskytujú sa tu len malé dynamické výchylky, fortissimo dielo dosahuje iba v niekoľkých taktoch. Hoci je dielo určené pre pomerne bohato zastúpený orchester, nástroje hrajú vačšinou tutti, notové party sú minimálne technicky náročné a dokonca aj také nástroje ako harfa a klavír zaznievajú prevažne len v jednom tóne a plnia predovšetkým zvukovú funkciu.
Časti
Prvá veta, ktorá trvá viac než zvyšné dve vety dokopy, je možno rozdeliť na niekoľko celkov. Prvým je rozsiahly kánon v desiatich hlasoch s opakujúcim sa 24 taktovým motívom. Ten v úvode diela zaznieva najprv v podaní kontrabasov v nízkej basovej polohe. Nasledujúci hlas sa pridáva k predchádzajúcemu vždy po 12 taktoch a je zdvihnutý o kvintu vyššie. Kanón vyvrcholí v znení desiatich hlasoch súčasne, a potom sa jednotlivé hlasy odpájajú. Nasleduje jadro vety, ktorú tvorí samotná pieseň z 15. storočia v podaní sopránu. Po vyvrcholení v najvyššom tóne sa znovu vracia kánonový motív vo výraznom prevedení, ktoré postupne upadá do tichej dohry.
V druhej vete je zhudobnený nápis z väznice v Zakopanom. Górecki chcel vo vete vytvoriť dojem vysokohorskej prírody a krajiny. Celá veta je naozaj veľmi imaginatívna, založená na jednoduchom ale posobivom základnom štvortónovom motíve E-G-G-F zasadeného do harmónie nónových akordov. Spev sa na rozdiel od prvej vety ozýva už krátko po začiatku vety, najskôr je veľmi ponurý, ale postupne prináša aj pocit nádeje, ktorý vrcholí v speve základného štvrotónového motívu vo vysokom registri.
V záverečnej vete vrcholí kompozičný postup použitý v tomto diele. Melodickú linku spevu orchester sprevádza len jednoduchým dvojtónovým motívom, neustále opakovaným. Spev je rozdelený do troch sloh, pričom druhá a tretia prinavracajú aj prvky z druhej vety. Po doznení tretej slohy orchester moduluje zo základnej tóniny a-mol do A-dur a soprán zaznieva opakovane v elegickej ale povznášajúcej melódii, ktorá je akýmsi vyústením sopránového partu v celej symfónií. Po mnohonásobnom opakovaní jedného akordu sa orchester vracia spať do tóniny a-mol, v ktorej spev ako akýsi dovetok zaznieva naposledy. Počas neho je znovu nastolená tónina A-dur, v ktorej orchester dielo jednoducho uzatvára postupným znižovaním tónov po intervaloch základného kvintakordu.
Lineárnosť
Lineárnosť alebo linearita môže byť:
Pat
Pat môže byť:
Fyzika častíc
Fyzika častíc (iné názvy: časticová fyzika, fyzika elementárnych častíc, subjadrová fyzika, subnukleárna fyzika, fyzika vysokých energií, vysokoenergetická fyzika) je odbor fyziky, ktorý sa zaoberá štúdiom subatómových častíc.
Časticová fyzika sa vyvinula z jej materského oboru, jadrovej fyziky, a typicky sa vyučuje v úzkom vzťahu s ňou. Vedecký výskum za posledné roky vyprodukoval dlhý zoznam častíc.
Správanie subatómových častíc
náhľad|[[Štandardný model fyziky]]
Vplyv
Časticová fyzika má veľký vplyv na filozofiu vedy. Niektorí fyzici sa prikláňali k redukcionizmu, názoru, ktorý bol kritizovaný a obhajovaný filozofmi a vedcami. Ostatní fyzici sa pridržiavali filozofie holizmu, považovaného za náprotivok redukcionizmu.
Dejiny
Myšlienka, že všetka hmota je zložená z elementárnych častíc, pochádza minimálne zo 6. storočia pred Kristom. Filozofickú doktrínu atomizmu a povahy elementárnych častíc študovali starovekí grécki filozofi ako Leukippos, Démokritos a Epikuras, starovekí indickí filozofi, stredovekí vedci (napr. Alhazen, Avicenna a Al-Gazzálí) a európski fyzici napr. Pierre Gassendi, Robert Boyle a Isaac Newton. Teóriu, že aj svetlo je častica, predostreli napr. Alhazen, Avicenna, Gassendi a Newton. Tieto myšlienky skôr ako abstraktné filozofické odôvodnenie, než ako experimentálne a empirické pozorovanie.
V 19. storočí, John Dalton, vďaka svojej práci na stechiometrii, prišiel k záveru, že každý prvok sa skladá z jednotlivých unikátnych častíc. Dalton a jeho súčasníci verili, že toto sú základné častice prírody a vesmíru a preto ich pomenovali atómy, z gréckeho slova atomos (nedeliteľný). Napriek tomu, koncom storočia, fyzici objavili, že atómy v skutočnosti nie sú elementárne častice ale sú zhlukmi menších častíc. Začiatkom 20. storočia objavy jadrovej a kvantovej fyziky vyvrcholili dôkazom Lisy Meitnerovej o jadrových reakciách v roku 1939 a dôkazom Hansa Betheho o jadrovej fúzii v tom istom roku. Tieto objavy podporili vznik odvetvia priemyslu vytvárajúceho jeden atóm z iného, dokonca zvažovali možnú premenu olova na zlato (alchýmia). Tiež viedli k vývoju atómových zbraní. Priebehom 50. a 60. rokov 20. storočia bolo objavených mnoho rozličných častíc vďaka rozptylovým experimentom. Táto éra je známa ako časticová zoo. Od tohto názvu sa upustilo po formulácii Štandardného modelu počas 70. rokov 20. storočia, v ktorom bolo objasnené, že veľké množstvo častíc je kombináciou relatívne malého počtu elementárnych častíc.
Experimentálne laboratóriá
Hlavné medzinárodné laboratóriá časticovej fyziky sú:
Existuje mnoho iných urýchľovačov častíc. Techniky potrebné pre modernú experimentálnu časticovú fyziku sú veľmi rôzne a komplexné, že tvoria subšpecializáciu takmer úplne odlišnú od teoretickej stránky.
Teória
Teoretická časticová fyzika sa pokúša o vyvinúť model, teoretický pracovný rámec a matematické nástroje na porozumenie terajším experimentom a vytvára predpoklady pre budúce experimenty. Pozri tiež teoretickú fyziku. V teoretickej časticovej fyzike existuje dnes niekoľko veľkých vzájomných projektov. Jedno dôležité odvetvie sa snaží lepšie pochopiť štandardný model a jeho testy. Využitím parametrov štandardného modelu pochádzajúcich z experimentov z menšou neurčitosťou objavuje limity štandardného modelu a tým rozširuje naše poznatky o stavebných blokoch vesmíru. Tieto projekty sú o to väčšou výzvou, vďaka náročnosti výpočtov kvantít v kvantovej chromodynamike. Niektorí teoretici pracujúci v tejto oblasti sa označujú ako fenomenológovia a využívajú nástroje teórie kvantových polí a teórie efektívnych polí. Iní používajú teóriu kryštalických polí a nazývajú sa lattice teoretici.
Iný veľký projekt je stavba modelov, v ktorom tvorcovia modelov vyvíjajú teórie o tom, aká fyzika môže existovať mimo štandardného modelu (s vyššími energiami a kratšími vzdialenosťami). Často je motivovaná problémom hierarchie a je obmedzená dátami z existujúcich experimentov. Môže zahŕňať supersymetriu, alternatívy k Higgsovmu bozónu, viac priestorových dimenzií (ako napr. Randallovej-Sundrumov model), preonovú teóriu a kombinácie týchto a iných teórií.
Tretím veľkým projektom je teória strún. Strunoví teoretici sa pokúšajú zostaviť teóriu zjednocujúcu kvantovú mechaniku a všeobecnú relativitu. Teória je založená na malých strunách a membránach tvoriacich častice. Ak sa potvrdí, pravdepodobne sa stane teóriou všetkého.
Táto časť projektov časticovej fyziky sa dá nájsť v kategóriách podľa názvov na stránkach arXiv, predtlačovom archíve.
Isis
Isis môže byť: ISIS môže byť:
Doklad
Doklad alebo dokument môže byť:
Mníšek pod Brdy
Mníšek pod Brdy je mesto v Česku v okrese Praha-západ v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 4 656 obyvateľov, z toho 2 258 mužov a 2 398 žien, pričom priemerný vek v meste bol 40,7 roka (muži 39,2 roka, ženy 42,0 roka).
Pôvod mena
Prvá písomná zmienka o Mníšku pochádza z roku 1348. Objavuje sa v zákonníku Karola IV. Maiestas Carolina, v ktorom kráľ nariaďuje, aby tvrdza a městys Mníšek navždy zostali majetkom koruny a bol prepožičiavaný len na obmedzenú dobu kráľovským manom. História mesta pred touto zmienkou je nejasná. Povesť tiež hovorí, že sa tu skôr nachádzala obec Dubčany, ktorá celá podľahla požiaru. Po čase na rovnakom mieste vyrástla ďalšia osada. Pri výstavbe výdatne pomáhali benediktínski mnísi z kláštora na Ostrove u Davle, ktorí do Podbrdska dochádzali na svoje statky. Ľud z vďačnosti vraj nazval novú trhovú ves Mníšek.
História
História a osud Mníšku bol odjakživa spätý so zemskou cestičkou medzi Čechami a Bavorskom. Tá prinášala Mníšku čulý obchodný ruch, clo, ale aj rôzne povinnosti, napr. zaistenie bezpečnosti na "Zlaté stezce". Preto bolo za manství odvážneho a schopného vladyku Jána z Lestkova udelené Mníšku hrdelné právo. Od začiatku 15. storočia už môžeme hovoriť o meste s vlastným erbom, hrdelným právom a ambíciou stať sa mestom kráľovským. Bohužiaľ husitské vojny sa podpísali na Mníšku tak ako na celom kráľovstve. Ján z Lestkova patril medzi prívržencov katolíckej strany a snáď aj preto bola za husitských vojen mníšecká tvrz zbúraná. Po skončení husitských vojen prišli v roku 1487 do Mníšku Vratislavova z Mitrovica. V roku 1503 kráľ Vladislav Jagelovský vytláča panstva z manského úväzku a Mitrovici sa na viac ako 150 rokov stávajú suverénnymi mníšeckými pánov. Za ich panovania sa spomínajú tri Podzámecká rybníky a pivovar s výrobou špeciálneho čierneho piva. Počas tridsaťročnej vojny mestom niekoľkokrát prejde švédskej vojsko. Najhoršie je rok 1639, kedy je vypálená mníšecká tvrz, kostol i fara, zničený vodovod a pretrhnutiu hrádze rybníkov. Mníšek i okolité dediny a osady boli v troskách a na čas takmer vyľudnenie. Roku 1655 kúpil spustnutej panstva bohatý pán Engel z Engelsflussu a bolo to veľké šťastie pre Mníšek, pretože Engel a jeho potomkovia pozdvihli celý kraj. Za poddaných po určitý čas platil dane, obnovil vodovod, postavil zámok, kláštor s kostolíkom Skalka na Brdské hrebeni a na mieste vojnou vypálené a zbúraná dedine vzniká živé mestečko. Po pánoch z Engelsflussu prišiel do Mníšku zbožný rod Unvertů. Tí tu nechali postaviť neďaleko starého chátrajúceho kostola nový barokový kostol a dokončili aj stavbu skaleckého areálu. Za ich prispenia je na Skalku uvedený poriadok františkánov a bola tu postavená krížová cesta a panská krčma. Po Unvertech prebrali tunajšie panstvo Pachtové z Rájova a nakoniec Kastové z Ebelsbergu. Tým bol panstva i zámok po roku 1945 skonfiškovaný. Zaujímavou kapitolou mesta je aj ťažba železnej rudy. Tá sa tu ťažila v rôznom množstve od roku 1740 až do roku 1967. Pôvodne sa ruda dopravovala do hút v Starej Hute u Dobříša, neskôr do Řevnice. V 50. rokoch rozhodla vtedajšia vláda o výstavbe nových hrudkovacích pecí priamo v Mníšku. Čoskoro je zrejmé, že ani nová technológia rotačných pecí nezaistí podniku prosperitu, a preto bolo ukončené spracovávanie železa. Existujúce priestory boli využité pre spracovanie hliníka a ako ďalšie metalurgické výrobne. V rokoch 1960 - 1974 bolo mesto súčasťou okresu Příbram [2], od 1. júla 1974 prešlo v súvislosti s rozširovaním území hlavného mesta Prahy pod okres Praha-západ.
Írsko na Letných olympijských hrách 2008
Írsko na Letných olympijských hrách 2008 v Pekingu v Číne reprezentovalo 54 športovcov v 12 športoch.
Teórie čŕt
Teórie čŕt (v oblasti vedenia) (angl. trait theories of leadership) alebo teórie veľkého muža je skupina teórií z oblasti vedenia ľudí. Sú to najstaršie teórie vedenia.
Tieto teórie sú založené na charakteristikách nadriadeného. Prevažovali od staroveku zhruba do začiatku 50. rokov 20. storočia, ale vznikajú dodnes. Podľa týchto teórií efektívni vedúci (nadriadení) majú určité spoločné vlastnosti, ktoré ich na vedenie predurčujú alebo im ho výrazne uľahčujú. V extrémnych verziách teórie sú tieto vlastnosti vrodené („vrodený vodca“), ale od 50. rokov sa presadil názor, že niektoré z typických vlastností vedúceho sú síce vrodené (energia, čiastočne inteligencia, asertivita a správanie), no niektoré z týchto vlastností sa u nich buď musia nadväzne rozvinúť alebo sa môžu plne vypestovať.
V 20. storočí sa výskumné štúdie pokúšali (a pokúšajú) aj systematicky nájsť práve tie vlastnosti, ktorými sa odlišujú najefektívnejší vedúci od ostatných. Tieto štúdie možno zadeliť do šiestich kategórií:
Výsledky starších takýchto štúdii sú väčšinou nepresvedčivé, ale v poslednej dobe sa dospelo k viacerým relevantným, aj keď protirečivým, výsledkom: Na druhej strane analýza J. Bona a T. Judgea z roku 2004 (metaanalýza 26 štúdií) ukázala, že osobnostné vlastnosti vysvetľujú žiadnu alebo len malú časť rozptylu výsledkov vedenia, a teda na vedenie takmer nemajú vplyv.
Inteligencia
Pokiaľ ide špeciálne o otázku inteligencie, už Aristoteles, Platón, Sokrates a mnohí osvietenci predpokladali, že schopnosť viesť súvisí s vyššou inteligenciou a dodnes táto vlastnosť vystupuje v štúdiách ako najčastejší faktor úspešnosti vedúcich. Kotter (1990) tvrdí, že sa ukazuje, že sa zdá, že efektívni vedúci vždy vykazujú nadpriemernú niektorú z základných foriem inteligencie, ale málokedy sú géniami. Štúdia Judgeho a Colberta z roku 2004 (metaanalýza štúdií inteligencie a vedenia ) ukázala štatisticky významnú koreláciu medzi inteligenciou a (efektívnym) vedením. Na druhej strane:
Teórie emergent leader
Sem patrí aj štýl vedenia, ktorý nazval v roku 1977 Greenleaf slúžiaci vedúci/vodca (servant leader). Takýto vedúci sa snaží produktivitu podriadených dosiahnuť tak, že im dáva, čo potrebujú. Napriek tomu, že je vedúcim, v skutočnosti vlastne slúži svojim podriadeným a nie podriadení jemu. Cíti zodpovednosť za podriadených. Podľa Greenleafa skutočný vedúci je ten, koho primárnou motiváciou je hlboká túžba pomáhať druhým. Vyskytuje sa najmä vo verejnom sektore a vo viacerých kresťanských organizáciách, v súkromnom sektore je jeho uplatnenie obmedzené potrebami akcionárov, zákazníkov a konkurenciou na trhu
Instituto Nacional de Estadística y Censos
Instituto Nacional de Estadística y Censos, skrátene INDEC, (doslova "Národný ústav pre štatistiku a sčítanie ľudu") je argentínsky štátny ústav zodpovedný za zber a spracovanie štatistických údajov. Ústav tiež analyzuje ekonomické a sociálne ukazovatele, ako napríklad miera inflácie, nezamestnanosť a pod.
Ara hyacintová
Ara hyacintová (Anodorhynchus hyacinthinus) patrí k skupine papagájov Ara, ktoré žijú v centrálnej časti juhoamerického kontinentu, vo vnútrozemí južnej Brazílie od rieky Tapajós po západnú Bahiu, Goiás a pohorie Mato Grosso.
Tento papagáj dosahuje dĺžku a hmotnosť 1,5 – . Vďaka svojim proporciám je najväčším lietajúcim papagájom sveta. Väčší je len nelietavý novozélandský papagáj kakapo sovovitý, ktorý dosahuje hmotnosť do. Veľkosť, farba a impozantný vzhľad ary hyacintovej spôsobila, že tento papagáj patrí k najatraktívnejším druhom. Cena jedného papagája sa na trhu pohybuje medzi 9 – 12 000 USD.
Vo svojom prirodzenom životnom prostredí je ara hyacintová klasifikovaná ako ohrozený druh.
Veľkosť
Papagáj ara hyacintová dosahuje dĺžku jedného metra. Krídla samca majú v priemere, chvost je v priemere dlhý. Hmotnosť ary hyacintovej môže dosiahnuť 1,5 až 2 kilogramy.
Sfarbenie
Ara hyacintová má perie na celom tele z väčšej časti sfarbené do sýto kobaltova. Krídla sú trochu tmavšie ako hlava a krk. Perie na spodnej strane chvosta je šedé. Neoperené okolie oka a pásik holej kože na hranici spodnej časti zobáku má žlté sfarbenie. Zobák ary hyacintovej je šedočierny, dúhovka oka tmavohnedá, beháky sú tmavošedé. Nádherná modrá Ara Ara Hyacintová meria až 100 cm. a patrí medzi najväčšie svojho druhu. Zároveň je to najväčší papagáj vôbec, ktorý dokáže lietať. Váži v priemere jeden a pol kg a po papagájovi Kakapo je druhým najťažším papagájom na svete. Perie má sfarbené do kobaltovej modrej, len okolie očí a zobáka, ktoré je neoperené , je sýto žltej farby
Životné prostredie
Ara hyacintová žije hlboko v hustých juhoamerických dažďových pralesoch, palmových močiaroch a v blízkosti vodných tokov. Vďaka systematickému ničeniu jej prirodzeného životného prostredia a nelegálnemu odchytu dnes prežíva v troch oddelených populáciách a to v južnej Brazílii, v Bolívii a v severovýchodnom Paraguaji. Na niektorých miestach je relatívne hojný, ale na väčšej časti pôvodného výskytu je vyhubený.
Tieto vtáky hniezdia v dutinách veľkých stromov. Najbežnejšia znáška počas jedného hniezdenia sú jedno, alebo dve vajcia. Nakoľko druhé vajce tento vták znesie viac dní po prvom, bežne sa stáva, že po vyliahnutí prežije iba prvé mláďa, druhé sa vyliahne neskôr a tak nedokáže konkurovať silnejšiemu, staršiemu súrodencovi. Mláďatá zostávajú pri svojich rodičoch do troch mesiacov. Dospelé a schopné plodiť potomstvo sa ary hyacintové stanú až vo veku siedmich rokov.
Ara hyacintová je ohrozeným druhom a jeho celkové počty v jeho prirodzenom prostredí sa odhadujú na 4 000 kusov. Tento papagáj je chránený zmluvou CITES (úplný zákaz obchodovania).