cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bazilika svätého Prokopa
Severná predsieň
Na severnej strane baziliky upúta pozornosť predsieň na obdĺžnikovom pôdoryse. Zaklenutá je jedným klenbovým poľom so sedemdielnou rebrovou klenbou. Jej objem držia štyri rohové a tri oporné piliere uprostred bočných stien medzi oblúkmi vchodu. Von sa otvára dvomi polkruhovými arkádami. Medzi týmito arkádami stojí silný oporný pilier. Múr nad arkádami zdobia dvojokná, polkruhovo zakončené, uprostred so stĺpikom, zhodné s trpasličou galériou. Vnitřní stranou této předsíně se vchází do kostela. Portál vchodu je bohatě zdoben: střídá se v něm sedm hladkých žulových sloupků s trojbokými pískovcovými hranoly ústupků, bohatě zdobených ornamentální rostlinnou dekorací. Sloupy ukončují pískovcové talířové patky a bobulové hlavice. Rostlinná a figurální výzdoba má vyjadřovat chvalozpěv na Tvůrce. Čtyři postavy nahoře na obou částech portálu jsou patrně čtyři evangelisté, vedle nich z každé strany ostění vlastního pravoúhlého vstupu jsou pravděpodobně zobrazeny postavy opatů.
Když byl počátkem 15. století po zániku kláštera zřízen v bazilice pivovar, v severní předsíni bývala várna. Později byla přestavěna k obytným účelům, naposledy k ubytování kaplána. Předsíň byla uvolněna a s portálem obnovena až v druhé polovině 19. století, jak dodnes dokládá zlatými písmeny nápis na kamenné desce nad vchodem: „Z dlouhověkého zpustošení zachránil a opravil Vincenc hrabě Waldstein-Wartenberg r. 1862.“
Pro portál severní předsíně se též užívá jména Brána rajská. Jeho autorem je taktéž Msgre. František Doležel. thumb|Pohled do krypty
Význam
náhľad|vľavo|Areál bývalého kláštera Mimoriadna architektonická hodnota baziliky svätého Prokopa tkvie v tom, že v sebe spája princípy dvoch slohových období: románskeho a gotického. Nie je to pritom stavba prechodná: prvky gotické neprekrývajú prvky románske. Hoci stavitelia chrámu vychádzali z románskej koncepcie, boli už zoznámení s gotickými prvkami a pracovali s nimi; príkladom sú masívne gotické rebrá krypty. Pritom vonkajšik veľkej apsidy je s výnimkou niekoľkých detailov takmer úplne románsky.
Zaujímavosťou, ktorá vynikla až potom, čo boli múry zbavené omietok a ponechaná im len ich surová kamenná podoba, sú značky kamenárov na niektorých kvádroch. Vnútorné omietky boli odstránené na popud ďalšieho obnovovateľa kostola, architekta Kamila Hilberta. Za obnovou vôbec ale stál vtedajší třebíčsky dekan a farár zámocke farnosti František Borgiáš Doležel.
Ďalšou zaujímavosťou môže byť, že na stavbu baziliky väčšinou poslúžila miestna hrubozrnná šedá žula, len miestami – kde bol dôraz na detaily – doplnená oslavanským pieskovcom.
Ľadový hokej na Zimných olympijských hrách 2018 – Ženský turnaj
Kvalifikácia
Priamo na turnaj postúpilo päť najvyššie postavených tímov podľa rebríčka Medzinárodnej hokejovej federácie (IIHF): 🇺🇸, 🇨🇦, 🇫🇮, 🇷🇺 (na turnaji hralo pod názvom Olympijskí športovci z Ruska – OAR) a 🇸🇪, plus domáci zjednotený. Z kvalifikačných turnajov si postup vybojovali a 🇯🇵.
Formát turnaja
Najlepšie štyri tímy podľa rebríčka IIHF (USA, Kanada, Fínsko, OAR) hrajú v základnej časti v skupine A, ostatné tímy hrajú v skupine B. Prvé dva tímy zo skupiny A postupujú priamo do semifinále. Vo štvrťfinále nastúpi 3. tím zo skupiny A proti 2. tímu zo skupiny B a 4. tím zo skupiny A bude hrať proti víťazovi skupiny B. Víťazi štvrťfinálových zápasov postúpia do semifinále, zatiaľ čo dvaja porazení štvrťfinalisti a najhoršie dva tímy zo skupiny B budú hrať play-off o 5.–8. miesto.
Kto odchádza v daždi...
Dej
Dramatický príbeh zachytáva osud bíreša Haštiaka, ktorý sa po pozemkovej reforme v pohnutých rokoch 1947-48 snaží vyrovnať gazdovi Križanovi a musí prehodnocovať svoje životné hodnoty. Aj napriek tomu, že film vznikol v čase „normalizácie“, Martin Hollý sa vyhol schematickým a ideologickým motívom, príznačným pre značné množstvo Československých filmov tej doby a sústredil sa na prerozprávanie príbehu a dôveryhodnosť postáv.
Dej je rámcovaný ako rozprávanie hlavnej postavy, Pavla Haštiaka o svojom príbehu. Bíreši na čele s Pavlom Haštiakom prichádzajú na bicykloch do dediny po tom, ako každému boli pridelené štyri hektáre pôdy. Haštiak sa chce majetkovo vyrovnať dedinským gazdom tak, že chce svoju dcéru Zuzu vydať za mladého bíreša Družka, ktorého odmalička vychovával. Tá je však zamilovaná do Jana, syna gazdu Križana. Odmieta si vziať Družka, pretože sa cíti skôr ako jeho sestra než nastávajúca manželka. Haštiakova spätosť s pôdou a túžba vyrovnať sa Križanovi je tak veľká, že k svadbe nakoniec dôjde.
Po svadbe má Haštiak spolu s Družkovým podielom osem hektárov pôdy, ktoré môže obrábať, no nedarí sa mu kvôli veľkým suchám, ktoré ničia úrodu. Zuza naďalej tajne chodí za Križanovým synom a odmieta spať s Družkom v jednej izbe. Vzťahy v rodine sa kazia. Družkovi gazdovanie moc nehovorí a úroda je slabá. Tajomník národného výboru Jozefko nechce ustúpiť na kontingentoch a dáva možnosť založiť družstvo. Haštiakova hrdosť a otrocká závislosť od vlastnenia zeme sú však proti.
Turovité
Turovité alebo bovidy (iné názvy pozri na začiatku kapitoly Systematika) sú veľká čeľaď prežúvavavých párnokopytníkov.
Patria sem tury (hovädzí dobytok), bizóny, byvoly, antilopy, kozy, ovce a ostatné príbuzné druhy. Vyskytujú sa najviac v Afrike, menej v Ázii, Európe a v Severnej Amerike.
Názov “Bovidae” dal tejto čeľadi britský zoológ John Edward Gray v roku 1821. Názov “Bovidae” je kombináciou predpony bov- (z latinského bos, “vôl”) a prípony -idae.
Dutorožce, Bovoidea
V minulosti sa čeľaď turovité nazývala dutorožce (iné názvy: dutorohé, staršie: dutorohí , mimo taxonómie: dutorohá zver , dutorohé prežúvavce ; lat. Cavicornia alebo Bovidae v širšom zmysle ). Na rozdiel od súčasných systémov zahŕňala aj rod vidloroh (lat. Antilocapra), lebo aj ten má duté rohy (vidlorohy dnes obyčajne radíme do samostatnej čeľade vidlorohovité).
V niektorých novších (ale nie najnovších) systémoch sa rovnako vymedzený taxón (čiže taxón pozostávajúci z turovitých v užšom zmysle a vidloroha) klasifikuje: Pokiaľ ide o spomínanú nadčeľaď Bovoidea, v najnovších systémoch už nezahŕňa vidlorohy a teda ide o monotypickú nadčeľaď fakticky zhodnú s čeľaďou turovité (Bovidae) v užšom zmysle.
Zaradenie v systéme
Čeľaď turovité patrí do radu párnokopytníkov. Zahŕňa približne 140 žijúcich druhov, čo je zhruba 55 % všetkých kopytníkov, a 300 známych vyhynutých druhov.
Do začiatku 21. storočia bola považovaná čeľaď kabarovité za sesterskú k čeľadi jeleňovité, no v roku 2003 fylogenetická štúdia od Alexandra Hassanina (z Národného prírodopisného múzea vo Francúzsku) a jeho kolegov, založená na analýzach mitochondrií a bunkových jadier, odhalila, že čeľade kabarovité a turovité sú sesterským kládom k čeľadi jeleňovité. Podľa štúdie sa jeleňovité evolučne oddelili od kládu turovitých a kabarovitých pred 27 až 28 miliónmi rokmi.
Tento kladogram zobrazujúci vzťahy v rámci prežúvavcov je založený na štúdii z roku 2003.
Tradičné systémy
Toto je súhrnný prehľad tradičných systematík turovitých s použitím vernakulárnych (teda slovenských) názvov; zachytáva stav systematík od konca 19. stor. do konca 20. storočia (s vynechaním vidlorohov), ale v bežnej literatúre sa v rôznych obmenách podobné delenia vyskytujú dodnes: ''Vysvetlivky: Písmená A, B... označujú rôzne významy toho istého názvu; čísla 1, 2...označujú poznámky pod čiarou.''
turovité:
Poznámky: 1 Lesone (iný názov: hôrniky) A sa zaraďovali najprv medzi antilopy B, neskôr medzi tury A. 2 Pojem (taxón) antilopy A existuje až od konca 20. storočia, predtým boli známe len pojmy (taxóny) antilopy B, C, D, E, F. 3 Kamzík, sajga, orongo a takin sa zaraďovali najprv medzi antilopy B, neskôr medzi kozy A. 4 Pižmoň sa zaraďoval najprv pod tury A alebo pod kozy A (niekde k ovciam), neskôr už len pod kozy A. 5 Antilopou F sa tu myslí antilopa ako slovenské rodové meno
Zdroje tejto kapitoly sú:
Niektoré súčasné systémy
Molekulárne štúdie podporujú monofyletizmus čeľade turovité. Je sporné, z koľkých podčeľadí pozostávajú turovité. Rôzne odhady sa pohybujú od dvoch do desiatich. Molekulárne, morfologické a fosílne dôkazy však indikujú existenciu ôsmych odlišných podčeľadí: Aepycerotinae (impaly), Alcelaphinae (byvolce a pakone), Antilopinae (antilopy, gazely, sajgy, antilopky a dikdiky), Bovinae (tury, byvoly, bizóny, saoly, antilopy, kudu a nyaly), Caprinae (kozy, ovce, kozorožce, serovy, pižmone, kamzíky, takiny, paovce, tahre, nahury a antilopy čiru), Cephalophinae (chocholatky), Hippotraginae (antilopy a oryxy) a Reduncinae (vodárky). Sú známe tri vyhynuté podčeľade: Hypsodontinae (stredný miocén), Oiocerinae (vrchný miocén) a Tethytraginae s rodom Tethytragus (stredný miocén).
Existuje kontroverzia týkajúca sa uznania podčeľadí Peleinae (rod Pelea) a Pantholopinae (rod Pantholops). V roku 2000 americký biológ George Schaller a paleontologička Elisabeth Vrba navrhli zaradenie rodu Pelea do podčeľade Reduncinae, aj keď sa od jej zástupcov tento rod výrazne v morfológii odlišuje. Rod Pantholops, prvotne zaradený do podčeľade Antilopinae, bol neskôr začlenený do vlastnej podčeľade Pantholopinae. Avšak, molekulárna a morfologická analýza podporuje zaradenie rodu Pantholops do podčeľade Caprinae.
Tento kladogram zobrazujúci vzťahy v rámci čeľade je založený na Yang et al., 2013 a Calamari, 2021.
Groves a Leslie 2011 a Groves a Grubb 2011
Nasleduje systém podľa Groves & Leslie (2011), Groves & Grubb (2011) , Castello 2015 a Bärmann a Schikora 2014 (zahrnuté sú len žijúce a nedávno vyhynuté druhy, okrem domestikovaných, uznané Medzinárodnou úniou na ochranu prírody a prírodných zdrojov (IUCN) , slovenské názvy podľa: )
Charakteristika
thumb|Turovité majú rohy, ktoré sa nerozvetvujú Všetky turovité zdieľajú súbor týchto podobných znakov: hlava zakončená oblým pyskom; jeden alebo viac párov rohov (majú ich predovšetkým samce) nachádzajúcich sa hneď pred zaoblenými alebo špicatými ušami; zreteľný krk a končatiny; a chvost, ktorý sa v závislosti od druhu líši v dĺžke a hustote ochlpenia. Väčšina turovitých vykazuje pohlavný dimorfizmus, samce sú zvyčajne väčšie a ťažšie ako samice. Pohlavný dimorfizmus je viac zreteľný pri stredne veľkých až veľkých druhoch. Všetky turovité majú na každej končatine štyri prsty - kráčajú na dvoch stredných (kopytách), pričom vonkajšie dva prsty (paspáry) sú omnoho menšie a zriedka sa dotýkajú zeme.
thumb|[[Tur gaur|Tur gaur je najväčší žijúci druh čeľade ]] Turovité vykazujú veľkú škálu veľkostí. Tur gaur môže vážiť viac ako 1,5 tony a merať 2,2 metra v kohútiku, zatiaľ čo antilopka druhu Neotragus pygmaeus meria v kohútiku len 25 centimetrov a váži najviac 3 kilogramy. Antilopka skalná, ďalší malý druh, meria v kohútiku 45 až 60 centimetrov a váži len 10 až 20 kilogramov.
Turovité sa tiež odlišujú rôznymi sfarbeniami osrstenia, od bieleho (oryx arabský) po čierne (pakôň bielochvostý). Najbežnejšie sú však odtiene hnedej a červenkasto hnedej, ako je tomu pri vodárkach rodu Redunca. Pri niektorých druhoch sa samice a mladé jedince vyznačujú jasným zafarbením, pričom samce pri dospievaní stmavnú. Pakôň pásavý sa vyznačuje, ako naznačuje druhový názov, výraznými až slabšie viditeľnými pásmi (v závislosti od jedinca) na bočných stranách tela. Sfarbenie osrstenia niektorých druhov sa môže počas sezóny meniť, ako je to v prípade antilopy adax. U turovitých sa často vyskytujú pachové a tukové žľazy.
thumb|[[Oryx juhoafrický má nápadné sfarbenie tváre a končatín, ktoré môže zohrávať úlohu v komunikácii ]] Niektoré druhy, ako napríklad oryx juhoafrický, antilopa vraná alebo gazela Grantova sa vyznačujú maskovaním v podobe silne rušivého sfarbenia tváre. Veľa druhov, ako napríklad gazely, využíva strátegiu kontratienenia (vrchná časť tela je tmavšia, spodná časť jasnejšia) aby ľahšie zapadli do prostredia a stali sa pre predátorov menej viditeľnými. Rušivé a mätúce vzory sfarbenia tela pomáhajú mnohým druhom sťažiť rozpoznanie predátormi. Všetky žijúce druhy z podčeľade Hippotraginae majú v oblasti tváre nápadité, viacfarebné vzory. Toto je podľa zoológa Tima Caroa zložité na objasnenie, ale keďže sú tieto druhy dennými živočíchmi, možné vysvetlenie je podľa neho, že toto zafarbenie môže slúžiť pri komunikácii. Na komunikáciu môže tiež slúžiť biele zafarbenie dolných časti končatín, ako je tomu napríklad pri rodoch Bos (tur), Ovis (ovca) a druhoch ako byvolec pestrý či oryx juhoafrický.
S výnimkou niektorých domestikovaných foriem, všetky samce turovitých majú rohy, a u mnohých druhov ich majú aj samice. Veľkosť a tvar rohov sa veľmi líšia v závislosti od druhu, ale základná štruktúra je vždy jeden alebo viac párov jednoduchých kostnatých výbežkov, ktoré sa nerozvetvujú. Rohy majú často špirálovitý alebo skrútený tvar a sú obalené trvalou vrstvou keratínu. Aj keď drvivá väčšina turovitých má len jeden pár rohov, existujú aj výnimky ako antilopa štvorrohá či domestikovaná Jákobova ovca. Unikátna štruktúra rohu je jediný jednoznačný morfologický znak turovitých, ktorý ich jasne odlišuje od ostatných členov infraradu Pecora (čeľadí jeleňovité, kabarovité, vidlorohovité a žirafovité). Existuje súvislosť medzi morfológiou rohov a technikou súboja u jednotlivých druhov. Dlhé rohy sú určené na vzájomné "zápasenie" alebo “šermovanie”, pričom skrútené rohy sú určené na narážanie (napríklad pri baranoch). Samce druhov s rohmi stočenými smerom dovnútra bývajú monogámne a samotárske, pričom samce s rohmi stočenými smerom von často bývajú polygýnne - toto platí nezávisle od veľkosti zvieraťa.
Rohy samcov sú dôležité pri pohlavnom výbere. Monogamné chocholatky a ostatných malé druhy zvyknú mať len malé rožky, zatiaľ čo polygýnne druhy majú rohy veľké a zložito tvarované, napríklad špirálovité ako antilopa Derbyho. Rohy teda do určitej miery zobrazujú mieru konkurencie medzi samcami v rámci druhu. Prítomnosť rohov u samíc je pravdepodobne spôsobená prirodzeným výberom. Rohy samíc sú zvyčajne menšie ako rohy samcov a niekedy majú odlišný tvar. Predpokladá sa, že rohy samíc sa vyvinuli na obranu pred predátormi alebo na vyjadrenie teritoriality, pretože neteritoriálne samice niektorých druhov, ktoré sú schopné používať kamufláž proti predátorom, často rohy nemajú. Samice majú rohy u približne polovici rodov turovitých, pričom tieto samice sú mohutnejšie ako tie, ktoré rohy nemajú. Samice používajú rohy hlavne na obranu. thumb|Kostra [[Bizón americký|bizóna amerického v Museum of Osteology v Oklahoma City]]
Chrup
thumb|Na obrázku je chrup domestikovaného dobytka obsahujúci pevnú stvrdnutú vrstvu tkaniva s chýbajúcimi hornými rezákmi a tesákmi, a von smerujúcimi dolnými zubami Chrup väčšiny turovitých obsahuje 30 až 32 zubov. Horné rezáky absentujú, zatiaľ čo horné očné zuby sú redukované alebo rovnako absentujú. Namiesto horných rezákov majú nad jazykom silnú a pevnú stvrdnutú vrstvu tkaniva, ktorá poskytuje povrch na uchopenie potravy. Majú tzv. hypsodontný a selenodontný typ chrupu, keďže stoličky a črenové zuby majú nízku korunku a na ich špici sú hrbolčeky v tvare polmesiaca. Ich dolné rezáky a očné zuby smerujú dopredu. Medzi rezákmi a črenovými zubami sa nachádza dlhá bezzubá medzera známa ako diastema. Väčšina zástupcov tejto čeľade je bylinožravých, chocholatky sú väčšinou všežravé. Tak ako ostatné prežúvavce, majú turovité žalúdok zložený zo štyroch častí, čo im umožňuje stráviť rastlinný materiál akým je napríklad tráva, čo mnoho iných živočíchov nedokáže. Prežúvavcom (a niektorým ďalším skupinám ako kengurám, zajacovitým alebo termitom) pomáhajú pri trávení celulózy mikroorganizmy žijúce v ich vnútornostiach.
Správanie
thumb|[[Antilopa jeleňovitá]] Turovité majú rôzne spôsoby sociálnej organizácie a správania sa, ktoré sa dajú rozdeliť na samotársky alebo spoločenský spôsob života, a teritoriálne alebo neteritoriálne správanie. Malé druhy ako napríklad antilopka skalná, antilopka oribi a antilopka trávna sú vo všeobecnosti samotárske a teritoriálne. Ovládajú malé teritória, do ktorých nesmú vstúpiť príslušníci rovnakého druhu. Tieto antilopky vytvárajú monogámne páry. Veľa druhov (ako napríklad dikdiky) si značkuje svoje teritórium trusom alebo feromónmi vylučovanými z tzv. slzníkových žliaz, ktoré sa vyskytujú v blízkosti očí. Mláďatá od rodičov odchádzajú krátko pred dosiahnutím dospelosti, a samce si pred párením musia zaistiť vlastné teritórium. Kudu krovinný je v rámci čeľade jediný samotársky a zároveň neteritoriálny druh. Táto antilopa nevykazuje takmer žiadne známky agresivity, a zvykne žiť od ostatných jedincov izolovane, prípadne vytvárať malé skupinky, čo sa deje hlavne v biotopoch s priaznivými podmienkami. thumb|Toto skákanie naznačuje predátorom, ako sú [[Gepard štíhly|gepardy, že jedinec je rýchly a v dobrej kondícii, a že nestojí za to ho naháňať (na obrázku mladý jedinec antilopy skákavej)]] Okrem zástupcov podčeľade Cephalophinae a tribusov Tragelaphini a Neotragini, je väčšina afrických turovitých spoločenská a teritoriálna. Samce sú na rozdiel od samíc po dosiahnutí pohlavnej dospelosti nútene založiť si svoje vlastné teritórium. Samce bez teritórii sa spájajú do spoločných skupín. Samce proti sebe zápasia o dominanciu, tieto súboje zvyknú byť drsnejšie počas ruje. Samce vo všeobecnosti svoje teritórium obývajú počas celého života, s výnimkou tzv. "kočovných" jedincov, ktoré počas života neustále migrujú. Niektoré samce vodárky jeleňovitej vpúšťajú do svojich teritórii druhých samcov, ktoré si ho po tom, ako pôvodný majiteľ teritória zostarne, môžu vybojovať pre seba. Pri byvolcoch lýrorohých, vodárkach kob a vodárkach lečve je pred párením známe zhromažďovanie sa samcov, ktoré sa spoločne predvádzajú a bojujú o záujem samíc. Členovia tribusu Tragelaphini, hovädzí dobytok, ovce a kozy žijú spoločenským životom, ale nie sú teritoriálne. Pri týchto druhoch si samce musia vybojovať dominanciu nad všetkými ostatnými samcami, a boje sa neobmedzujú na teritória.
Aktivita
thumb|[[Pakôň pásavý|Pakone pásavé v súboji o dominanciu]] Väčšina druhov je aktívnych počas dňa, aj keď existujú výnimky ako byvol africký, kudu krovinný, vodárky rodu Redunca a antilopky rodu Raphicerus. Sociálna aktivita a konzumovanie potravy u turovitých zvyčajne vrcholí za úsvitu, a súmraku. Odpočívajú najmä pred úsvitom, počas poludnia a po zotmení. Srsť si zvyčajne čistia jazykom. Antilopy sa kúpu v bahne alebo prachu iba zriedkavo, na rozdiel od pakoní a byvolov. Byvolce stepné a byvolce topi si telo potierajú blatom, ktoré si naberajú pomocou hlavy a rohov. Turovité využívajú rôzne spôsoby zvukovej, čuchovej a hmatovej komunikácie. Rôznymi polohami a postaveniami krku, hlavy, rohov, srsti, nôh, či uší vyjadrujú sexuálne vzrušenie, emocionálny stav alebo hroziace nebezpečenstvo. Keď vycítia nebezpečenstvo, zvyčajne ostanú s hlavou hore a očami na pozore nehybne stáť. Tiež zvyknú ručať, aby upozornili ostatné jedince a odplašili predátorov. Gazely a antilopy skákavé dokážu na predátorov reagovať zvláštnymi výskokmi, pri ktorých sa naraz všetkými končatinami vymrštia do vzduchu, pričom nohy vystrú do rovnej pozície. Týmito skokmi pravdepodobne dávajú najavo, že zbadali predátora a zároveň predátorom naznačujú, že skákajúci jedinec je rýchly a v dobrej kondícii, a nemá cenu ho naháňať. Impaly, kudu, antilopy losie a antilopy Derbyho dokážu skákať do výšky vyše jedného metra.
Matky využívajú zvukovú komunikáciu na lokalizáciu svojich mláďat. Počas obdobia párenia samce v ruji ručia aby dávali najavo svoju prítomnosť samiciam. Samce pižmoňov ručia počas vzájomných súbojov, a samce sájg pomocou svojich nezvyčajných nosov produkujú zvuky, ktoré majú odradiť sokov a zároveň prilákať samice.
Techniky súboja sa líšia naprieč čeľaďou a závisia tiež od stavby tela. Samce byvolca stepného počas súperenia kľačia na predných končatinách, zatiaľ čo ostatné druhy zvyčajne pri boji stoja na všetkých štyroch nohách. Gazely rôznych druhov používajú odlišné metódy súperenia, napríklad pri vážnych súbojoch môžu do seba narážať hlavami, čo pozostáva aj zo silných úderov z krátkych vzdialeností. Samce kozorožcov, kôz a oviec sa pri súbojoch stavajú na zadné nohy a následne do seba narážajú hlavami. Pakone v agresívnych stretoch využívajú silné údery hlavy. Ak sa im rohy zapletú, snažia sa ich točivými pohybmi vyslobodiť. Samce pižmoňov do seba narážajú hlavami vo vysokých rýchlostiach. Pri tejto čeľadi býva pravidlom, že do boja sa púšťajú iba dvaja rovnocenní a vyrovnaní oponenti, aby korektne určili, ktorý z nich je lepší. Jedince, ktoré sú zjavne slabšie, upredňostňujú útek, a nedospelé samce s dospelými vôbec nebojujú. Vo všeobecnosti zástupcovia tejto čeľade smerujú svoje útoky nie na telo, ale hlavu oponenta. Rohy pripomínajúce tvar písmena “S”, prítomné napríklad u impaly, sú prispôsobené na rôzne techniky súboja: narážanie, držanie či nabodávanie. Súboje vedúce k vážnym zraneniam sú vzácne.
Potrava
thumb|Väčšinu potravy turovitých tvoria rastliny (tráva, listy a iné časti rastlín) Väčšina druhov počas dňa striedavo konzumuje a prežúva. Tie, ktoré sa živia výživnejšou potravou, ju trávia rýchlejšie, na rozdiel od tých, ktoré konzumujú veľké množstvá málo výživnej vláknitej potravy. Malé druhy ako sú chocholatky zháňajú potravu len niekoľko pár hodín počas dňa alebo noci. Stravovacie návyky súvisia s veľkosťou tela. Zatiaľ čo malé druhy sa pasú v hustých a uzavretých biotopoch, väčšie druhy sa pasú na otvorených trávnatých pláňach na rastlinách bohatých na vlákninu. Jednotlivé podčeľade vykazujú rôzne stratégie zháňania a konzumovania potravy. Zatiaľ čo zástupcovia podčeľade Bovinae sa vo veľkej miere pasú na šťavnatej tráve a na medzi ňou rozptýlených rastlinách, druhy z podčeľade Cephalophinae (s výnimkou chocholatky schovávavej) primárne konzumujú rôzne plody (ovocie). Druhy z podčeľade Reduncinae sú závislé od nestabilných zdrojov potravy, čo platí aj pre podčeľaď Hippotraginae, ktorá je špeciálne prispôsobená na život v suchých oblastiach. Zástupcovia podčeľade Caprinae sú flexibilní konzumenti a dokážu prežiť aj na miestach, ktoré neobsahujú veľa výživnej potravy. Tribusy Alcelaphini, Hippotragini a Reduncini majú vo svojej potrave vysoký podiel jednoklíčnolistových rastlín. V kontraste s tým sa druhy z tribusov Tragelaphini a Neotragini (s výnimkou antilopky oribi) živia hlavne dvojklíčnolistovými rastlinami. Neexistuje žiadny zjavný vzťah medzi veľkosťou tela a živením sa jednoklíčnolistovými rastlinami.
Sexualita a rozmnožovanie
thumb|Mláďa [[Ovca domáca|ovce (jahňa) pri matke]] Väčšina druhov je polygýnnych. Niektoré druhy sú monogamné, vďaka čomu je redukovaná agresivita medzi samcami, ktoré v dôsledku absentujúcej nutnosti bojovať nemajú potrebu byť väčšie alebo silnejšie, čo vyúsťuje do takmer neexistujúceho pohlavného dimorfizmu. Samice chocholatiek (a niektorých ďalších malých druhov) bývajú o trochu väčšie od samcov, čo je pravdepodobne spôsobené súperením samíc o teritória. Čas potrebný na dosiahnutie pohlavnej dospelosti u oboch pohlaví sa výrazne líši naprieč čeľaďou. Niektoré druhy sa dokážu páriť dokonca ešte pred dosiahnutím pohlavnej dospelosti. Samce impaly červenkavej, aj keď sú pohlavne dospelé vo veku jedného roka, sa môžu páriť až po štyroch rokoch života, čo je v ostrom kontraste s paovcou hrivnatou, ktorá môže porodiť mláďatá ešte pred dosiahnutím pohlavnej dospelosti. Rozdiely vo vekoch dosiahnutia pohlavnej dospelosti u jednotlivých pohlaví sú výraznejšie pri druhoch, ktoré majú viditeľnejší pohlavný dimorfizmus, čo sa prejavuje hlavne u podčeľadi Reduncinae. Samice pakoňa pásavého sú schopné reprodukcie do jedného až dvoch rokov od narodenia, zatiaľ čo samce dosahujú pohlavnú dospelosť až vo veku štyroch rokov.
Všetky turovité sa rozmnožujú aspoň jedenkrát do roka, pričom menšie druhy niekedy aj dvakrát. U väčšiny prebieha sezóna párenia typicky počas vlhkejších mesiacov. V rovníkových oblastiach môže párenie nastať dvakrát do roka. Ovce a kozy vykazujú pozoruhodnú sezónnosť reprodukcie, ktorá závisí a pri ktorej hrá kľúčovú úlohu ročný cyklus denného fotoperiodicizmu. Faktory, ktoré majú na tento cyklus významný vplyv zahŕňajú teplotu prostredia, nutričný status, sociálne interakcie, čas predošlého pôrodu a dobu laktácie. Štúdiom tohto fenoménu sa zistilo, že kozy a ovce sa pária počas jesene, teda v čase, kedy sa trvanie svetla počas dňa skracuje. U väčšiny ovčích plemien sa rozmnožovanie začína v lete alebo na začiatku jesene. Začiatok rozmnožovania oviec je tiež ovplyvňovaný hodnotami melatonínu, zatiaľ čo zvyšovanie hladiny hormónu tyroxín značí koniec tohto obdobia. Estrus u turovitých trvá najviac jeden deň, s výnimkou podčeľade Bovinae. Samce všetkých druhov (okrem byvolca stepného a byvolca lýrorohého) dokážu detekovať pripravenosť samíc na párenie otestovaním jej moču pomocou vomeronazálneho orgánu. Keď sa samec presvedčí, že je samica na rozmnožovanie pripravená, začne sa predvádzať. Tieto prejavy sa pohybujú od komplikovaných predstavení pri spoločenských druhoch, po horlivé oblizovanie genitálii samice u druhov samotárskych. Samica sa pári so samcom, ktorý si vybojuje medzi ostatnými samcami dominanciu, pričom dáva najavo svoju pripravenosť odhrnutím chvosta a pripustením samca na naskočenie. Kopulácia trvá zvyčajne len niekoľko sekúnd.
Dĺžka gravidity sa líši naprieč čeľaďou, pri chocholatkách trvá zvyčajne od 120 do 150 dní, zatiaľ čo u byvola afrického od 300 do 330 dní. Najčastejšie sa rodí jedno mláďa (dvojičky sú menej časté), ktoré dokáže stáť a chodiť do hodiny od narodenia. Pri monogamných druhoch samce pomáhajú s ochranou mláďat, čo neplatí u druhov polygýnnych. Mláďatá väčšiny druhov zostávajú po narodení skryté po dobu od týždňa do dvoch mesiacov, pričom sú pravidelne kojené svojou matkou. Pri niektorých druhoch mláďatá aktívne nasledujú matku už hneď alebo pár dní po pôrode, ako je to v prípade impaly. Naprieč druhmi sú rozdielne stratégie obrany mláďat. Pri pakoňoch mláďatá chránia výhradne matky, pričom byvoly vykazujú kolektívnu obranu. Čas odstavenia od materského mlieka sa pohybuje od dvoch mesiacov (pri antilopke druhu Neotragus pygmaeus) až po jeden rok (pižmoň severský).
Dĺžka života
Dĺžka života väčšiny divo žijúcich turovitých sa pohybuje od 10 do 15 rokov. Väčšie druhy sa zvyčajne dožívajú dlhšie (bizón americký 25 a tur gaur až 30 rokov). Domestikované formy sa dožívajú v priemere takmer desať rokov, napríklad koza domáca žije priemerne 12 rokov. Samce zvyčajne žijú kratšie ako samice, čo platí hlavne pri polygýnnych druhoch. Toto možno pripísať niekoľkým dôvodom: skoré odčlenenie sa mladých samcov, agresívne súboje medzi samcami, zraniteľnosť voči predátorom (najmä ak sú samce menej obratné, ako v prípade kudu) či podvýživa (tým, že sú samce väčšie, majú vyššie nároky na množstvo potravy).
Rozšírenie
thumb|[[Kozorožec vrchovský obýva horské oblasti európskych Álp ]] Turovité sú najviac rozmanité v Afrike. Najväčšia koncentrácia druhov je na savanách východnej Afriky. Turovité sa tiež vyskytujú v Ázii, Európe a Severnej Amerike (kontinenty zoradené podľa počtu druhov zostupne). Niektoré druhy majú veľké areály rozšírenia, naprieč ktorými sa diverzifikovali do mnohých poddruhov (s malými odlišnosťami v morfológii chrupu a končatín). Chocholatky obývajú rovníkové dažďové lesy; kudu močiarne a vodárky lečve oblasti mokradí; antilopy losie a antilopy Derbyho savany; antilopy skákavé a oryxy púšte, a polopúšte; antilopy bongo a anoy husté lesy; kamzíky a takiny horské oblasti. Ovce a kozy obývajú hlavne Euráziu, s výnimkou troch afrických (paovca hrivnatá, kozorožec núbijský a kozorožec walia), a troch severoamerických druhov (kamzík belák, ovca hruborohá a ovca Dallova). Výskyt pižmoňa severského je obmedzený na arktickú tundru. Niekoľko druhov bolo domestikovaných ľuďmi. Domestikácia kôz a oviec začala pred 10 tisíc rokmi, zatiaľ čo tur (hovädzí dobytok) bol domestikovaný pred približne 7,5 tisíc rokmi.
Domestikované zvieratá
thumb|Dobytok zebu v [[Bombaj|Bombaji]] Domestikácii turovitých sa pripisuje významná úloha pri prechode ľudí na poľnohospodársky spôsob života. Do tejto čeľade patria tri zo šiestich veľkých domestikovaných bylinožravcov, ktoré sa bežne chovajú aj mimo svojho regiónu pôvodu. Sú to ovce, kozy a hovädzí dobytok, všetky pochádzajúce z Eurázie (ostatné tri druhy sú kone, osly a ošípané). Ďalšie veľké druhy turovitých, ktoré ale nie sú vo svete v takej miere rozšírené sú: byvol domáci, jak domáci, zebu, gayal a domestikovaná forma tura bantenga. Domestikované boli tiež niektoré antilopy ako oryxy, antilopa adax, antilopa losia, antilopa Derbyho a vyhynutý, severoafrický poddruh byvolca stepného (Alcelaphus buselaphus buselaphus). Oryxy, antilopy adax a byvolce stepné sú známe z nástenných malieb pochádzajúcich z obdobia starovekého Egypta.
Najstarší dôkaz domestikácie tura (hovädzieho dobytka) je z obdobia 8000 rokov pred Kr. z oblasti Cypru a povodia rieky Eufrat.
Živočíšne produkty
thumb|Vlna z oviec plemena [[Merino vlna je najviac cenená, veľmi mäkká a jemná]] Výrobky ako maslo, ghí, jogurt, cmar či syr sú zvyčajne vyrábané z mlieka kráv, ale v rôznych častiach sa používa tiež mlieko ovčie, kozie, jačie a byvolie. Z byvolieho mlieka sa vyrába napríklad talianska mozzarella a indický dezert podobný šiškám gulab jamun, z ovčieho mlieka francúzsky pliesňový syr Roquefort. Hovädzie mäso je bohaté na zinok, selén, fosfor, železo a B vitamíny. Bizónie mäso má vyšší obsah bielkovín a nižší obsah tuku a cholesterolu ako hovädzina.
Koža turovitých je húževnatá a odolná, dá sa spracovať do rôznych hrúbok - od jemnej kože určenej na oblečenie po tvrdú kožu na obuv. Koža kôz a kráv má širokú paletu možností využitia, zatiaľ čo koža oviec je výlučne určená na výrobu oblečenia. Vlna z oviec plemena Merino má najlepšiu kvalitu a je najviac cenená. Táto vlna je veľmi jemná a býva dlhá 7,6 až 12,7 centimetra. Z hrubšej a drsnejšej vlny, odolnej voči tvorbe hrčiek, sú vyrábané odolnejšie odevy a koberce.
thumb|Roh na pitie z roku 1598 vyrobený Brynjólfurom Jónssonom, nájdený na [[Island|Islande]] Kostná múčka je významné hnojivo znižujúce kyslosť pôdy, bohaté na vápnik, fosfor a dusík. Rohy turovitých sa od staroveku využívajú ako nádoby na pitie.
V ľudskej kultúre
Zástupcovia tejto čeľade vystupujú v príbehoch prinajmenšom od čias Ezopových bájok zo starovekého Grécka okolo roku 600 pred Kr. Chiméra, tvor z gréckej mytológie, je zobrazovaná ako lev, z ktorého zadnej časti tela vystupuje hlava kozy, spolu s chvostom, na ktorého konci je hlava hada. Koza, ktorá je totožná s ovcou v čínskej mytológii, je ôsme zviera čínskeho zverokruhu, a je v čínskej kultúre symbolom synovskej zbožnosti.
Spodný miocén a skôr
thumb|Časť lebky vyhynutého druhu [[Eotragus sansaniensis]] V spodnom miocéne sa turovité začali evolučne oddeľovať od čeľadí jeleňovité a žirafovité. Najranejšie bovidy, ktoré obývali Afriku a Euráziu v neskoršej časti spodného miocénu (pred asi 20 miliónmi rokmi), boli malé živočíchy, podobné dnešným gazelám, a pravdepodobne žili v lesnatých oblastiach. Eotragus, najstarší známy turovitý párnokopytník, vážil 18 kíl a bol veľký približne ako dnešná gazela Thomsonova. V skorých štádiách svojho vývoja sa turovité rozdelili do dvoch hlavných kladov: Boodontia (eurázijský pôvod) a Aegodontia (africký pôvod). Toto skoré rozdelenie sa pripisuje tomu, že tieto dva kontinenty boli v tom čase ešte oddelené. Keď sa kontinenty znovu spojili, zástupcovia oboch kladov expandovali na územie toho druhého. V rámci kladu Boodontia (a podčeľade Bovinae) sa tribusy Bovini a Tragelaphini evolučne oddelili v spodnom miocéne. V pleistocéne sa turovité rozšírili do Severnej Ameriky, kam prišli cez Beringiu.
Recentné rody podčeľade Alcelaphinae sa objavili v pliocéne. Vyhynutý rod Paramularius, ktorý bol rovnakej veľkosti ako byvolec stepný, sa pravdepodobne objavil v pliocéne, ale vyhynul počas stredného pleistocénu. Od pliocénu a pleistocénu je známych niekoľko rodov podčeľade Hippotraginae, ktorá sa od podčeľade Alcelaphinae oddelila pravdepodobne v neskoršej časti spodného miocénu. Podčeľaď Bovinae sa od ostatných turovitých oddelila pravdepodobne v spodnom miocéne. Tribus Boselaphini, patriaci do podčeľade Bovinae a v súčasnosti sa vyskytujúci len na Indickom subkontinente, vyhynul v Afrike počas spodného pliocénu. Najmladšie africké fosílie tohto tribusu boli objavené v Langebaanwegu (JAR) a v súvrství Lothagam (Keňa).
Stredný miocén
V strednom miocéne sa turovité začali rozširovať do Číny a na Indický subkontinent. Podľa E. Vrba začala radiácia podčeľade Alcelaphinae v neskoršej časti stredného miocénu. Tribusy podčeľade Caprinae sa evolučne rozdelili v skoršej časti stredného miocénu. Tribus Caprini sa objavil v strednom miocéne a v Eurázii bol pravdepodobne sčasti nahradený ostatnými turovitými a jeleňovitými. Najstaršie fosílie podčeľade Antilopinae sú známe zo stredného miocénu, ale niektoré štúdie poukazujú na existenciu tejto podčeľade od spodného miocénu. Speciácia tribusu Antilopini prebehla počas stredného alebo vrchného miocénu, a to hlavne v Eurázii. Tribus Neotragini sa pravdepodobne objavil v Afrike na konci miocénu, a počas pliocénu sa rozšíril. Kontroverzná podčeľaď Peleinae (rod Pelea) sa od podčeľade Reduncinae evolučne oddelila pravdepodobne v strednom miocéne.
Folkeskole
Folkeskole (vo voľnom preklade „ľudová škola“; „folke“ - ľud, „skole“ - škola) je typ školy v Dánsku, ktorá poskytuje vzdelanie na úrovni základných škôl.
V prvom odseku „Dokumentu o dánskej Folkeskole“ z roku 1994 sa píše:
„Folkeskole by sa mala snažiť vytvárať možnosti a sústrediť sa na rozvoj povedomia, fantázie a dôvery študentov v ich vlastné asociácie a z nich ďalej dokázať utvoriť nezávislé domnienky.”
''„Folkeskole by mala pripravovať študentov na aktívne zapájanie sa počas hodiny. Taktiež spojiť zodpovednosť s porozumením ich právam a povinnostiam v spoločnosti založenej na slobode a demokracii. Vyučovanie v školách má byť založené na intelektuálnej slobode, rovnosti a demokracii.”''
Dejiny
Dánska Folkeskole bola založená v roku 1814. V tom čase mali všetky deti právo na vzdelanie v rozsahu sedem rokov. Základné predmety v škole boli písanie, čítanie, náboženstvo a aritmetika. Až do konca 20. storočia sa v školskom zákone (Education Act) udialo len 5 významnejších zmien, a to v rokoch 1903, 1937, 1958, 1975 a 1993. Od začiatku 21. storočia sa v Školskom zákone uskutočnilo veľké množstvo obsiahlych zmien.
Štruktúra
V zákone sa uvádza: „Vzdelanie je povinné pre všetkých, nie však jeho forma.“
V Dánsku je povinná školská dochádzka od 6-7 do 16 rokov.
Štátne školy - Folkeskole
Štátne školy sú rozdelené na jeden rok predškolskej dochádzky, 9 rokov povinnej školskej dochádzky a nepovinný desiaty ročník. Cieľom predškolskej dochádzky je pripraviť deti na školu a taktiež im zdokonaliť niektoré schopnosti ako komunikácia a spolupráca, formy vyjadrovania, sociálne zručnosti, pohybové schopnosti, praktické a hudobné nadanie. 9-ročná povinná školská dochádzka obsahuje tri akademické oblasti: humanitné vedy (dánsky jazyk, anglický jazyk, kresťanstvo, dejepis, sociálne štúdiá), praktické a hudobné predmety a prírodné vedy (matematika, geografia, biológia, fyzika, chémia). Desiaty ročník je dobrovoľný pre tých študentov, ktorí sa potrebujú zdokonaliť v konkrétnej oblasti ich nadchádzajúceho štúdia. Každý študent má individuálny študijný plán obsahujúci len tie predmety, ktoré chce študovať.
Súkromné školy
Súkromné školy sú tiež financované zo štátneho rozpočtu, ale rodičia musia doplatiť určité percento poplatkov. Pod ich vznik sa podpísali náboženské, etické, politické a ideologické dôvody.
Vyučovanie
V štátnych školách je priemerne 20 žiakov v každej triede (max. 28). Tento typ školy nie je orientovaný na testovanie žiakov ale ich hlavnou požiadavkou je dochádzka. Práve preto je takmer nemožné neúspešne absolvovať ročník. Každá trieda má triedneho učiteľa, ktorý je zodpovedný za spôsobilosť a vyžaduje sociálny rozvoj študentov. Je v kontakte s rodičmi. Niektorí z nich sú zapojení do školskej rady.
Predmety
V Dánskom vzdelávacom systéme sú tri hlavné oblasti predmetov:
Ďalšie vzdelanie dostávajú v oblastiach ako rodinná, sexuálna a zdravotná výchova a dopravné zákony. Ako druhý cudzí jazyk si môžu zvoliť nemecký alebo francúzsky jazyk.
Hodnotenie
Dánske štátne školy sú typy škôl, ktoré nie sú zamerané na klasické testovanie. Základným pravidlom je, že jednu triedu navštevujú deti toho istého veku. Hodnotenie je istou formou navádzania žiakov ako jednotlivcov, je to pre nich motivácia k neustálemu zlepšovaniu. Taktiež je to spôsob, akým sa rodičia môžu dozvedieť prospech svojich detí.
Všetci žiaci musia absolvovať toto testovanie v určitých predmetoch, aby mohli ďalej pokračovať v štúdiu. Testovanie je elektronickou formou a je prispôsobené každému študentovi ako jednotlivcovi. Ak študent odpovie na vybranú otázku nesprávne, počítač vygeneruje nasledujúcu otázku jednoduchšiu. Naopak, keď odpovie správne, nasledujúca otázka bude náročnejšia. Týmto spôsobom sa vytvára presný obraz akademických vedomostí študentov jednotlivo. Nie je možné, aby dvaja študenti dostali tie isté otázky.
Na záver štúdia v štátnych školách študenti absolvujú záverečné testy. Tieto testy sú povinné po ukončení deviateho ročníka, a dobrovoľné po ukončení desiateho ročníka. Testovanie vo výberovom desiatom ročníku vyžaduje vyššie akademické vzdelanie.
7 stupňový známkovací rebríček obsahuje 5 stupňov ABSOLVOVAL a 2 stupne NEABSOLVOVAL.
Orlovský kanál (prítok Ježovky)
Orlovský kanál je umelý vodný tok nížinného typu na Záhorí, na území okresu Malacky, v katastri mesta Malacky a obce Kostolište. Ide o melioračný, odvodňovací kanál V. rádu, jeho dĺžka činí 4,173 km, plocha povodia predstavuje 20,116 km² a plocha odtokových oblastí zahŕňa 4,271 km². Vzniká v nadmorskej výške 167,5 m n. m. a vo výške 152 m n. m. sa vlieva do Ježovky.
Vznik
Vzniká uprostred dorasteného zmiešaného lesa neďaleko lokality Grunty (167 m n. m.), na juhozápadnom svahu Orlovských vŕškov (203 m n. m.), severovýchodoseverne od mesta Malacky, v Záhorskej nížine, v podcelku Borská nížina, v časti Bor, v nadmorskej výške 167,5 m n. m.
Opis toku
Najprv kanál tečie západoseverozápadným smerom v podmočenej oblasti, opúšťa zmiešaný les a podteká cestu II. triedy E590. Na chvíľu sa stáča na západojuhozápad, preteká hranicou listnatého lesa (vľavo) a ornej pôdy (vpravo), pričom popri koryte rastú topole a tráva. Pokračuje už pôvodným smerom a onedlho je premostený mostom diaľnice D2. Po prekrytí kanál opäť tečie hranicou lesa a poľa, v koryte so stále rovnakým charakterom, nakrátko vteká do lesa celkom, ale vzápätí ho opúšťa. Tok podteká poľnú cestu, pokračuje prostred poľnohospodárskej pôdy, vedľa neho sa miestami vyskytujú stromy. Miernym oblúkom mení smer na západný, vstupuje do rozľahlejšieho súvislého trávnato-lesného porastu a je premostený železnicou 110. Priberá pravostranný umelý prítok a následne sa od neho zľava odčleňuje rameno, ktoré neskôr ústi do Ježovky. Nebadateľne sa stočí na západojuhozápad, podteká dva mosty so sprašnou vozovkou a tečie trávnatým korytom lemovaným radom Stromov. Stromy sa na krátky úsek vytratia, kanál križuje elektrické káble vysokého napätia a veľkým oblúkom sa obracia na západoseverozápad. Znova vteká do stromovej oblasti po pravej strane míňa kríž a náhle ho premosťuje most cesty I/2. Tok pokračuje rozmedzím lesa (sprava) a poľa (zľava), križuje sa so súborom štyroch elektrických vedení s napätím 22 - 400 kV a stáča sa v pravom uhle na juhozápadojuh. Koryto je po zmene smeru situované už do veľkoplošnej oblasti čisto ornej pôdy, rastie v ňom množstvo buriny a najprv menej početne krov a stromov, neskôr ich počet rastie. Ústi sem sprava ďalší melioračný kanál a tok opäť pretínajú drôty so silným elektrickým nábojom. Po chvíli tvorí jemnú dvojvlnu, podteká miestnu účelovú komunikáciu a prijíma svoj najvýznamnejší prítok; ľavostranný Závršok. Tečie stále rovnakým smerom, posledný krát križuje vedenie elektrického prúdu (22kV) a napokon sa oblúkovito stočí na západ, kde v nadmorskej výške sprava ústi do Ježovky, ako jej najväčší prítok.
Gmina Siennica
Gmina Siennica je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Má rozlohu a žije tu 6 912 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 62,27 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Mińsk Mazowiecki.
Saint-Pierre (Saint Pierre a Miquelon)
Saint-Pierre je jedna z dvoch obcí, ktorá sa nachádza v Saint Pierre a Miquelon.
Polohopis
Saint-Pierre má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Pierre má 5888 obyvateľov (2009).
Gmina Sienno
Gmina Sienno je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Má rozlohu 147,15 km² a žije tu 6377 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 43,34 osôb/km².
Frasne-les-Meulières
Frasne-les-Meulières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Miquelon-Langlade
Polohopis
Miquelon-Langlade má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Miquelon-Langlade má 698 obyvateľov.
Gmina Siennica Różana
Gmina Siennica Różana je vidiecka gmina v Poľsku v Lubelskom vojvodstve.
Má rozlohu 98,37 km² a žije tu 4402 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 44,75 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Krasnystaw.
Gmina Siepraw
Gmina Siepraw je vidiecka gmina v Poľsku v Malopoľskom vojvodstve.
Má rozlohu 31,92 km² a žije tu 7809 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 244,64 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Myślenice.
Frébuans
Frébuans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eva Štefankovičová
Eva Štefankovičová, rodená Trnková (* 24. máj 1940, Piešťany, Slovensko) je slovenská filmová režisérka a scenáristka.
Kariéra
S filmom sa náhodne stretla pri nakrúcaní filmu Statočný zlodej (1958) režiséra Jána Lacka. Opustila štúdia práv a zamestnala sa vo Filmovej tvorbe Bratislava, kde ako skriptka, klapka alebo pomocná režisérka pracovala pod známymi režisérmi. Spolupracovala na filmoch Petra Solana Tvár v okne (1963), Prípad Barnabáš Kos (1964), Kým sa skončí táto noc (1965), Sedem svedkov (TV, 1967), Jozefa Zachara Zmluva s diablom (1967), Niet inej cesty (1968) Ela Havettu Slávnosť v botanickej záhrade (1969) a i. V roku 1973, štyri roky po ukončení diaľkového štúdia filmovej a televíznej dramaturgie na Divadelnej fakulte VŠMU, nakrútila svoj krátkometrážny debut Pozvanie ku streľbe kráľovskej. V roku 1982 debutovala na poli celovečerného filmu snímkou Čarbanice, ktorá zobrazuje deti a ich starosti. Problémom teenagerov sa venovala aj vo svojich ďalších filmoch Slané cukríky (1985) a Kúpeľňový hráč (1988).
Slané cukríky sú príbehom dospievajúcich sestier Heleny a Vlasty, ktoré žijú len s otcom. Helena sa učí za kaderníčku a ako modelku si berie sestru. Po výhre na súťaži, kde sestru ostrihá nakrátko, sa stretáva s veľkým úspechom a všetky ženy chodia do kaderníctva len pre Helenin výherný účes. Do prostého príbehu vnáša slabý dramatický oblúk len postava otca, ktorý dcéram hovorí, že chodí dvakrát do týždňa pískať po dedinách zápasy, no v skutočnosti chodí za milenkou. Na filme vidieť väčšia dynamika a vítaná sviežosť aspoň z technického hľadiska v porovnaní s filmami 70. rokov. Príbehovo sú však Slané cukríky len „rozprávkou“ s morálnym posolstvom, že nie vždy prvé miesto je výhra. Dôležitejšou Štefankovičovej témou sa tak stáva postavenie ženy (matky) v spoločnosti a jej postupná emancipácia. Problémom žien sa venovala nielen v dokumentárnych filmoch ako Mama, ale slobodná (1984) alebo Vedľajšie zamestnanie: matka (1990), ale aj vo svojom treťom hranom filme Nemožná (1987). Tragický príbeh novinárky v stredných rokoch dokonca idealizuje ženu ako človeka, ktorý dokáže zniesť ťažké rany osudu a stále zostáva pevnou súdružkou na svojom mieste. Vo svojom poslednom hranom filme Kúpeľňový hráč sa Štefankovičová znova vrátila k téme mladých, no nedokázala nadviazať na úspech Čarbaníc. Príbeh nesmelého Vila, ktorý hráva na lesnom rohu, je úsmevným filmom o hľadaní odvahy a miesta v živote. Aj keď sa film snaží priblížiť mladým, výsledok je dosť umelý a celkovo naivný. Vilove trampoty s trémou, ale aj láskou sú sledované s odstupom a divák sa tak nevie s mentalitou postavy stotožniť.
Popri hraných filmoch sa venovala aj dokumentárnej tvorbe – Divadlo (1980), Murár z Pribyliny (1983), Vzdušný most (1984), Stavitelia vzdušných zámkov (1986), Spievali u Pavarottiho (1989) a i. Pre Česko-slovenskú televíziu Bratislava nakrútila viacero dokumentárnych filmov ako napríklad Sila (1982), Prázdne hniezda (1984), Nie sme zlí (1984), Mama, ale slobodná a i. Významné domáce filmové ocenenia získali jej dva dlhometrážne dokumentárne filmy Vedľajšie zamestnanie: matka a Všetci spolu... (po slovensky) (1991), v ktorom reflektovala porevolučné obdobie rokov 1989 – 1990. V súčasnosti vedie jednu z najväčších a najprestížnejších kastingových agentúr na Slovensku Galaxy, ktorú založila v roku 1991.
Autorka o sebe
''„Dlhé roky som pracovala v rôznych profesiách vo filmových štáboch a viem, čo pre tento kolektív znamená osobnosť režiséra. Je to dôležité predovšetkým preto, lebo jeho autorita vo veľkej miere ovplyvňuje atmosféru pri samotnej výrobe filmu, no predovšetkým výsledok – hotový film. Svojou prácou nechcem dokazovať, že ženy môžu robiť film práve tak dobre ako muži a nerada sa pri rôznych rozhovoroch stretávam s takýmto názorom na moju prácu. Nie som feministka. Skutočnosť, že som žena – režisérka znamená pre mňa výhodu špecifických zážitkov, ktoré sa svojimi filmami pokúšam tlmočiť.“''
ŠK 98 Pruské
ŠK 98 Pruské (celý názov: Športový klub 98 Pruské) je slovenský športový klub a občianske združenie z obce Pruské. Vznikol v roku 1998 ako hokejbalové združenie HBC 98 Pruské. Od januára 2005 vystupuje pod dnešným názvom. Klub tvoria nasledujúce športové oddiely:
Florbalový oddiel
Florbalový oddiel dievčat bol do klubu včlenený v roku 2007, hoci žiačky miestnej základnej školy začali florbať hrať už v roku 2003. V roku 2008 sa prihlásil do seniorských súžaží a po úspešnej extraligovej baráži postúpil seniorský tím do najvyššej slovenskej súťažeextraligy žien. Najväčším úspechom je zisk 4 titulov majstra Slovenska, ktoré dosiahol v rokoch 2012, 2013, 2016 a 2018. Okrem seniorského tímu fungujú v klube aj mládežnícke tímy dievčat. Úspech dosiahol aj na Euroflorbalovom pohári (európsky pohár druhej výkonnostnej úrovne) v roku 2017, ktorý hostilo lotyšské mesto Valmiera a družstvo Pruského na ňom dokázalo zvíťaziť. Domovskou halou oddielu je Športová hala Dubnica n/Váhom, keďže v Pruskom hala chýba.
Úspechy
Slovenská extraliga žien: