cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zločinecká skupina
Trest
Podľa súčasného slovenského Trestného zákona: „Kto založí alebo zosnuje zločineckú skupinu, je jej členom, je pre ňu činný alebo ju podporuje, potrestá sa odňatím slobody na päť rokov až desať rokov.“
Zoznam najväčších miest štátov USA
Toto je zoznam najväčších miest USA podľa počtu obyvateľov z roku 2000. Hlavné mestá štátov sú zvýraznené kurzívou.
Dolley Madisonová
Dorothea „Dolley“ Payneová Toddová Madisonová (* 20. máj 1768, New Garden, Guilford County, Severná Karolína - † 12. júl 1849, Washington D.C.) bola prvá dáma Spojených štátov od 4. marca 1809 do 3. marca 1817, manželka 4. prezidenta Jamesa Madisona. Podľa početných výskumov je najpopulárnejšou prvou dámou devätnásteho storočia. Svojím vkusom udávala kurz vtedajšej módy.
Život
Narodila sa na farme v Severnej Karolíne otcovi Johnovi Payneovi ml. a matke Mary Colesovej Payneovej. Rodičia patrili ku kvakerom. „Dolley“ navštevovala miestnu dedinskú školu, ale ďalšie vzdelanie jej bolo uprené. Rodina sa presťahovala do Philadelphie a z farmy prepustila na slobodu všetkých otrokov. John Payne ml. začal podnikať, zadĺžil sa a firma skrachovala. Kvakeri ich vylúčili zo svojho spoločenstva a živiteľ rodiny v roku 1792 zomrel.
„Dolley“ sa v roku 1790 vydala za kvakerského advokáta Johna Todda, mali dvoch synov Johna Paynea (1792-1852) a Williama Templea (1793). John Todd aj jeho novorodený syn William v roku 1793 umierajú pri rozsiahlej epidémii žltej zimnice.
Roku 1794 sa vdova „Dolley“ vydáva za Jamesa Madisona, kvakeri ju vylúčili zo svojho spoločenstva, pretože sa vydala za muža iného vyznania. V roku 1801 sa Madison stáva ministrom zahraničia vo vláde Thomasa Jeffersona a keďže prezident aj jeho viceprezident boli vdovci, „Dolley“ tak často vykonávala pri recepciách povinnosti prvej dámy.
V roku 1809 sa James Madison stal 4. prezidentom USA a jeho žena „Dolley“ prvou dámou krajiny. Poriadal recepcie pre rozmanité skupiny ľudí, takže sa na recepciách mohli stretnúť napríklad staviteľ krbov aj francúzsky veľvyslanec. Snažila sa vylepšovať a starať o Biely dom. Zbierala tradičné americké recepty a sama ich servírovala. Niektoré nesú dodnes jej meno („Dolley Madison Icecream“, „Dolley Madison Cake“)
V lete 1814 sa stali jediným americkým prezidentským párom, ktorý určitý čas nebýval v Bielom dome, pretože ich odtiaľ vyhnala britská armáda. „Dolley“ svojou statočnosťou zachránila mnoho cenností a písomností, medzi nimi aj obľúbený portrét George Washingtona, ktorý dosiaľ visí v Bielom dome. Britov z hlavného mesta vyhnal hurikán, ale Biely dom podľahol požiaru. Pri nástupe nového prezidenta Jamesa Monroea v roku 1817 bol opäť vystavaný.
Madison s manželkou sa presťahovali do Virgínie, kde v roku 1836 Madison umiera. Dvojnásobná vdova „Dolley“ sa sťahuje späť do Washingtonu. Ako poctu pre svojho manžela získava kreslo v Snemovni reprezentantov (v čase, kedy pre ženy v politike nebolo miesto).
Zomrela 12. júla 1849 v hlavnom meste Spojených štátov.
Sin-kuang žen-šou pao-sien muo-tchien ta-lou
náhľad|Shin Kong Life Tower Sin-kuang žen-šou pao-sien muo-tchien ta-lou (po čínsky 新光人壽保險摩天大樓, po anglicky Shin Kong Life Tower) je mrakodrap v meste Tchaj-pej a je jednou z najvyšších budov na Taiwane. Má 51 poschodí a s anténou je vysoká 244.15 metrov. Budova bola dokončená v roku 1993 a do roku 1997 bola najvyššou na Taiwane, vtedy jej post nahradila budova Tuntex Sky Tower.
Vnútorné planéty
Vnútorné planéty môžu byť:
Arcetri Astrophysical Observatory
Arcetri Astrophysical Observatory je astrofyzikálne a rádiové observatórium pri Florencii, Taliansko (+11°15,3'; +43°45,2'; 184 m), zamerané na výskum Slnka, hviezdnu spektroskopiu a rádioastronómiu.
Histogram
vpravo|náhľad|Príklad histogramu zobrazujúceho výskyt hodnôt v intervaloch od −3 po 3 s krokom 0,5. Histogram alebo histogram početností (z gr. histos - vzpriamený, gramma - kresba, zápis) je stĺpcový diagram (stĺpikový graf) tvorený obdĺžnikmi, ktorých základne (os "x") majú dĺžku zvolených intervalov, a ktorých výšky (os "y") majú veľkosť príslušných absolútnych alebo relatívnych početností zvolených tried.
Walter Rudin
Walter Rudin (* 2. máj 1921, Viedeň, Rakúsko – † 20. máj 2010) bol americký matematik. Je známy predovšetkým ako autor celosvetovo používaných učebníc matematickej analýzy, predovšetkým diel Principles of Mathematical Analysis, Real and Complex Analysis a Functional Analysis.
Zoznam diaľnic na Slovensku
Toto je zoznam diaľníc na Slovensku. Je v ňom uvedená celková dĺžka diaľnice a ďalej údaje o celkovej dĺžke úsekov diaľnic v prevádzke, vo výstavbe a v príprave. Trasa diaľnice je v tabuľke uvedená tak, aby bol počiatočný bod totožný s umiestnením nultého kilometra diaľnice.
Bralo
250px|thumb|right|Veže Trango v [[Karakorame]]
Váhovce
Váhovce (historicky, , ) je obec na Slovensku v okrese Galanta.
Polohopis
Nachádza sa na pravom brehu rieky Váh, 5km od mesta Sereď. Väčšinu jej obyvateľstva tvoria občania maďarskej národnosti.
Saint-Denis-de-l’Hôtel
Saint-Denis-de-l’Hôtel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dobříč (okres Praha-západ)
Dobříč je obec v Česku v okrese Praha-západ v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 300 obyvateľov, z toho 150 mužov a 150 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,7 roka (muži 38,9 roka, ženy 38,4 roka).
Saint-Thibaut
Saint-Thibaut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Saint-Thibaut má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Thibaut má 63 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Bayenghem-lès-Éperlecques
Bayenghem-lès-Éperlecques je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rif (more)
thumb|Útesy na pláži La Chata na ostrove [[Vieques]]
Rif (angl. reef) je útes (alebo v širšom zmysle akákoľvek vyvýšenina, plytčina), ktorý siaha tesne pod hladinu mora a prípadne miestami aj nad jeho hladinu. Obvykle ide o aktívne rastúce šošovkovité teleso tvorené koloniálnymi organizmami (koraly, machovky, lastúrniky, červy), ktoré sú schopné odolávať vlneniu. Z ekologického hľadiska najčastejšie ide o plytkovodný ekosystém, výrazne ovplyvňovaný podmienkami okolitého prostredia. Zvyčajne je to tzv. koralový útes (koralový rif). Sedimentácia na rífe býva niekoľkonásobne rýchlejšia ako v panvovom prostredí a dosahuje až za rok.
Delenie
Na základe zloženia sú rozoznávané:
Na základe tvaru možno vymedziť:
V minulosti sa formy rífových telies delili na biostrómy (plošné formy) a biohermy (elevačné formy).
Karbonátové rífy vznikajú iba vo vhodných teplotných podmienkach, salinite a hĺbkach, takže sú vhodným paleoekologickým kritériom. Fosílne rífy sú značne porózne a sú preto významným akumulačným priestorom uhľovodíkov.
Dejiny Ukrajiny
Tento článok je o dejinách Ukrajiny.
Začiatky osídľovania Ukrajiny
Prvé stopy po ľudských obydliach na území Ukrajiny sa datujú do obdobia pred 150 tisíc rokmi, kedy sa do tejto oblasti dostali neandertálci, ktorí sem prišli pravdepodobne z Kaukazu a Balkánskeho polostrova. Okolo 40 tisíc rokov pred Kr. sa v polovici posledného obdobia doby ľadovej na území Ukrajiny objavili kromaňonci (homo sapiens) – ľudia, z ktorých pochádza dnešný človek. Prispôsobujúc sa k chladnému podnebiu a k ťažkému získavaniu si potravy, si títo ľudia, ktorí sa živili lovom a zbieraním plodov, zostrojovali rôzne predmety a zbrane a obydlia z darov prírody. O 30 tisíc rokov neskôr (10 000 pred Kr.), keď ustúpil posledný ľadovec, ktorý zanechal po sebe dnešný charakterný profil Ukrajiny sa v období ukrajinského neolitu (6000 – 2000 pr. Kr.) ľudstvo na jeho území prešlo hlbšími zmenami ako pred 2 – 3 miliónmi rokov. Hoci to bolo obdobie doby kamennej, s kameňom malo málo čo do činenia. Revolučný význam neolitickej civilizácie spočíval hlavne v tom, že ľudia postupne vynachádzali rôzne spôsoby získavania obživy. Časom zistili, že zber plodov a lov môžu zameniť za výrobu svojich vlastných produktov.
thumb|left|Obydlia tripolcov Predpokladá sa, že poľnohospodárstvo na území Ukrajiny vzniklo niekedy na prelome 5. – 4. storočia pred Kr. v oblasti riek Južný Bug a Dnester, keď nastal rozvoj prvých hospodárskych občín vo východnej Európe. V tomto období začali postupne obrábať svoje polia a od lovu prechádzali k pestovaniu plodín. Pri poliach časom vznikali prvé osady. Hospodárstvo, na rozdiel od lovu a zberu plodín, si však vyžadovalo pomerne veľkú pracovnú silu a tak postupne vznikali primitívne formy spoločensko-politických organizácií.
Ľud tripolskej kultúry
Najznámejšie hospodárske kmene na území dnešnej Ukrajiny sa spájajú s tzv. tripolskou kultúrou, ktorá sa rozvíjala v oblasti dolín Dnestra, Južného Bugu a Prutu a časom aj Dnepra. V období svojho najväčšieho rozkvetu (3500 – 2700 pred Kr.) žili ľud tripolcov v početných (600 – 700 ľudí) dedinách. Ich obydlia boli spravidla dlhé a úzke a každý člen rodiny mal v dome vlastnú izbu a pec. Ornament na hlinených miskách, ktorý predstavoval spojenie charakteristických plynulých vzorov žltej, čiernej a bielej farby, svedčí o magických rituáloch a viere v nadpozemské bytosti, ktoré boli súčasťou života ľudu tripolskej kultúry. Táto kultúra však mala aj praktické výhody. Práve tripolci bol strojcami prvého mechanického prístroja – vrtáku na výrobu dier – dnešnej vŕtačky. Veľký význam pre rozvoj hospodárstva malo vynájdenie dreveného pluhu, vďaka čomu sa obrábanie pôdy zrýchlilo. Okrem týchto výdobytkov začali tripolci používať aj meď.
Dnes je málo čo známe o úpadku ľudu tripolskej kultúry. Archeológovia však predpokladajú, že postupný rast obyvateľstva Ukrajiny časom vysunul kmene tripolcov, ktorí začali osídľovať nové územia. V roku 2000 pred Kr., keď si niektorých tripolcov asimilovali iné kmene a ostatní sa uchýlili do ukrajinských stepí, ako celok prestali existovať.
Kočovníci
Územie dnešnej Ukrajiny bolo pre svoju východnú geografickú polohu často centrom života kočovných kmeňov, ktoré do tejto oblasti prišli v roku 3000 pred Kr. Na prelome takmer dvoch tisícročí budúci kočovníci viedli polokočovný spôsob života a zaoberali sa pasením svojich stád na eurázijských stepiach a poľnohospodárstvom. Okolo roku 1000 pred Kr. sa z nich stali skutoční kočovníci a postupne začali osídľovať iné úrodné oblasti Ukrajiny s cieľom nájsť ďalšiu obživu a pastviny pre svoje stáda. Prechádzajúc z miesta na miesto, získali nové vlastnosti, medzi inými aj bojovnosť, ktorá bola životne dôležitou vlastnosťou, aby si mohli novonájdené pastviny pred častými potýčkami s nepriateľmi ubrániť.
Okolo roku 3000 pred Kr. sa na ľavom brehu Dnepra objavil ľud tzv. jamovej kultúry a po nich prichádzali ďalšie kmene. Stále migrácie kmeňov z oblasti Kaspického mora boli pre toto rané obdobie dejín Ukrajiny charakteristické. Silnejšie kmene vytláčali slabšie a tie sa postupne dostávali na perifériu Eurázijskej stepi.
Kimerovia
Medzi rokmi 1500 – 1000 pred Kr. sa človek naučil techniku jazdy na koni. Kimérijci – prví kočovní jazdci, ktorí prišli na ukrajinské územie, boli jej prvými po mene známymi obyvateľmi Ukrajiny v jej dejinách. Homér o nich vo svojej Odysei takto píše: „Zem na severnom pobreží Čierneho mora je zemou Kimérijcov.“ Toto Homérove svedectvo je pravdepodobne najstaršia písomná zmienka o Ukrajine. Ale nič viac, okrem názvu ľudí, ktorí obývali tieto územia, v tom čase pre Grékov známych ako „koniec sveta“ Homér nespomína. Veľa vedcov zastáva názor, že Kimérijci sa do oblasti Ukrajiny dostali z nižného Povolžia kočovným spôsobom cez pohoria Severného Kaukazu a okolo roku 1500 pred Kr. sa objavili na Ukrajine. Iní však vyvracajú hypotézu o migrácii a tvrdia, že Kimérijci boli pôvodným obyvateľstvom Ukrajiny. Pravda je však taká, že obývali medziriečie Dona a Dnestra do 7. storočia pred Kr. O niečo neskôr, v dôsledku tlaku iných kočovných kmeňov prichádzajúcich z východu, pobrali sa smerom k Malej Ázii.
thumb|Skýtski bojovníci
Skýti
Skýti, ktorí sa začiatkom 7. storočia pred Kr. objavili v ukrajinskej stepi, neostali bez povšimnutia a v kronikách sa o nich píše:
''„Hľa ide národ zo severnej strany... v ruke drží luk a krátke kopije, sú krutí! S nikým sa neotáľajú! Hlas ich kričí ako hukot vĺn mora. Skáču na koňoch vystrojení ako jeden... všetci sú to ľudia chrabrí... národ zďaleka, národ dávny... jazyk ktorého ty nevieš. On spáli tvoju úrodu a chlieb tvoj, zničí tvojich synov a dcéry, pozabíja kravy a ovce tvoje, zahubí vinohrady a mečom poškodí tvoje mestá, do ktorých ty vkladáš svoju dôveru.“''
thumb|left|Skýtsky jazdec Spustošiac mnoho krajín Blízkeho východu sa Skýti nakoniec usadili v stepiach na severnom pobreží Čierneho mora a na území Ukrajiny založili prvý veľký politický zväz – Skýtsky štát. V 5. storočí pr. Kr. ich navštívil Herodotos a takto opísal ich obyvateľstvo:
„Bez pochyby to boli indoeurópania, predstavitelia raných kočovných kmeňov, ktoré tisíce rokov vládli Eurázijskej stepi.“
Skýtske obyvateľstvo tiež rozdelil na Pacharov a Cárskych Skýtov. Aby v sebe rozvíjali vojenský inštinkt, mali vo zvyku piť krv prvého zavraždeného nepriateľa a vyrábať si z lebiek mŕtvych nepriateľov čaše okrášlené zlatom a striebrom. Boli oddanými priateľmi a priateľstvo si veľmi cenili. Svojim obchodným partnerom predávali predmety, ktorými sa neskôr stala Ukrajina vo svete známa: vosk, meď, kožušiny, otrokov za čo dostali víno a klenoty. Za dní Skýtov sa Ukrajina stala dôležitou, hoci vzdialenou časťou antickej civilizácie Stredozemia. Cez grécke kolónie na pobreží Čierneho mora mali kontakt na civilizáciu starovekých Grékov, ktorú si veľmi vážili. Kontakty so svetom Stredomoria však prinášali aj konflikty. V roku 513 pred Kr. vojská Peržanov obsadili územia dnešnej Ukrajiny. Ale aj voči taktike vypálenia zeme sa Skýti vedeli ubrániť. Na prelome 5. – 4. storočia pred Kr. si podmanili Trákov v oblasti Dunaja. Toto víťazstvo však bolo pre nich nepotrebné, pretože ich doviedlo až k vlastnému koncu. V roku 339 pred Kr. ich Filip Macedónsky v bitke porazil. Bol to začiatok konca Skýtov.
Sarmati
V priebehu takmer 400 rokov (2. storočie pred Kr. – 2. storočie po Kr.) stepiam severného a východného pobrežia Čierneho mora vládli Sarmati, ktorí do tejto oblasti prišli od rieky Volga. Spočiatku sa pokojne zmiešavali so Skýtmi a Grékmi, ktorí žili na území severne od Čierneho mora. Časom však boli stále viac a viac agresívni a nakoniec si Skýtov podmanili. Keď ich však vojna nevedela uspokojiť Sarmati začali obchodovať. Ich karavany cestovali po ďalekých krajinách a odtiaľ do svojho hlavného mesta Tanais na rieke Don vozili čínsky hodváb, kaukazský kryštál a polodrahokamy z Iránu a Indie. Ako všetky kočovné kmene v ukrajinských stepiach, aj Sarmati boli výbojný kmeň so slabo rozvinutou zväzovou štruktúrou a častými bojmi medzi sarmatskými kmeňmi Jazigov, Roksolanov a Alanov. Každý z nich sa snažil ovládnuť ukrajinské územie. Keďže Ukrajina bola v tomto období v centre migračných procesov (Sťahovanie národov), Sarmati často súperili s inými kmeňmi, dokonca im aj odovzdávali moc. Poslednú porážku im uštedrili Huni, Germáni, Góti a Rimania v 2. storočí a skoncovali s ich existenciou.
Čoskoro Sarmatov na ukrajinskom území vymenili ďalšie kočovné kmene. Sarmati však boli posledným indoeurópskym národom, ktorý prišiel na územie Ukrajiny z východu. Po nich takmer na celé tisícročie Eurázijské stepi ovládli turecké národy.
Grécke kolónie na území Ukrajiny
Noví usadlíci neprichádzali na územie Ukrajiny iba stepou, ale aj po mori. Urobili tak aj Gréci, ktorí sa postupne usadzovali na pobrežiach Stredozemného, Egejského a Čierneho mora a kolonizovali ich zákutia. Podľa slov Platóna Gréci obsadili moria od Gibraltáru až po Kaukaz „ako žaby po daždi“. Na prelome 7. – 6. storočia pred Kr. založili mnoho miest v oblasti severného pobrežia Čierneho mora, ktoré vo 4. storočí pred Kr. zažili svoj najväčší rozmach (Olbia, Chersones, Feodosia, Tanais, Pantikapaion). Ich niekoľkoročný rozkvet však v 2. storočí pred Kr. vystriedali veľké ťažkosti. Zostrili sa sociálne štrajky medzi mestským obyvateľstvom, ktoré bolo prevažne zložené z bývalých otrokov a vrchnosťou miest. Navyše, posilnenie Ríma narušilo politickú rovnováhu vo svete starovekého Grécka.
V roku 68 pred Kr. Rímska ríša porazila posledného cára z dynastie Spartokidovcov Mitridata IV., ovládla pobrežie Čierneho mora a zničila tak Bosporský štát. Do určitej miery však vrátila gréckym mestám na území ukrajinského pobrežia ekonomickú a politickú stabilitu. Jednako v 1. storočí častejšie vpády Barbarov s cieľom oslabiť Rím sa v krátkom čase pričinili o zruinovanie gréckych miest na pobreží Čierneho mora. V roku 270 síce odolávali nájazdom Gótov, ale o sto rokov neskôr ich celkom zničili Huni.
Obdobie Kyjevskej Rusi
náhľad|Mapa [[Kyjevská Rus|Kyjevskej Rusi v 11. storočí]]
Rozdelenie dejín Kyjevskej Rusi podľa ukrajinských historikov
Rozdelenie dejín Kyjevskej Rusi z pohľadu ruských historikov pozri v článku o dejinách Ruska v časti Rozdelenie dejín Kyjevskej Rusi podľa ruských historikov.
Prvé obdobie (882 – 972)
Obdobie veľkého rozmachu Kyjevskej Rusi ohraničujúce takmer sto rokov od vlády Olega (882) do smrti Sviatoslava I. Igoreviča v roku 972. Panovníci Staroruského štátu si v tomto období dobyli strategickú obchodnú Cestu zo Škandinávie do Grécka a podmanili si kočovné kmene žijúce v jej okolí, aby tak mohli dať základ budúcemu štátnemu útvaru na území východnej Európy – Kyjevskej Rusi.
Druhé obdobie (980 – 1054)
Obdobie vlády Vladimíra I. Veľkého a Jaroslava I. Múdreho je charakteristické upevnením vlády Kyjeva nad podmanenými územiami a obyvateľmi, politickým vrcholom Staroruského štátu – jeho ekonomickým a kultúrnym rozmachom. Najdôležitejšími udalosťami tohto obdobia boli prijatie kresťanstva východného rítu a uzákonenie prvých zákonov Kyjevskej Rusi.
Teórie vzniku Ruského štátu
V polovici 9. storočia sa z oblasti Podnepria v hospodárskom, kultúrnom a politickom zmysle stala tichá zátoka. O približne 150 rokov neskôr sa však toto územie stalo srdcom Kyjevskej Rusi – silného politického zjednotenia, ktoré sa rýchlo obrátilo v jedno najrozvinutejších a ekonomicky prekvitajúcich spoločenstiev vtedajšej Európy. Aby sme pochopili, prečo je to tak, musíme vedieť, čo sa píše o pôvode a vzniku Kyjevskej Rusi v Povesti dávnych liet:
''„V roku 852 sa začala volať [naša zem] – Ruskou zemou... V roku 859 Varjagovia, ktorí prišli spoza mora, začali vyberať daň od Čudov, Slovanov, Merov, Vesov a Krivičov. V roku 6370 (862) vyhnali Varjagov za more a začali si sami vládnuť. Nebolo medzi nimi pravdy, búrili sa medzi sebou a bojovali. I povedali si: „Nájdeme si knieža, ktoré by nám vládlo a súdilo nás podľa práva.“ Išli teda k Varjagom (k Rusom). Títo Varjagovia sa nazývali Rusmi, ako sa Švédi nazývajú Švédmi a iní Normanmi a Angličanmi a ešte iní Holanďanmi – tak i títo. I povedali Slovanom: „Zem naša je veľká a úrodná, ale poriadku v nej nieto. Prídite nám vládnuť.“ Zobrali teda troch bratov i prišli.“''
V 30. rokoch 20. storočia sovietski učenci začali protiútok a normanskú teóriu vyhlásili za politicky škodlivú, pretože sa v nej odmieta spôsobilosť slovanských národov založiť nezávislý štát. Pri tom však brali ohľad na tendencie Nestora – autora letopisu Povesť dávnych liet z 11. storočia, – ktorý poukazoval na mnoho vnútorných rozporov medzi jeho rozprávaním a archeologickými vykopávkami, ktoré nepotvrdzovali širokú účasť Varjagov v Kyjevskej Rusi. Vychádzajúc z týchto poznatkov prišli k záveru, že Kyjevskú Rus založili východní Slovania.
V značnej miere tieto fakty prinútili konať aj lingvistov, ktorí si vytvorili svoju teóriu pôvodu slova Rus:
náhľad|[[Rusi vítajú Varjagov]] Nakoľko sa javí, že tieto hypotézy sú nedostatočné, žiadna z nich nemala väčšiu podporu. Čo sa týka samotného slova „Rus“, ním zo začiatku nazývali Varjagov, potom územia Poľanov v strednej Ukrajine a časom aj Kyjevskú Rus. Ak sa však nepodarilo dosiahnuť konkrétny záver v otázke pôvodu slova Rus, tak neexistuje ani všeobecný pozitívny súhlas relatívne širšieho problému – vzťah vonkajšieho vplyvu Škandinávcov na faktory samostatnej slovanskej evolúcie v zrode a vývoji Kyjevskej Rusi. Výsledkom dlhotrvajúceho sporu je málo nových faktických údajov. Možno nevedomosť mnohých vedcov bola príčinou postupnej nutnosti hľadať kompromisné riešenie.
Preto je dosť opovážlivé tvrdiť, že vznik Kyjeva a Kyjevskej Rusi bolo zásluhou nejakej samostatnej etnickej skupiny (Slovania), ale výsledkom zložitej slovansko-škandinávskej spolupráce.
Z rozprávania Nestora Letopisca
''„Ešte rýchlejšie a rozhodnejšie sa rozvíjali udalostí, ktoré boli príčinou príchodu Škandinávcov na scénu dejín vtedajšieho sveta. Aby sme ich mohli pochopiť, musíme predovšetkým poznať životné podmienky a okolitú krajinu Švédska a Škandinávie 8. – 9. storočia, kde sa v tom čase rozmohol, z doteraz nezistených príčin, nevídaný demografický boom. Mnohí mladí Škandinávci, ktorí nenašli prijateľné podmienky na to, aby mohli vo svojej rodnej zemi aj naďalej ostať, sa poberali na lodiach hľadať svoj osud v cudzine. Podnikali pustošivé výpravy do krajín západnej Európy a usadzovali sa na podmanených územiach Anglicka, Francúzska, Talianska a Sicílie, kde zakladali svoje kráľovstvá a kniežatstvá. Iní zase preplávali Atlantický oceán a kolonizovali Island, Grónsko a, čo je veľmi pravdepodobné, dostali sa až k brehom severnej Ameriky. Tretia skupina Škandinávcov – tzv. Varjagovia – smerovali na juhovýchod a usadzovali sa na brehoch Baltského mora, pri Ladožskom jazere a neskôr aj v Novgorode a pri jazere Ilmen. V týchto oblastiach žili vo svojich usadlostiach – opevnených pevnostiach a remeselníckych dielňach, v ktorých bývali spolu so ženami a deťmi.“''
thumb|left|[[Cesta zo Škandinávie do Grécka (fialová)]] ''„Obchodom, ale mnohokrát i krádežou (a to najmä vtedy, keď získanie tovaru prvým spôsobom dosiahnuť nešlo), získavali kožušinu, med, vosk a otrokov. Často však chceli podstatne viac ako im miestni obyvatelia mohli dať. Preto začali pátrať po rôznych riečnych cestách vedúcich na juh a možnostiach ako sa dostať k mestám v Byzantskej ríši obývaným islamským obyvateľstvom. Za krátky čas si osvojili riečnu sieť a zistili, že s Baltského mora sa po Volge dostanú ku Kaspiku a odtiaľ cestou do Bagdadu. Neskôr vznikla dôležitejšia cesta – v letopisoch nazvaná ako tzv. Cesta zo Škandinávie do Grécka, – ktorá spájala sever s juhom a končila sa v Konštantínopole. Presídlenie Varjagov bolo teda otázkou času.“''
Ako sa píše v Povesti dávnych liet ''„... v roku 862 dvaja Varjagovia – Askold a Dir – opustili ženu svojho kniežaťa Rurika a odplávali z Novgorodu so svojimi vojakmi dolu Dneprom ku Kyjevu a podmanili si miestne obyvateľstvo (Poľanov), ktoré im každoročne prinášalo daň. “''
''„Askold a Dir si očividne veľmi rýchlo prisvojili všetko bohatstvo, silu a slávu, pretože už v roku 860 spoločne s Poľanmi zaútočili na Konštantínopol. Čoskoro sa ich hrdinské činy rozniesli po celej krajine a dopočuli sa ich aj obyvatelia Novgorodu. Hoci knieža Rurik už dávno umrel a jeho syn Igor bol ešte mladý na to, aby vládol krajine, Oleg, ktorý zodpovedal za Igora kým nedosiahol vek plnoletosti, vzal so sebou manželku a Igora a odplával do Kyjeva. Po príchode sa snažil získať si zatiaľ obsadený panovnícky trón. Ľsťou vylákal za mesto Askolda a Dira, obvinil ich z uzurpovania moci a následne zavraždil. V roku 882 sa usadil v Kyjeve a vyhlásil toto mesto za „matku ruských miest“.“''
Takto o príchode Varjagov do Kyjeva rozpráva kronikár Nestor. Výsledkom starostlivej analýzy textu, ktorou sa zaoberalo mnoho pokolení vedcov, sa vo výpovedi Nestora aj napriek najpravdepodobnejšej verzii príchodu Varjagov na územie Kyjevskej Rusi, ktorú nám podáva, nachádzajú mnohé chyby a nedopracované miesta.
Dnes sa historici čudujú, prečo sa meno takého mocného a múdreho panovníka akým Rurik bol ani raz nespomína v zdrojoch z jeho doby (9. storočie). Niektorí dokonca spochybňujú samotný fakt existencie Rurika a zaoberajú sa otázkou či sa v skutočnosti Askold a Dir mohol podriadiť Olegovi. Bol vôbec Oleg skutočne pokrvne spojený s Rurikom, alebo sa nám letopisec snaží priblížiť jeho pôvod a rodostrom? A ako objasniť, či náhodou regenstvo Olega netrvalo aj po dosiahnutí plnoletosti Igora?
Nakoľko však chýbajú relevantné a hodnoverné informácie, ktoré by dokumentovali vládu kniežaťa Olega aj v iných zdrojoch, ťažko je odlíšiť realitu od výmyslu v Nestorovej kronike vzniku Staroruského štátu.
Vzostup Kyjeva
Kyjev, ako aj väčšina veľkých miest sveta, vďačí sláve za svoju výhodnú geografickú polohu. Nachádza sa na strednom toku Dnepra a bol vždy tranzitným uzlom, ktorý spájal Čierne more s Baltským. Okolitá príroda – na severe lesy a na juhu stepi – už doredu určovala nemalý strategický význam mesta. Preto sa stal centrom bitiek, bojov a vzájomných vzťahov dvoch historických smerov.
thumb|[[Oleg (Kyjevská Rus)|Oleg I. pri kostiach svojho obľúbeného koňa]]
Prví panovníci
Podľa historikov už v 6. – 7. storočí Poľania na čele so svojim legendárnym vodcom Kijom vytvorili silný kmeňový zväz, ktorý vládol ostatným kmeňom a udržiaval úzke priateľské vzťahy s Byzantskou ríšou. Je však veľmi spochybniteľné to, či prví panovníci Kyjeva mali ponatie o štátnosti.
Ďalšou činnosťou kniežat Kyjevskej Rusi bol zber dane. Každoročne na jar, keď sa na rieke začali topiť ľady, obyvatelia Staroruského štátu posielali po nej panovníkovi daň. V Kyjeve ho potom nakladali do karaván a odvážali do Byzantskej ríše. Cestou si však museli dávať veľký pozor na časté hrozby kočovných kmeňov, ktoré sa snažili získať si čo i len kúsok z nazhromaždenej dane panovníka.
thumb|left|[[Oleg (Kyjevská Rus)|Oleg I. pribíja na bránu Konštantínopolu svoj erb]]
Oleg I.
O prvom historicky dokázateľnom panovníkovi Staroruského štátu a Kyjeva sa vie veľmi málo. Dodnes nie je jasné, či patril k dynastii Rurikovcov, alebo bol samozvancom, ktorého letopisec Nestor po niekoľkých storočiach pripísal k tejto dynastii. Nedá však v žiadnom prípade pochybovať o tom, že Oleg bol talentovaným a odvážnym panovníkom. V roku 882 si aj s jeho obyvateľmi podmanil Kyjev a následne rozšíril svoju vládu (t. j. právo na zber dane) aj na okolité kmene Drevľanov.
Počas svojej vlády sa dostal do konfliktu s Chazarmi, ktorých vojsko porazil pri Kaspickom mori. Na vrchole svojej slávy v roku 911 na čele s vojskom napadol a vyplienil Konštantínopol. Počas svojej vlády (882 – 912) sa snažil o zjednotenie Kyjevskej Rusi s Novgorodom, a tak si podrobiť tieto dve hlavné časti na obchodnej ceste zo Škandinávie do Grécka.
thumb|[[Igor I. (Kyjevská Rus)|Igor I. zbiera daň od Drevľanov]]
Igor I.
Vláda Igora I. (912 – 945) nebola až taká úspešná ako vláda jeho predchodcu Olega. Ako bolo u kyjevských panovníkov zvykom, aj on si od začiatku svojej vlády udržiaval kontakt s jemu podmanenými kmeňmi Drevľanov. Tí to však túto situáciu dlho nezniesli a spoločne s kmeňom Uličov proti svojmu panovníkovi povstali. Dlho trvalo Igorovi kým ich znova naučil poslušnosti platiť daň a kým mohol nadviazať na úspešnú expanzívnu politiku Olega I.
Keď v roku 941 uplynula 30 ročná mierová zmluva uzatvorená medzi Kyjevskou Rusou a Byzantskou ríšou v roku 911 po dobytí Konštantínopolu Olegom I., Igor mohol toto najbohatšie mesto východnej Európy znova dobyť. Bitka o Konštantínopol sa však preňho skončila fiaskom a panovník bol nútený z horiacich a potápajúcich sa lodí utiecť a v roku 944 podpísať mierovú zmluvu. Koncom toho roka sa opäť vzmohol a pokúsil sa hľadať expanzívne šťastie na východe krajiny. S veľkým ruským vojskom sa mu podarilo olúpiť mestá na pobreží Kaspického mora a víťazoslávne sa vrátiť späť do Kyjeva.
Igorovo kraľovanie sa však skončilo tak, ako sa aj začalo – povstaním Drevľanov.
Oľga I.
Autor Povesti dávnych liet bol bez pochyby priaznivo naklonený k prvej panovníčke Staroruského štátu Oľge I. (945 – 957) – žene Igora I. a regentke ich syna Sviatoslava I. Často ju opisoval ako krásnu, energickú a predovšetkým múdru panovníčku. Mnísi z kláštorov ju zasa za všetko štedro chválili, čo možno azda vysvetliť tým, že v roku 955 sa ako prvá panovníčka odhodlala prijať na území Kyjevskej Rusi kresťanstvo. Ale aj bez týchto komplimentov by bola Oľga I. slávnou kyjevskou kňažnou.
V časoch keď bola pomsta absolútnou morálnou povinnosťou, sa Oľga rýchlo a účinne pomstila Drevľanom za smrť svojho manžela. Na druhej strane si však uvedomovala, že bolo by potrebné zmeniť ľubovoľne a chaoticky ladený charakter zberu daní, ktorý bol príčinou smrti Igora I. Do dejín ruského národa sa preto zapísala ako prvá panovníčka, ktorá zreformovala poľnohospodárstvo Kyjevskej Rusi a reformou presne určila, z akých zemí sa má po akom čase zbierať určená daň. Samozrejme, dávala pozor aj na to, aby jej poddaní mali z čoho žiť a znova platiť daň.
Panovníčka veľmi často cestovala. Pred vojnovým konfliktom dávala prednosť diplomatickému vyriešeniu sporov. V roku 957 ho dokonca na rokovaniach s konštantínopolským imperátorom preľstila a už nikdy viac sa s ním na jeho požiadanie nestretla. Najmocnejší vladár vtedajšieho sveta sa cítil urazený. Mnohí letopisci tomuto faktu pripisujú veľkú dôležitosť, pretože to svedčalo o postupnom vzrastaní moci Kyjeva a Kyjevskej Rusi nad Konštantínopolom a Byzantskou ríšou.
thumb|Stretnutie [[Sviatoslav I.|Sviatoslava I. s byzantským imperátorom Jánom I. na brehu Dunaja]]
Sviatoslav I.
Odvážny a výbušný, priamočiary a surový, Sviatoslav I. Igorevič bol predovšetkým knieža-vojak, ktorý si počas svojej vlády (945/962 – 972) vyslúžil prezývku „kozák na tróne“ práve pre svoju vojnovú povahu. Jeho slovanské meno, škandinávska výchova a nomádsky spôsob života sa odzrkadlili v spoločenstve európskeho a ázijskeho začiatku. Jeho vláda symbolizovala vzrast skorých hrdinských dní v dejinách Kyjevskej Rusi.
V roku 964 ako 22 ročný začal vojnu na východe svojej krajiny, ktorej cieľom bolo podrobiť si východoslovanský kmeň Viatičov, žijúcich v okolí rieky Oka – v pôvodnej vlasti dnešných Rusov, ktorí tam majú svoj pôvod. Podrobenie si tohto východoslovanského kmeňa znamenalo pre Staroruský štát rozšírenie vplyvu na všetkých východných Slovanov a možnosť kolonizácie severovýchodných území, ktoré sú dodnes súčasťou Ruska.
Vyhratou bitkou proti Bulharom a Chazarom pri Volge zasa položil základy konca Chazarského chanátu. Porážkou Chazarov navyše Sviatoslav I. odstránil svojho súpera v hegemónii nad územím Eurázie, čím začal kontrolovať veľkú obchodnú cestu vedúcu po Volge a tiež sa pričinil o zastavenie nájazdov nomádskych kmeňov (Pečenehovia) na ukrajinské stepi.
Keď sa byzantský imperátor dozvedel o svojom agresívnom západnom susedovi, vyhlásil mu vojnu a po dlhom odolávaní Sviatoslava I. ho prinútil vzdať sa. Krajinu Sviatoslava I. nečakane napadli Pečenehovia, ktorí ho zavraždili. Povesť dávnych liet tieto udalosti opisuje takto: „...chán Pečenehov prikázal z lebky Sviatoslava I. urobiť pohár.“ Tak sa skončili znamenité dni vlády Sviatoslava I. Igoreviča.
thumb|left|Pokrstenie [[Kyjevská Rus|Kyjevskej Rusi]]
Kyjev na vrchole svojej slávy
Po smrti Sviatoslava I. sa na území Kyjevskej Rusi prvýkrát (z pochpiteľného dôvodu) objavili politické rozbroje medzi príslušníkmi dynastie Rurikovcov, nakoľko trón panovníka Staroruského štátu a Kyjeva bol prázdny. Medzi kandidátmi na trón vypukla občianska vojna, v ktorej Jaropolk I. zavraždil svojho brata Olega. Mladý Vladimír I., ktorý sa obával o svoj život a osud, zutekal z Novgorodu do Švédska, odkiaľ sa o niekoľko rokov neskôr vrátil a s početnou skupinou Varjagov v boji zabil brata Jaropolka I.
Vladimír I. Veľký
Roky vlády Vladimíra I. Veľkého (978/980 – 1015) boli pre Kyjevskú Rus niečím, čo dovtedy krajina vo svojich dejinách ešte nezažila. Hoci varjagské kniežatá od tohto momentu hľadeli na Rus iba ako na arénu ďalších možností na realizáciu expanzívnej politiky panovníkov Staroruského štátu, naopak, Vladimír I. vládol krajine oveľa konštruktívnejšie než jeho nasledovníci. Na rozdiel od svojich predchodcov, ktorí pokladali za dôležité rozširovanie svojho územia a zber daní, v centre pozornosti nového panovníka Kyjevskej Rusi bol predovšetkým blahobyt a prosperita krajiny, ktorý sa už za jeho vlády začal prejavovať. Postupne sa jeho krajina začala dvíhať z prachu vojen k lepším a trvácnejším hodnotám.
Alhidáda
right|thumb|Alhidáda rozličného vyhotovenia (bez stupnice). Alhidáda (z - meradlo, pravítko) je otočné zariadenie rotujúce okolo zvislej alebo vodorovnej osi, ktoré umožňuje zamerať smer k vzdialenému bodu zrakom a odčítať zameraný smer na stupnici. V gréčtine sa alhidáda označovala aj ako ' (dioptra) a v latinčine '.
Dejiny Ukrajiny
Vladimír I. Veľký
Udržiaval priateľské kontakty s okolitými štátmi (České kráľovstvo, Uhorsko, Poľsko) a snažil sa o prístup k čo možno najviac obchodným cestám, aby jeho krajina aj naďalej prekvitala.
Najväčšou zásluhou Vladimíra I. Veľkého bolo prijatie kresťanstva východného rítu v roku 988. Pochopil, že Kyjevská Rus svoju etapu tradičného pohanského náboženstva už prežila a začal sa zaoberať otázkou spresnenia charakteristiky obrazu duchovných, sociálnych a politických snáh vtedajšej spoločnosti Kyjevskej Rusi.
Vďaka jeho epochálnemu výberu bola Kyjevská Rus navždy spájaná s kresťanským Západom a nie z islamským Východom. Toto spojenie podmienilo jej nevídaný historický, spoločenský a politický rozvoj.
Alhidáda
Na moderných prístrojoch sa používa alhidáda otočná okolo zvislej osi na (za)meranie vodorovných uhlov a smerov (námerový kompas, teodolit) alebo alhidáda otočná okolo zvislej osi na (za)meranie zvislých uhlov (triquetrum, neskôr kvadrant, sextant, oktant (astronómia)).
Dejiny Ukrajiny
Vladimír I. Veľký
thumb|[[Jaroslav I. (Kyjevská Rus)|Jaroslav I. Múdry]]
Jaroslav I. Múdry
Smrť Vladimíra I. Veľkého bola príčinou novej bratovražednej vojny dynastie Rurikovcov. Za podpory Poliakov starší syn Vladimíra I. – Sviatopolk I. – napadol svojich mladších bratov Sviatoslava I., Borisa a Gleba a zavraždil ich. Jeho druhý syn – Jaroslav I. Múdry z Novgorodu, – v roku 1019 s pomocou veľkého vojska Varjagov porazil Sviatopolkove vojská. Týmto víťazstvom však v Kyjevskej Rusi nedosiahol plnú moc a vládu. Navyše ho znova napadol jeho brat Mstislav. Aby predišli ďalšiemu spoločnému krviprelievaniu, dohodli sa na prerozdelení vlády v krajine. Jaroslav I. ostal v Novgorode a pod svoju vládu získal všetky územia od Dnepra a Mstislav začal vládnuť v Tmutrakanskom (990/1010 – 1036) a Černigovskom kniežatstve (1024 – 1036). Kyjev – pre oboch panovníkov dôležité mesto – nebolo nikoho. Po Mstislavovej smrti ho však do smrti svojej v roku 1054 obsadil Jaroslav I. Múdry a stal sa tak jediným vládcom Staroruského štátu.
Vladimír II. Monomach
Po období častých výmien kniežat na tróne Kyjevskej Rusi za 59 rokov vymenilo osem panovníkov, sa konečne pre Staroruský štát našiel vhodný panovník – Vladimír II. Monomach, – syn veľkokniežaťa Vsevoloda I. Jaroslaviča.
Ešte predtým ako sa dostal na trón na stretnutí kniežat Kyjevskej Rusi v Ľubeči pri Kyjeve v roku 1097 sa pokúšal zaviesť nový systém následníctva trónu, aby zamedzil bratovražedným vojnám. Nijaký kompromis však nedosiahol a čo sa týkalo samotného Kyjeva, ten tak či onak zostal jablkom sváru.
Ešte spred časov svojej vlády (1113 – 1125) si zasluhujú pozornosť boje proti Polovcom, z ktorých panovník porazil asi 200 oddielov a vodcov. Tieto bitky z rokov 1103, 1107 a 1111 sa do dejín Ruska a Ukrajiny zapísali zlatými písmenami. Dôkazom popularity Vladimíra II. Monomacha bol fakt, že po smrti Sviatoslava II. Jaroslaviča kyjevčania povstali a dožadovali sa, aby práve on zasadol na kyjevský trón, hoci nebol priamym následníkom. Až keď sa 60-ročný budúci panovník rozhodol postaviť na čelo Kyjevskej Rusi, vtedy sa povstanie vzbúrených kyjevčanov skončilo.
Za svojej vlády vynikal obrovskou autoritou, ktorá mu dovolila spojiť väčšinu roztratených ruských území do jedného celku. Žiaľ, od tých čias už na Rusi nikdy nepanovala taká jednota a súhlas ako za vlády Vladimíra II. Urobil aj niektoré zmeny v sociálnej oblasti, aby uspokojil nedostatky svojich poddaných. Dôkazom toho, ako seriózne bral panovník do úvahy spoločenské problémy, sú slová jeho rady, s ktorými sa obrátil na svojich synov tesne pred svojou smrťou.
left|thumb|Knieža [[Vladimír II. (Kyjevská Rus)|Vladimír II. Monomach oddychuje po poľovačke na kraji lesa]] ''„Najviac zo všetkého nezábudajte na chudobných... a nedávajte šancu silným, aby zvíťazili nad človekom – biednym smerdom
Načúval žiadostiam jeho ľudu a systematizoval ich povinnosti vo svojom kódexe práva vďaka čomu ešte väčšmi vzrástla jeho popularita u ľudí. Obnovil poriadok v Kyjeve, ktorý bol po povstaní jeho obyvateľov takmer v ruinách a získal si podporu bojarov a kupcov.
Koncepcia udržať roztrasené ruské územia v jednote však Vladimírovi Monomachovi dlho nevydržala. Po jeho smrti v roku 1125 sa ju podarilo udržať už len jeho synovi Mstislavovi Vladimirovičovi. Jeho smrť v roku 1132 určila koniec dní Kyjevskej Rusi – jednej veľkej etapy dejín Ruska a Ukrajiny, počas ktorých Kyjev hral hlavnú rolu centra ruských údelných kniežatstiev a území – a bola začiatkom politickej rozdrobenosti Staroruského štátu.
Politický úpadok
Po smrti Mstislava Vladimiroviča panovníci dynastie Rurikovcov, ktorí sa silou mocou snažili o zachovanie celistvosti územia Kyjevskej Rusi, už nemali toľko možností a podmienky na udržanie tak veľkého štátneho útvaru, akým Kyjevská Rus v 12. storočí bola. Navyše sa okrem politických problémov v krajine objavili aj iné aspekty rozpadu Kyjevskej Rusi. S víťazstvom princípu následníctva aký sa pokúšal zaviesť Vladimír II. Monomach (princíp prechodu vlády z otca na syna) nad systémom rotácie a prechodu vlády na prvorodeného syna po smrti panovníka aký zaviedol Jaroslav I. Múdry, sa čím ďalej tým viac hlbšie zakoreňovali rodinné putá panovníkov v jednotlivých kniežacích údeloch. Preto boli údelné kniežatá v bližšom vzťahu so svojím kniežatstvom, v ktorom videli svoju budúcnosť a nie z Kyjevom, o ktorého trón sa viedol medzi panovníkmi neustály boj.
Navyše so vznikom nových kniežatstiev, ktoré sa vytvorili po rozpade Kyjevskej Rusi sa obyvateľstvo a územie Kyjeva zmenšilo do takej miery, že nedokázalo čeliť expanzívnej politike údelných kniežatstiev, ktoré si čím ďalej tým viac ukrajovali z územia Kyjeva. Ani vtedy však mesto, napriek strate mnohých území, nestrácalo na kráse a s priľahlými územiami, ktoré jej zostali, sa začalo nazývať „Ruskou zemou“ v užšom zmysle slova. Kto dobyl Kyjev, nielenže mohol byť právom hrdý na svoje vysoké postavenie v dynastii Rurikovcov a mohol byť na jej samom vrchole, ale mohol byť hrdý aj na to, že vládne v meste, ktoré už dávno nazývali „Matkou ruských miest“.
Ekonomický úpadok
Koncom 11. storočia funkcia a význam obchodnej cesty zo Škandinávie do Grécka, ktorá v mnohom pozitívne ovplyvnila rozvoj Kyjeva, začala postupne upadať, čo sa odrazilo na celkovej ekonomike Staroruského štátu. Podnikaví talianski kupci totiž Kyjev na svojich cestách do Byzantskej ríše, Malej Ázie, Blízkeho východu a krajín západnej Európy začali húfne obchádzať. Okrem toho ruské kniežatá, ktoré medzi sebou stále bojovali o kyjevský trón, ťažko ubránili hlavnú cestu popri Dnepri od nájazdov nomádskych kmeňov.
Všetky tieto udalosti, ktoré zostrovali vzťahy medzi nespokojnými kyjevčanmi a ich panovníkmi boli príčinou vzniku sociálnych nepokojov obyvateľstva a zrodom nezastaviteľného úpadku Kyjeva vo sfére politickej, ekonomickej a sociálnej.
Obdobie pred Poľsko-litovským štátom
thumb|[[Dejiny Litvy#Litovské veľkokniežatstvo|Litovské veľkokniežatstvo v 15. storočí]]
Ukrajina v období vlády Poľska a Litvy
Po samostatnom období prvého štátneho útvaru východných Slovanov – Kyjevskej Rusi – nastalo obdobie vlády, kedy sa na území Ukrajiny prejavil vplyv susedných krajín – Poľska a Litvy. Ukrajinské obyvateľstvo sa tak na niekoľko storočí ocitlo pod nevôľou iných národov a politickú samostatnosť a národnú hrdosť si muselo vybojovať. Tento boj o národné sebaurčenie sa stal a dodnes zostal jednou z najdôležitejších tém dejín Ukrajiny.
Expanzia Litvy na územie Ukrajiny
Prvým národom, ktorý prejavil záujem o ukrajinské územie boli Litovci, keď začiatkom 14. storočia knieža Mindaugas zaútočil na Bielorusko a následne jeho syn Algirdas v 40. rokoch 14. storočia aj na Ukrajinu. O dvadsať rokov neskôr sa mu podarilo podmniť si aj malé kniežatstvá v oblasti rieky Dneper a v roku 1362 aj Kyjev, čím jeho expanzívna politika dosiahla za jeho vlády absolútny vrchol. Litovské veľkokniežatstvo sa totiž v tomto období stalo najväčším štátom Európy, keď si podmanilo aj polovicu územia bývalej Kyjevskej Rusi.
Podľa niektorých ukrajinských historikov expanzívny krok litovských kniežat smerom na východ neznamenal zničenie Staroruského štátu a zabratie jeho územia cudzími kmeňovými zoskupeniami, ktoré pohltili Ukrajinu, lež naopak, bol jeho znovuzrodením, pretože litovské kniežatá na jeho území svojou taktikou vlády v mnohom pripomínali panovníkov z dynastie Rurikovcov. Dokázali sa prispôsobiť k miestnym tradíciám Bieloruska a Ukrajiny a na svojom novopripojenom území sa riadili heslom „Staré nezmeníš a nové nezavedieš.“ pričom zachovali úradný jazyk, ktorým bola ruština.
Expanzia Poľska na územie Ukrajiny
Ďalším národom, ktorý okupoval ukrajinské územia a snažil sa získať ich vplyv boli Poliaci na čele s Kazimírom III. Veľkým, ktorý sa na susednom území snažil obnoviť stredovekú poľskú monarchiu. Záujem na rozšírení svojej krajiny smerom na východ nemal iba poľský panovník, ale aj poľskí magnáti a katolícka cirkev, ktorí kráľa podporovali, pretože si chceli podmaniť dôležité obchodné cesty v Haliči. V spolupráci s Ľudovítom I. a na základe s ním uzatvoreného dohovoru ešte v roku 1339, ktorým sa obaja panovníci zaviazali spoločnými silami postupovať pri obsadzovaní územia Ukrajiny, sa mu to s ťažkosťami podarilo.
thumb|left|[[Hedviga I.]] O územie Haliče však musel naďalej bojovať, pretože sa na neho vyrútili vojská litovského kniežaťa. Vojna medzi oboma kniežatmi sa skončila v roku 1366. Jej výsledkom bola poľská okupácia celej Haliče a časti Volyne, čím sa územie Poľska rozšírilo o vyše. Na základe dohovoru z roku 1339 medzi Ľudovítom I. a Kazimírom III. v roku 1370 po smrti poľského kráľa prešlo pod správu uhorského kráľa a od roku 1384 v ňom začala vládnuť Hedviga I. – dcéra Ľudovíta I., – ktorá dva roky po nástupe na trón definitívne pripojila Halič k Poľsku. Ihneď po jej pripojení stanovila nové podmienky medzi svojimi poddanými. Okrem ruštiny sa oficiálne mohla používať aj latinčina a pravoslávie bolo rímskym pápežom Benediktom XII. vymenené za katolicizmus.
Poľská anexia územia obývaného ukrajinským obyvateľstvom bola v konečnom dôsledku dôležitým bodom zvratu v dejinách oboch národov. Pre Poliakov totiž znamenala počiatok stálej orientácie smerom na východ na rozdiel od západnej, ktorá pretrvávala v skoršom období. Táto zmena mala za následok ďalekosiahlu zmenu politických a sociálno-ekonomických hľadísk v budúcom Poľsku.
Pre Ukrajincov zámena svojich kniežat za cudzích bola nielen jednoduchou zámenou čelných predstaviteľov krajiny, ale znamenala aj zoznámenie sa ukrajinských obyvateľov s novým náboženstvom a kultúrou. Bez ohľadu na pozitívne následky tejto symbiózy dvoch príslušníkov národov, neskoršie časy ukázali, že práve toto „zoznámenie sa s cudzím“ u Ukrajincov vyvolalo ostré náboženské, sociálne a etnické konflikty, ktoré sa najviac prejavili v nasledujúcich 600 rokoch vo všetkých oblastiach života ukrajinského obyvateľstva.
Poľsko-litovská únia
thumb|Erb [[Republika oboch národov|Republiky Poľskej koruny a Litovského veľkokniežatstva]]
Obe krajiny – Poľsko a Litva – rýchlo pochopili, že ich spájajú spoločné záujmy. Nachádzali sa pod hrozbou agresívneho útoku a expanzívnych plánov rádu nemeckých rytierov, ktorí sa nachádzali v oblasti Baltského mora. Zoslabnuté litovské veľkokniežatstvo sa nedokázalo brániť nájazdom nemeckých rytierov zo severu a navyše zložitá situácia v Moskovskom kniežatstve, ktoré hrozilo vojenským vpádom na územie litovského veľkokniežatstva z východu, rýchlo zhoršovala jeho rast moci a prestíž.
Medzitým sa Poliaci, nespokojní s dynastickými zväzkami s Uhrami, snažili podmaniť si ďalšie ukrajinské územia a hľadali tak nové možnosti na uskutočnenie svojich plánov. V tomto momente poľskí magnáti navrhli neočakávanú ponuku – uzatvoriť úniu medzi Poľskom a Litvou a vydať poľskú kráľovnú Hedvigu I. za nového litovského veľkokniežaťa Jogaila.