cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johann Joachim Winckelmann
Vývin umenia je podmienený prírodnými faktormi (podnebím), ako aj spoločenskými faktormi (napr. vplyvom štátneho zriadenia) a nimi vyvolaného spôsobu myslenia.
Tank slobody
Zoznam zúčastnených utečencov
Libuše Cloud mala na emigráciu osobné dôvody. Po oslobodení Plzne americkou armádou sa zoznámila s desiatnikom americkej armády, s ktorým nadviazala vzťah a uvažovali o svadbe. K tej došlo až v roku 1949, pretože desiatnik Leonard Cloud bol medzitým odvelený, ale v roku 1948 sa do Česko-Slovenska vrátil. Po sobáši mu však česko-slovenské úrady kládli prekážky, skončila mu platnosť víza. Hoci mu úrady ponúkli možnosť prisťahovania, kládli mu však podmienku, že musí následne absolvovať povinnú vojenskú službu v Česko-Slovensku. Vycestoval teda do USA, ale jeho manželku tam úrady odmietali pustiť.
Johann Joachim Winckelmann
Starogrécke umenie stelesňuje vznešenú prostotu a pokojnú majestátnosť; zrodilo sa v slobode a je estetickým ideálom hodným nasledovania. O gréckom umení tiež tvrdil: "Študovať dejiny gréckeho umenia znamená študovať dejiny umenia celého ľudstva." Winckelmannova teória o úrovni tohto umenia, ktoré bolo dlhodobo aj jediným známym umením, však mala za následok, že umenie dovtedy nepoznaných kultúr ako Egypta či Orientu boli dlhodobo pokladané za nižšie a barbarské.
Tank slobody
Zoznam zúčastnených utečencov
Uhlíkovci sa zoznámili s Libušou Cloud a plánovali útek spoločne, pretože dobre ovládala angličtinu. Ich prvý pokus o útek za hranice nebol úspešný. Rodina Uhlíkovcov spolu s Libušou Cloud dorazili do hraničného pásma a chceli pešo prekročiť štátnu hranicu. Na mieste však zistili, že sa tu pohybujú vojaci, ktorí budujú drôtené zátarasy, ktoré tam doteraz neboli. Vrátili sa preto a Václav Uhlík premýšľal, ako prekonať nové prekážky na hranici.
Príprava transportéra
Počas lesných prác objavil Uhlík vrak kolopásového ťahača SdKfz 254, ktorý nemecký Wehrmacht používal počas druhej svetovej vojny. Vozidlo malo kolesový aj pásový podvozok, ktorý sa dal podľa potreby rýchlo zmeniť. Odtiahol vozidlo na dvor svojho domu a pod zámienkou, že ho bude používať na zvážanie dreva z lesa, ho ako skúsený automechanik a technik bez akéhokoľvek utajovania opravoval a prispôsoboval. V roku 1951 sa k nemu ako pomocník pridal Walter Hora. Na podvozku postavili úplne novú karosériu. Nástavbu pozvárali z oceľových plechov neznámej hrúbky, vzadu dokonca nechali strieľne pre prípad, žeby sa museli streľbou brániť pred pohraničníkmi. V interiéri boli umiestnené drevené lavice na prepravu osôb.
Prvý (neúspešný) pokus
V októbri roku 1952 sa pokúsili prvý raz o prechod železnou oponou do Nemecka: rodina Uhlíkovcov, Libuše Cloud, neznámy muž a Walter Hora. Ten z kasární ukradol samopal. Po zotmení skupina vyrazila k hranici. Vozidlo išlo na kolesovom podvozku. Po tom, čo zišli z cesty do terénu a začali stúpať do kopca, motor začal pravdepodobne kvôli záťaži a slabšiemu výkonu vynechávať, až sa úplne zastavil. Podarilo sa im ho znova naštartovať, ale vrátili sa tajne domov. Hora dokonca dokázal nepozorovane vrátiť zbraň. Nikto tento nepodarený pokus o útek nezaregistroval.
Úspešný útek
Václav Uhlík sa plánu nevzdal a podarilo sa mu zohnať lepší motor, vylepšili pancier karosérie hrubšími plátami a vymenili pneumatiky za bezdušové. K skupine sa pridali Václav Krejčeřík a Josef Pisařík (neznámy muž z prvého pokusu o útek sa od skupiny kvôli osobným sporom odpojil). Na cestu sa vydali 24. júla 1953. Hora a Krejčeřík sedeli vzadu vyzbrojení ukradnutými samopalmi (po prípadnom zadržaní by ich ako vojakov pravdepodobne čakal trest smrti). Na svitaní 25. júla pri hranici narazili na hliadku Pohraničnej stráže, pred ktorou spomalili, ale vzápätí pridali na rýchlosti a začali unikať. Vozidlo zišlo z cesty na lesný terén, spustili ho na pásy, prerazili drôtené zátarasy a vrútili sa na západonemecké územie. Pohraničníci sa z prekvapenia nedokázali spamätať a ani sa len nepokúsili použiť proti unikajúcemu obrnenému transportéru zbrane. Uhlík spustil na nemeckom území vozidlo na kolesá a zastavil až po 30-kilometrovej jazde, sprevádzaný už nemeckými colníkmi a príslušníkmi americkej armády. Potom celá skupina požiadala o politický azyl a možnosť vysťahovania do USA, čo im aj bolo umožnené.
Ďalšie osudy zúčastnených
Na Západe bol ich útek veľmi oslavovaný a vozidlu sa ušlo pomenovanie Freedom Tank (Tank slobody). Všetci sa postupne vysťahovali do USA, kde boli ešte nejakú dobu predmetom záujmu médií. Libuše Cloud sa po rokoch konečne mohla stretnúť so svojím manželom. Skupina sa naposledy kompletne zišla na slávnostnej večeri v New Yorku v decembri 1953. Manželom Uhlíkovcom sa v USA narodili ešte dve deti. Václav Uhlík pracoval ako vodič lesnej mechanizácie pri Fresne v Kalifornii až do 70. rokov, kedy zomrel. Pani Uhlíková bola nažive ešte začiatkom 90. rokov. Libuše Cloud prežila svoj život v Sioux City, mala tri deti a pracovala vo firme predávajúcej kancelárske potreby. V roku 1983 sa z nej stala vdova a bola jediná zo skupiny, kto podal po páde komunistického režimu svedectvo o úteku. Josef Pisařík pracoval ako záhradník v Springfielde a zomrel v 60. rokoch minulého storočia. Walter Hora bol až do dôchodku zamestnaný v automobilke Chevrolet. Jeho priateľ Krejčeřík žil nejakú dobu v rovnakom meste a potom sa odsťahoval na neznáme miesto.
Václav Uhlík svoj Tank slobody v USA daroval múzeu Henryho Forda, kde bol exponát niekoľko desiatok rokov uložený. Neskôr ho získal súkromný zberateľ z Michiganu, ktorý ho vo svojej zbierke vlastní dodnes.
Dlhoperiodická premenná hviezda
Dlhoperiodická premenná hviezda je typ premennej hviezdy, ktorej zmeny jasnosti prichádzajú v dlhých časových periódach, v mesiacoch alebo rokoch. Toto označenie sa všeobecne používa pre hviezdy typu Mira, teda pomaly pulzujúcich červených obrov, hoci existujú aj iné typy premenných hviezd premenných hviezd s veľmi dlhou periódou.
Super Mario World
Hra bola v Japonsku v roku 2001 znova vydaná pre systém Game Boy Advance pod názvom Super Mario Advance 2. O rok neskôr vyšla aj vo zvyšku sveta, ale s názvom Super Mario World: Super Mario Advance 2.
Dej
Po poslednej porážke diabolského Bowsera sa Mario, Luigi, a princezná Peach rozhodnú oddýchnuť si na Ostrove dinosaurov. No krátko po ich príchode Peach zmizne, a Mario s Luigim ju idú hľadať. Počas pátrania v lese nájdu veľké vajce, z ktorého sa pred ich očami vyliahne priateľský dinosaurus Yoshi. Ten im vysvetľuje, že Bowserova armáda napadla ostrov a väzní ostatné dinosaury v špeciálnych magických vajciach. Mario a Luigi si uvedomia, že Bowser je za zmiznutím Peach, a spolu s Yoshim sa vydávajú na výpravu s cieľom zachrániť ju.
Romulus Augustus
Flavius Romulus Augustus, často nazývaný Romulus Augustulus (Augustulus je zdrobnenina od Augustus = Vznešený), (* asi 461 – 463 – † asi po 507) bol posledným cisárom Západorímskej ríše. Iróniou osudu sa volal Romulus ako legendárny zakladateľ Ríma a zároveň Augustus ako prvý rímsky cisár.
Super Mario World
Dej
Postupne prechádzajú rôznorodými časťami ostrova, bojujúc so stúpencami Bowsera, a počas toho zachraňujú dinosaurie vajcia, ktoré nachádzajú v nepriateľských pevnostiach. Nakoniec sa dostanú do veľkého hradu samotného Bowsera, ktorého však úspešne porazia a zachránia princeznú Peach. Peach ich odmení bozkom, a po celom ostrove je vidieť oslavný ohňostroj.
Romulus Augustus
Jeho otec Orestes, pôvodom z Panónie, dávnejšie pôsobil v službách Atilu ako jeho tajomník a diplomat, potom bol dôstojníkom v rímskej armáde. Roku 475 ho západorímsky cisár Julius Nepos povýšil do hodnosti magister militum a patricija a urobil ho veliteľom germánskych žoldnierov – foederátov – v Itálii. Aby si Orestes získal ich podporu pri realizácii svojho úmyslu ovládnuť Západorímsku ríšu, sľúbil im tretinu územia Itálie.
Orestes 28. augusta 475 prevzal moc v Ravenne, ktorá bola od roku 402 sídlom západorímskych cisárov, a prinútil Julia Nepota k úteku cez more do Dalmácie. Za cisára vyhlásil 31. októbra 475 svojho syna Romula. Keďže ten nebol plnoletý a nemohol sám vládnuť, skutočným panovníkom sa stal jeho otec.
Necelý rok po uchopení moci predstúpila pred Oresta delegácia germánskych foederátov s požiadavkou o pridelenie sľúbeného územia. Keď to odmietol, foederáti sa vzbúrili. Svojho vodcu Odoakera 23. augusta 476 vyhlásili za kráľa. Oresta 28. augusta 476 pri Piacenze zajali a hneď aj popravili.
Odoaker sa zmocnil Ravenny, Romula Augusta zajal a prinútil vzdať sa trónu. Odoaker nedosadil bábkového cisára, ani proti germánskej nadvláde už nikto nepovstal, preto sa touto udalosťou zo 4. septembra 476, alebo roku 1229 od založenia Ríma, ako sa vtedy počítalo, skončili dejiny Západorímskej ríše. V tom čase však neznamenala žiadny významný prelom.
Odoaker ušetril život Romula Augusta a poslal ho do exilu k príbuzným do Kampánie; niektoré zdroje uvádzajú, že mu dokonca pridelil ročnú penziu. Ďalšie roky prežil Romulus Augustus v opevnenej vile Castellum Lucullanum na ostrovčeku v neapolskom prístave. Posledná zmienka, ktorá sa k nemu môže vzťahovať, je z roku 507.
Podľa niektorých historikov bol posledným právoplatným rímskym cisárom Julius Nepos, ktorý vládol v Dalmácii až kým ho roku 480 nezavraždili.
Oloron-Sainte-Marie (obec)
Oloron-Sainte-Marie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saryarka Karaganda
Saryarka Karaganda (kaz. Сарыарқа хоккей клубы) je profesionálny hokejový klub pôsobiaci v kazašskom meste Karaganda. Od sezóny 2012/2013 pôsobí klub vo Vyššej hokejovej lige (VHL).
Nadine Gordimerová
Nadine Gordimerová (* 20. november 1923, Johannesburg, Juhoafrická republika – † 13. júl 2014, tamže ) bola juhoafrická spisovateľka a politická aktivistka.
Je nositeľkou Nobelovej ceny za rok 1991. V roku 1974 získala taktiež Bookerovu cenu za román The Conservationist.
1888 Zu Chong-Zhi
1888 Zu Chong-Zhi je planétka s priemerom 61 km, ktorú objavil Purple Mountain Observatory 9. novembra 1964.
Martin Dubovský
Martin Dubovský, uvádzaný aj ako Dubovski, Dubowsky (* ?, Žilina – † 1. august 1722, Levoča) bol slovenský pedagóg a dramatik.
Životopis
Študoval vo Vroclave a vo Wittenbergu. Pedagóg v Prešove (1683), v Brezne (1685), v Strážkach, v Krupine (asi 16901704), v Banskej Štiavnici a v Levoči. Písal latinské príležitostné verše, ktoré vydával doma aj v zahraničí. Zaslúžil sa o rozvoj školstva. V Brezne usporadúval predstavenia školských hier. Autor drámy Joas a Deo in regen Juda servatus, Levoča roku 1683.
Marcus Iunius Brutus
Marcus Iunius Brutus (* začiatok júna 85 pred Kr. – † 23. október 42 pred Kr.), často označovaný skrátene Brutus, bol starorímsky politik žijúci na sklonku Rímskej republiky. Potom, ako ho adoptoval jeho strýko, používal meno Quintus Servilius Caepio Brutus, ale nakoniec sa vrátil k svojmu pôvodnému menu.
Je známy predovšetkým svojou vedúcou úlohou pri sprisahaní a vražde Gaia Iulia Caesara.
Mladosť
Marcus Iunius Brutus bol synom Marka Iunia Bruta staršieho a Servilie Caepionis. Jeho otec bol za nejasných okolností zabitý Pompeiom potom, čo sa zapojil do Lepidovej rebélie; matka bola nevlastná sestra Cata mladšieho a neskôr Caesarova milenka. Napriek tomu, že Caesar mal v čase Brutovho narodenia iba 15 rokov, niektoré zdroje naznačujú možnosť, že by mohol byť jeho biologickým otcom.
Brutov strýko, Quintus Servilius Caepio, ho v roku 59 pred Kr. adoptoval; preto bol Brutus istý čas oficiálne známy ako Quintus Servilius Caepio Brutus, než sa neskôr vrátil k rodnému menu. Po zavraždení Caesara v roku 44 pred Kr. Brutus svoje adoptívne meno opäť oživil, aby tak dal najavo spojenie s iným známym vrahom tyrana, menom Gaius Servilius Ahala, ktorý bol jeho predkom.
Brutus si svojho strýka Cata mladšieho veľmi vážil. Jeho politická kariéra začala, keď sa stal Catovým pobočníkom v čase, keď bol guvernérom na Cypre. V tomto období značne zbohatol požičiavaním peňazí za vysoký úrok. Do Ríma sa vrátil ako bohatý muž a následne sa oženil s Claudiou Pulchra. Od svojho prvého objavenia sa v Senáte stál Brutus spolu s optimátmi (konzervatívnou frakciou) proti Prvému triumvirátu Crassa, Pompeia a Caesara.
Kariéra v Rímskom senáte
Keď v roku 49 pred Kr. vypukla občianska vojna medzi Pompeiom a Caesarom, Brutus nasledoval svojho starého nepriateľa a súčasného vodcu optimátov, Pompeia. Keď začala bitka pri Farsale, Caesar nariadil svojim dôstojníkom aby Bruta zajali ak sa vzdá dobrovoľne; ak by sa zajatiu bránil, nemali sa ho pokúšať zadržať násilím. Dôvodom boli ohľady k Servilii, Brutovej matke a Caesarovej milenke.
Po katastrofe v bitke pri Farsale napísal Brutus Caesarovi ospravedlňujúci list. Caesar mu okamžite odpustil, prijal ho do kruhu najbližších a urobil z neho guvernéra Galie, pričom on sám vyrazil do Afriky prenasledovať Cata a Metella Scipia. V roku 45 pred Kr. Caesar nominoval Bruta do funkcie prétora na nasledujúci rok.
V júni 45 pred Kr. sa Brutus rozviedol so svojou ženou a vzal si za manželku svoju sesternicu Porciu, Catovu dcéru. Podľa Cicera svadba spôsobila menší škandál, pretože Brutus nebol schopný uviesť žiaden dostatočný dôvod pre rozvod s Claudiou. Mala tiež za následok rozkol medzi Brutom a jeho matkou, ktorá neznášala náklonnosť, ktorú prejavoval k Porcii.
Vražda Iulia Caesara (44 pred Kr.)
thumb|Caesarova smrť ([[Vincenzo Camuccini]]
V tomto období sa mnoho senátorov začalo obávať Caesarovej rastúcej moci po jeho vymenovaní za doživotného diktátora. Brutus bol ostatnými senátormi presvedčený, aby sa pridal k sprisahaniu proti Caesarovi. Nakoniec sa Brutus rozhodol ísť proti Caesarovi potom, ako ho vyprovokovalo jeho „vladárske“ chovanie. Jeho manželka bola jedinou ženou zasvätenou do komplotu.
Sprisahanci plánovali útok uskutočniť na Marcové Idy, 15. marca 44 pred Kr. V ten deň Caesar prišiel do Senátu neskoro, pretože sa ho jeho žena Calpurnia pokúšala presvedčiť, aby zostal doma. Sprisahanci sa obávali, že ich plán bol prezradený. Brutus napriek tomu vytrval a čakal na Caesara v Senáte; údajne sa rozhodol čakať aj napriek tomu, že mu posol priniesol správy, ktoré by ho inak donútili odísť.
Keď Caesar konečne do Senátu dorazil, zaútočili naňho. Publius Servilius Casca Longus bol údajne prvý, kto ho napadol bodnutím do ramena, ktoré však Caesar vykryl. Avšak keď zbadal medzi svojimi vrahmi aj Bruta, zakryl si tvár tógou a zmieril sa s osudom. Sprisahanci na Caesara útočili v takom množstve, že niekoľkí sa sami vzájomne poranili. O Brutovi sa tvrdilo, že bol poranený na ruke.
thumb|Marcus Iunius Brutus Po vražde Senát schválil amnestiu pre Caesarových vrahov. Navrhol ju Caesarov priateľ a konzul Marcus Antonius. Napriek tomu pobúrenie obyvateľstva prinútilo Bruta a jeho spoluspiklencov opustiť Rím. Brutus sa na 2 roky (44 - 42 pred Kr.) usadil na Kréte.
Bitka pri Filippách (42 pred Kr.)
Hneď ako sa Brutus dozvedel, že Antonius ani Octavianus nemajú dostatočne veľkú armádu aby ubránili Rím, zhromaždil svoje vojsko (približne 17 légií). Octavianus na to nečakane reagoval uzatvorením mieru s Antoniom, a spolu s Markom Aemiliom Lepidom vytvorili druhý triumvirát. Ich armády, ktoré mali dohromady 19 légií, pochodovali do stretu s Brutom a Gaiom Cassiom Longinom. Obe strany na seba narazili v dvoch stretoch, známych ako bitka pri Filippách. Prvý sa odohral 3. októbra 42 pred Kr. a Brutus v ňom porazil Octaviana, no Cassius naopak podľahol Antoniovi. Druhý stret sa odohral 23. októbra 42 pred Kr. a skončil Brutovou porážkou.
Po porážke ustúpil do neďalekých hôr so 4 zostávajúcimi légiami. S vedomím, že jeho armáda bola porazená a že by mohol byť zajatý, Brutus spáchal samovraždu. Brutus tiež vyslovil dobre známu verziu kliatby určenej Antoniovi (píše o nej Ploutarchos, pričom ako zdroj uvádza memoáre Publia Volumnia): Nezabudni, Zeus, na autora týchto zločinov (v anglickom preklade Johna Drydena táto pasáž znie Punish, great Jove, the author of these ills). Ploutarchos píše, odvolávajúc sa na Volumnia, že Brutus vyslovil obe verzie, no Volumnius si spomenul iba na jednu.
Antonius, ako prejav veľkej úcty a rešpektu, prikázal zabaliť Brutovo telo do svojho najdrahšieho purpurového plášťa (ten bol neskôr ukradnutý a Antonius dal zlodeja popraviť). Brutus bol spopolnený a popol bol odoslaný jeho matke, Servilii Caepionis. Jeho žena Porcia údajne potom, čo sa dozvedela o manželovej smrti, spáchala samovraždu. Avšak, podľa Ploutarcha (Brutus 53.2) sú ohľadne jej smrti určité rozpory: Ten totiž tvrdí, že existoval list údajne napísaný Brutom, kde smúti nad spôsobom jej smrti.
Zoznam historických článkov/P
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 587 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
pa
Padací most · Pair (Francúzsko) · Pajštún · Pakt Ribbentrop-Molotov · Pakt troch veľmocí · Palachov týždeň · Palais Brongniart · Palais des ducs et des États de Bourgogne · Palais des Tuileries · Palais Garnier · Palatín · Palatul Parlamentului · Palazzo Mozzi · Palazzo Pitti · Palazzo Rosso · Palazzo Vecchio · Palác (reprezentatívna budova) · Palác chánov · Palác Tau · Palác v Murlo · Paleantropín · Palenque · Paleoindiáni · Paleolit · Palestína (štát) · Palestína (územie) · Palestínske okupované územia · Palmach · Paľo Bielik · Pamätník a pamätné miesto Slovenského národného povstania v Nemeckej · Pamätník Márie Terézie v Prešporku · Pamiatka · Pamiatková hodnota · Pamiatková zóna · Pamiatkové územie · Pamiatkový fond · Pamiatkový úrad Slovenskej republiky · Panaitios (filozof) · Pancierový vlak Hurban · Pandémia · Pandžáb (historické územie) · Paneurópska únia · Panovník · Panónia (rímska provincia) · Panstvo Makovica · Paquimé · Parantrop · Parantrop Boiseov · Parantrop etiópsky · Parantrop robustný · Parc Tecnològic del Vallès · Parič · Parížska komúna (1871) · Parka · Parma (štít) · Parmenides (filozof) · Parný rušeň · Parti · Partia (územie Partov) · Partizánska republika · Partská ríša · Pasargadai · Pasiteles · Paša (Osmanská ríša) · Patara (Lýkia) · Patentálne boje · Patriarcha (cirkev) · Patrice de Mac Mahon · Patricij (staroveký Rím) · Patrimonium sancti Petri · Patristika · Patrologia latina · Patrológia · Pau del Rosso · Paul Cartledge · Paul Deschanel · Paul Doumer · Paul Johnson (historik) · Paul Keating · Paul Kruger · Paul von Hindenburg · Paul Vyšný · Paulikánstvo · Pauline Metternichová · Paulinus z Noly · Paulus Orosius · Pausanias (geograf) · Pausanias (kráľ Sparty) · Pavel Beckovský · Pavel Blaho (1867) · Pavel Bujnák · Pavel Dvořák · Pavel Fiodorovič Batickij · Pavel Fiťma · Pavel Gašpar · Pavel Haas · Pavel Horváth (historik) · Pavel Hrivnák · Pavel Ivan Tvarožek · Pavel Jacobei · Pavel Jozef Belák · Pavel Knapp (Ján) · Pavel Kohout · Pavel Landovský · Pavel Soukup · Pavel Viliam Fendt · Pavel Weisz · Pavlovien · Pavol (pápež) · Pavol Bilík · Pavol Burian · Pavol Florek · Pavol Hronec · Pavol I. (Grécko) · Pavol I. (Rusko) · Pavol III. (pápež) · Pavol Jozef Šafárik · Pavol Kiniži · Pavol Király · Pavol Korpeľ · Pavol Križko · Pavol Kuna · Pavol Láni · Pavol Lukáč · Pavol Majling · Pavol Marcely · Pavol Martuliak · Pavol Országh Hviezdoslav · Pavol Pálfi · Pavol Peter Zoch · Pavol Petrus · Pavol Príleský · Pavol Sontág · Pavol Szinyei Merse · Pavol Valaský · Pax Romana · Paxamos · Pazar
pá
Pác · Pád komunizmu v Bulharsku · Pád Konštantínopola · Pád Saigonu · Pál E. Fehér · Pál Prónay · Pál Schmitt · Pálfiovci · Pálfiovský kaštieľ v Malackách · Pápak · Pápež · Pápežský erb · Pápežský legát · Pápežský palác v Castel Gandolfo · Pápežský štát · Párs
pä
Pästný klin · Päť dynastií a desať kráľovstiev
pe
Pedro Antonio de Cevallos · Pedro Eugenio Aramburu · Pedro Pablo Ramírez · Pedro Sánchez · Peelova komisia · Pechota · Pelasgovia · Pelayo · Peloponézske vojny · Pelops (kráľ Sparty) · Pentapolitana · Pentelský mramor · Peňažný tovar · Perestrojka · Pergamon · Pergé · Periodizácia · Peronizmus · Persius · Personál (Uhorsko) · Pertinax (rímsky cisár) · Perún · Perzepolis · Perzská ríša · Peržania · Pescennius Niger · Peštiansko-pilišsko-šoltsko-malokumánska župa · Peter (apoštol) · Peter Aksamit · Peter Benický · Peter Brock (historik) · Peter Colotka · Peter Deljan · Peter Fedorčák · Peter Horváth (1943) · Peter Huba (historik) · Peter I. (Bulharsko) · Peter II. (Rusko) · Peter III. (Rusko) · Peter IV. (Bulharsko) · Peter Kellner-Hostinský · Peter Kostka · Peter Kónya · Peter Krištof Akai · Peter Kružliak · Peter Kušnier · Peter Matúška · Peter Minuit · Peter Mulík · Peter Orseolo · Peter Pavol Roy · Peter Pázmaň · Peter Pellegrini · Peter Peteň · Peter Ransanus · Peter Ratkoš · Peter Révai · Peter Sklenčár · Peter Uher · Peter Veľký · Peter z Drážďan · Peter z Rousselu · Peter Zmátlo · Peter Zubko · Peter Žitavský · Petr Ginz · Petr Nečas · Petr Pithart · Petr Šámal · Petra (Jordánsko) · Petraševskovci · Petro Olexijovyč Porošenko · Petroglyf · Petrohradská rada pracujúcich a armádnych poslancov · Petronius · Petronius Maximus · Pevnosť If · Pevnosť Modlin · Pezinský zámok
pé
Péróz I.
ph
Philadelphská dohoda · Philip Hauge Abelson · Phúmiphon Adunjadét
pi
Piast · Piastovci · Piata francúzska republika · Piata križiacka výprava · Pierre de Coubertin · Pierre Laval · Pierre Messmer · Pietizmus · Pillersdorfova ústava · Piltdown · Pindské kniežatstvo · Pingpongová diplomacia · Piotr Alexejevič Veličko · Piotr Arkadievič Stolypin · Piotr Berngardovič Struve · Piotr Kirillovič Koševoj · Piper Alpha · Pipin I. · Pipin III. · Pippo z Ozory · Pitekantrop · Pitekantrop jávsky · Pittakos z Mytilény · Pittsburská dohoda
pí
Písac · Písomnosť · Píšťala (zbraň)
pl
Placetum regium · Plantagenetovci · Plataies · Platón · Plavecký hrad · Plebej · Pleistarchos · Pleistoanax · Pleistocén · Plimpton 322 · Plínius Mladší · Plínius Starší · Ploutarchos (spisovateľ) · Plovdivský revolučný okres · Plótinos · Pluto (boh) · Plymouth (kolónia)
po
Po Kristovi · Počuvadliansky mlyn · Poddanstvo (roľníci) · Podhradie (Bratislava) · Podkarpatská Rus · Podmanickovci · Podolie (historické územie) · Podpredseda vlády · Podtatranská župa · Podtatranské múzeum v Poprade · Podturňanskovci · Podunajské kniežatstvá · Podunajské múzeum v Komárne · Podväzkový rád · Pohotovostné oddiely Hlinkovej gardy · Pohrebisko Heath Wood · Pochovávanie (pohrebisko) · Pokračovacia vojna · Pokrok (časopis) · Pol Pot · Polabskí Slovania · Polgárska kultúra · Polis · Politická kríza na Ukrajine (2007) · Politika dobrého susedstva · Poludnica (mytológia) · Polyainos (Macedónia) · Polydektes (Sparta) · Polydóros (Sparta) · Polykleitos z Argosu · Poľská ľudová republika · Poľské kráľovstvo (1025 – 1385) · Poľské kráľovstvo (1385 – 1569) · Poľsko-boľševická vojna · Poľsko-ruská vojna (1792) · Poľsko-uhorská personálna únia · Poľsko-ukrajinská vojna · Poľský podzemný štát · Poľský výbor národného oslobodenia · Pomlčková vojna · Pomník zavraždeným Židom Európy · Pomocná veda historická · Pomocný technický prápor · Pomocný zbor rímskej armády · Pomothy · Pompeius Trogus · Pompeje · Pomponius Porphyrio · Pomstiteľ (partizánsky oddiel) · Poncián · Ponorková vojna · Pontevedra · Pontius Pilatus · Popieranie holokaustu · Populár (staroveký Rím) · Porajmos · Porcius Licinus · Porenut · Porevít · Porfyrios z Tyru · Porta (daňová jednotka) · Portál:Byzantská ríša · Portál:História · Postbyzantské umenie · Postmarxizmus · Postumus · Potala · Potiská kultúra · Potkaniar (legenda) · Pour le Mérite · Považská župa · Považský hrad · Povstanie · Povstanie Gabriela Betlena · Povstanie Imricha Tököliho · Povstanie Juraja Dóžu · Povstanie Juraja I. Rákociho · Povstanie Makabejcov · Povstanie Nika · Povstanie Štefana Bočkaia · Povstanie vo varšavskom gete · Pozemková reforma v Čínskej ľudovej republike · Pozlátený vek · Pozývací list · Požecká župa · Požiar Ríšskeho snemu
pó
Pólos (filozof)
ps
Pseudoizidorova zbierka
pt
Ptah · Ptolemaiovci
pu
Publilius Optatianus Porfyrius · Publilius Syrus · Publius Annius Florus · Publius Ovidius Naso · Publius Papinius Statius · Publius Rutilius Lupus · Publius Septimius Geta · Publius Terentius Varro Atacinus · Publius Valerius Cato · Punt (staroveký Egypt) · Purány · Puritanizmus (náboženstvo) · Purpurový kódex · Pushpa Kumal Dahal (Prachandra) · Pustý hrad (Sklené Teplice) · Pustý hrad (Zvolen) · Puy de Dôme
pú
Púchovská kultúra · Púnske vojny
Ján Dubíny
náhľad|Hrob Jána Dubínyho a jeho manželky v banskobystrickom evanjelickom cintoríne ThDr. Ján Dubíny (* 14. február 1927, Brezno – † 23. júl 2008, Zvolen) bol evanjelický kňaz.
Životopis
V rokoch 1933 - 1938 navštevoval Ľudovú školu v Brezne, v rokoch 1938 - 1946 študoval na Reálnom gymnáziu v Brezne. V rokoch 1946 - 1950 absolvoval štúdium na Slovenskej evanjelickej bohosloveckej fakulte UK v Bratislave, v roku 1950 bol v Brezne vysvätený za evanjelického kňaza, 1968 promovaný na Doktora teológie (ThDr.).
Pôsobil ako kaplán v Slovenskej Ľupči (1950 - 1951) a v Košiciach (1951 - 1952), ako farár v Banskej Boci (1952 - 1957) (cirkevné zbory Vyšná, Nižná Boca a Malužiná). Od roku 1957 pôsobil v Banskej Bystrici ako farár. Vykonával funkcie konseniora (1963 - 1971) a seniora Zvolenského seniorátu (1971 - 1994). V roku 1976 - 1990 bol členom Generálneho presbyterstva ECAV (Evanjelická cirkev na Slovensku), od roku 1995 bol členom Synody ECAV. Až do roku 1998 bol aktívnym členom Slovenskej mierovej rady. Od roku 1997 bol členom Helsinského výboru na Slovensku, predsedom Výboru na ochranu prostredia pre život pri ECAV na Slovensku (ako člen Európskej siete) a podpredsedom Miestneho odboru Matice slovenskej v Banskej Bystrici. Prispieval do cirkevných časopisov, bol členom redakčnej rady časopisu Evanjelický posol, aktívne vystupoval v Slovenskej televízii a v Slovenskom rozhlase (Ranné zamyslenie, náboženské úvahy).
Maďarský pohraničný plot
Maďarský pohraničný plot bol vybudovaný v lete 2015 pozdĺž hranice Maďarska so Srbskom (celkovo 175 km), ktorá je súčasne vonkajšou hranicou schengenského priestoru a to od rieky Dunaj v blízkosti mesta Apatin až po spojnicu hraníc s Rumunskom. Rozpočet na vybudovanie plotu bol 6,5 miliardy forintov. Išlo o reakciu na prebiehajúcu migračnú krízu v Európe.
Vznik plotu
Cez spoločnú hranicu prenikalo počas leta 2015 pred výstavbou plota denne 1 400 - 2 000 migrantov. Prvá fáza výstavby plotu začala 13. júla 2015 a hranica bola plne uzavretá 14. septembra toho istého roku. V snahe plot vybudovať čo najrýchlejšie prijal maďarský parlament urýchlene príslušný zákon, vyvlastnil pozemky pri hranici so Srbskom a do výstavby nasadil väzňov a armádu. Stavba plotu sa začala na niekoľkých miestach naraz, a postupovala z východu, kde sa nachádzajú hlavné dopravné ťahy so Srbskom, na západ.
Pôvodný termín dokončenia plotu bol stanovený najskôr na 30. novembra 2015, avšak vzhľadom na neustále rastúci prúd utečencov zo Srbska cez spoločnú hranicu smerom do Budapešti, sa maďarská vláda rozhodla výstavbu urýchliť a plot dokončiť do 31. augusta. Do 30. augusta bola dokončená prvá časť projektu, potom zostalo ešte postaviť tri až štyri metre vysokú ohradu za plotom zo žiletkového drôtu (v Maďarsku zvaný aj NATO drôt).
V rámci výstavby plotu budú taktiež rozšírené aj záchytné centrá pre zadržaných utečencov, ktorí prekročia hranicu nelegálne.
Hraničná bariéra sa nachádza celá na území Maďarska; tvorí ju prvá línia žiletkového drôtu a tri až štyri metre vysoký pevne ukotvený plot. Oceľové stĺpy plotu sú zakotvené v betóne do hĺbky 1,5 – 2 metrov.
Výstavba plotu
Budovanie pohraničnej bariéry sa neobišlo bez problémov. Hoci maďarská vláda vyčlenila mimoriadne sily i prostriedky na jeho vybudovanie, okamžite po natiahnutí prvej línie žiletkového drôtu bol plot opätovne poškodzovaný. Utečenci ho prekonávali buď tak, že cezeň hodili deku, alebo, že ho prestrihávali nožnicami na drôt. V závere mesiaca augusta, kedy bola budovaná už druhá línia, pozostávajúca z tri až štyri metre vysokého pevne ukotveného plotu, boli v srbskom meste Subotica a jeho okolí vypredané všetky nožnice vhodné k prestrihnutiu plotu a žiletkového drôtu.
Výstavbu plotu kritizoval rad medzinárodných organizácií. Srbská vláda ho odmietla a zdôraznila, že vláda premiéra Aleksandra Vučica sa stavia proti výstavbe akýchkoľvek plotov na srbských hraniciach. Do Budapešti poslala z toho dôvodu protestnú nótu. Medzinárodné ľudskoprávne organizácie (ako napr. UNHCR) tento krok odsúdili s odôvodnením, že utečenci budú vystavení väčším rizikám zo strany priekupníkov a pašerákov ľudí. Kritika zo zahraničia sa takisto sústreďuje na fakt, že by sa po dokončení plotu mohol hlavný imigračný prúd presmerovať na územie Chorvátska alebo Rumunska.
Ritný kanál
Ritný kanál alebo análny kanál (alebo nepresne anus či riť; lat. canalis analis) je koncová časť konečníka (resp. pri inej terminológii pokračovanie konečníka) cicavcov. Končí sa ritným otvorom.
U človeka je dlhý 2-4 cm a obopínajú ho dva svaly - vnútorné a vonkajšie zvierače, ktorými sa ovláda odchod stolice a plynov.
Maďarský pohraničný plot
Výstavba plotu
V priebehu pondelka 14. septembra 2015 bola skončená druhá etapa výstavby plotu. Na zvyšných miestach, kde nebol ešte medzi jednotlivými oceľovými stĺpmi natiahnutý troj- až štvor- metrový plot, a cez ktoré prechádzali utečenci, začali hliadkovať zosilnené policajné jednotky. Ešte v ten deň sa im podarilo zastaviť všetkých prichádzajúcich utečencov a nasmerovať ich k cestnému hraničnému prechodu v Röszke, kde Maďarsko imigrantov prijíma. Pred polnocou toho istého dňa bol na poslednom úseku, niekoľkých metroch v koľajisku železničnej trati v blízkosti Röszke, prisunutý nákladný vagón s konštrukciou z ostnatého drôtu. Tento počin sledovalo mnoho zástupcov medzinárodnej tlače a tiež početné televízne stanice. Od 15. septembra platí tiež nový paragraf maďarského trestného zákonníka, podľa ktorého je každý nelegálne prienik pohraničnom plotom kvalifikovaný ako trestný čin, za ktorý môže nasledovať trest odňatia slobody až na tri roky, v prípade poškodenia plotu až na päť rokov. Od tohto dňa nie je možné nelegálnym spôsobom prekročiť maďarské hranice. Plot strážia teraz tiež jednotky maďarskej armády a pozdĺž neho hliadkujú vojenské helikoptéry. Nad samotným plotom bol tiež uzavretý vzdušný priestor.
Žiadateľa o azyl v Maďarsku čaká teraz zrýchlené konanie, ktoré prebieha v špeciálnych kontajneroch umiestnených priamo na hranici so Srbskom. Pri diaľnici na hranici je niekoľko kontajnerov, do ktorých migranti po jednom vchádzajú dvermi zo srbskej strany. Ak je žiadosť zamietnutá, migrant je vrátený na územie Srbska.
Deň po uzatvorení hraníc so Srbskom, 16. septembra 2015, došlo pri hraničnom prechode Horgoš - Röszke k incidentu. Za plotom sa zhromaždil dav utečencov, ktorý hádzal na maďarských policajtov kamene a kusy dreva a skandoval heslo "Otvoriť, otvoriť!" Proti tomuto davu zasiahla maďarská polícia slzným plynom a použila tiež vodné delo, aby dav od plota odtlačila. Mnoho osôb, medzi nimi aj deti, bolo zranených. Hraničný prechod teraz zostane na mesiac úplne uzavretý.
Maďarsko uskutočnilo aj ďalšie opatrenia na hraniciach. Minister zahraničia Péter Szijjártó popoludní 15. septembra 2015 informoval, že vláda začala prípravné práce na výstavbe plotu pri hraniciach s Rumunskom, avšak len na kratšom úseku od spoločných hraníc so Srbskom.
Francis Leggatt Chantrey
Francis Leggatt Chantrey (* 7. apríl 1781, Norton, Spojené kráľovstvo – † 25. október 1841, Londýn) bol anglický sochár georgiánskej éry, ktorý určil, že všetok jeho majetok pripadne po smrti ženy Akadémii umení, aby ho využila na nákup umeleckých diel.
Životopis
Narodil sa v Nortone kde mal jeho otec, tesár, malú farmu. Mal iba dvanásť rokov, keď mu zomrel otec a jeho matka sa znova vydala. Keď v pätnástich rokoch pracoval u mäsiara v Sheffielde, zaujalo ho rezbárstvo a požiadal o to, aby sa stal rezbárskym učňom. Začal sa teda učiť u pána Ramsayho, sheffieldského rezbára a pozlacovača. Jeho umelecké nadanie objavil kreslič a rytec John Raphael Smith, ktorý mu potom dával hodiny kreslenia. Roku 1802 zaplatil Chantrey 50 libier, aby sa vykúpil z učňovského miesta pri Ramsayovi, a okamžite si v Sheffielde založil štúdio, v ktorom maľoval portréty. Mal slušné príjmy, a tak si našetril dosť peňazí na to, aby sa presťahoval do Londýna.
Získal prácu na pozícii rezbárskeho asistenta, ale súčasne si privyrábal maľovaním portrétov, vytváraním búst a modelovaním z hliny. Odcestoval do Dublinu, kde vážne ochorel a stratil všetky vlasy. Potom sa vrátil do Londýna a od roku 1804 v Akadémii umení vystavoval svoje obrazy. Avšak v roku 1807 sa rozhodol zamerať viac na oblasť sochárstva. Jeho prvé obrazotvorné dielo bol model satanovej hlavy, ktorá bola v Akadémii vystavená roku 1808. Potom vytvoril pre Greenwichskú centrálnu nemocnicu obrovské busty admirálov Duncana, Howea, Vincenta a Nelsona. Jeho reputácia rapídne vzrástla a ďalšie zákazkou bola busta Johna Hornea Tookea, za ktorú získal odmenu v hodnote dvoch tisícov libier.
Od tej chvíle bol takmer stále zamestnaný dobre platenými zákazkami. Roku 1808 sa stal členom Akadémie umenia, tiež dostal tituly magister umenia z Cambridge a doktor občianskeho práva z Oxfordu, a o rok neskôr navštívil Taliansko, kde sa zoznámil s najvýznamnejšími sochári Ríma a Florencie. V roku 1835 bol povýšený do rytierskeho stavu. Zomrel roku 1841 a bol pochovaný vo svojej rodnej dedine, v hrobke, ktorú si sám vytvoril.
Dielo
Chantreyho dielo je veľmi rozsiahle. Tu je prehľad niektorých jeho sôch: George Washington v štátnom dome v Bostone, Juraj III. v Guildhall v Londýne, Juraj IV. v Brightone, William Pitt (mladší) na Hanover Square v Londýne, James Watt vo Westminsterskom opátstve a v Glasgow, William Roscoe a George Canning v Liverpoole, John Dalton na manchesterskej radnici alebo busta Williama Murdocha v kostole panny Márie v Handsworthu. Z jazdeckých sôch sú najslávnejšie Thomas Munro v Kalkate, vojvoda z Wellingtonu pred Kráľovskú burzou a Jiří IV. na Trafalgar Square. Tiež mnoho monumentov v Katedrále svätého Pavla vytvoril Chantrey. Najlepšie hodnotené sú však Chantreyho busty a zobrazenie detí. Socha Spiace deti, zobrazujúci dve sestry, zdobí Lichfieldskou katedrálu. V Derbyjském múzeu sa nachádza neobvyklá busta vynálezca Williama Strutta.
Dedičstvo
Podľa závetu z 31. decembra 1840 odkázal bezdetný Chantrey všetok svoj majetok (až na niekoľko určitých vecí) po smrti alebo druhom sobáši svojej ženy Kráľovskej akadémii vied (alebo, v prípade jej zániku, spoločnosti, ktorá ju nahradí). Majetok mal byť využitý na nákup obrazov a sôch vysokej kvality. Roku 1875 zomrela Chantreyho žena a o dva roky neskôr bol kapitál prístupný pre nákup umeleckých kusov. Do roku 1905 bolo zakúpených 203 diel (z toho 187 obrazov a 16 sôch) v cene takmer 68 000 libier.
Iónochromizmus
Iónochromizmus je termín, používaný na označenie farebnej zmeny, ktorá priamo súvisí s interakciou zlúčenín alebo materiálov s iónmi. Týmito iónmi sú solvatované ióny vodíka, ióny kovov, katióny ako je tetraamóniový katión a ióny fosforu. Zvyčajne reverzibilná zmena farby, ku ktorej pri iónochromizme dochádza, môže byť z bezfarebnej na farebnú, alebo z jednej farby na inú.
Triedy iónochromných zlúčenín
Hlavné triedy komerčne významných zlúčenín citlivých na pH prostredia sú:
Fluorany
thumb|Iónochromizmus fluoranov Fluorany je triviálne pomenovanie pre triedu zlúčenín odvodených od spiro-[izobenzofuran-1,9´-xantén]-3-ónu (1) Reakciu, pri ktorej dochádza k farebnej zmene, predstavuje otvorenie laktónového kruhu kyselinou, za vzniku farebnej chinónovej formy. Spätnú reakciu môžeme docieliť pridaním bázy. Veľkou výhodou fluoranov ako vyvíjačov farieb je, že poskytujú široké pole variácií farieb.
Aplikácie iónochromizmu
Farbivá citlivé na zmenu pH sa najviac využívajú ako reverzibilné indikátory v analytickej chémii, v niektorých oblastiach komplexometrických metód a na určovanie a stanovovanie koncentrácií kovových iónov.
Ionochromické materiály majú svoje využitie aj v kopírovacích papieroch (napr. bezuhlíkový kopírovací papier) či digitálnych formách zobrazovania.
Taurignan-Castet
Taurignan-Castet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Elektrochromizmus
Elektrochromizmus je termín používaný na charakterizovanie farebných zmien elektroaktívnych materiálov, ku ktorým dochádza v dôsledku prechodu elektrónov alebo oxidačno-redukčných dejov. Tento proces zahŕňa tok elektrického prúdu alebo zmenu potenciálu a je reverzibilný.
Taurignan-Castet
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Elektrochromizmus
Elektrochróm
Elektrochrómy sú materiály, ktoré menia farbu v dôsledku toku elektrického prúdu.
Taurignan-Castet
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 161 obyvateľov (2009).
Elektrochromizmus
Elektrochrómy v roztoku
V týchto systémoch si rozpustné elektrochrómy vymieňajú elektróny s povrchom príslušnej elektródy, zahŕňajúc anodickú oxidáciu alebo katodickú redukciu, pričom dochádza k zmene farby.
Taurignan-Castet
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Elektrochromizmus
Elektrochrómy s pevnou sfarbenou formou
Tento typ elektrochrómov je v bezfarebnom stave rozpustný v elektrolyte. Farebná forma elektrochrómu, ktorá je produkovaná elektrónovým prechodom je nerozpustná a usádza sa na povrchu elektródy.
Tuhé elektrochrómy
Všetky anorganické elektrochrómy existujú v pevnom skupenstve, a to vo farebnom aj v bezfarebnom stave. Do tejto skupiny tiež patria vodivé polyméry ako polyanilíny, polypyroly a polytiofény.
Aplikácie elektrochromizmu
Hlavné využitie elektrochromických materiálov je v:
WTC
WTC môže byť:
Svante Pääbo
Svante Pääbo (* 20. apríl 1955, Štokholm, Švédsko) je švédsky biológ a genetik špecializujúci sa na evolučnú genetiku.
V roku 2022 získal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu „za objavy v oblasti genómov vyhynutých hominínov a ľudskej evolúcie“.
Benidorm
Benidorm je pobrežné mesto v Španielsku vo Valencii v provincii Alicante pri Stredozemnom mori. Má katastrálnu výmeru a vyše 70-tisíc obyvateľov.
1889 Pakhmutova
1889 Pakhmutova je planétka s priemerom 36 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 24. januára 1968.
Benidorm
Pôvodne to bola malá vidiecka obec, dnes je mesto známe predovšetkým vďaka hotelovému priemyslu, plážam a mrakodrapom, ktoré boli vybudované ako výsledok ekonomiky orientovanej na turizmus. Nachádza sa tu najvyššia budova v Španielsku mimo CTBA, In Tempo s výškou 200 metrov. Celkovo sa tu nachádza 310 budov vyšších ako 35 metrov, preto sa vraví, že je to mesto s najvyšším počtom mrakodrapov na svete po New Yorku.
Velyki Kutyšča
Velyki Kutyšča je dedina (село) na Ukrajine v Kalynivskom rajóne vo Vinnyckej oblasti. Žije tu 298 obyvateľov.
Naprej
Naprej (19. október 1868 – 1874) bol spolok slovenských študentov, ktorí študovali na bratislavskej právnickej akadémii. Jeho cieľom bolo aktivizovať národné uvedomenie.
Okrem literárnej a čitateľskej činnosti tiež organizovali výlety na Devín, oslavy pamätných dní (Žiadosť slovenského národa, Memorandum a i.), ktoré sa viazali k slovenskému národu.
Vo svojom najlepšom období mal tento spolok 22 členov, vydával rukopisný časopis s mesačnou periodicitou Naprej (ktorý sa nezachoval) a tiež mal vlastnú knižnicu a spevokol. Medzi jeho členov patril napr. Svetozár Hurban-Vajanský, ktorý bol tiež jeho predsedom, Cyril Hodža, František Veselovský a ďalší. Morálnu podporu im poskytovali Jozef Miloslav Hurban, M. Mudroň či V. Kutlík.
Tento spolok úzko spolupracoval so srbskými študentmi združenými okolo spolku Sloboda a Tatranom vo Viedni. Zanikol v školskom roku 1873/1874.
Jablonov nad Turňou
Jablonov nad Turňou (maď. Szádalmás) je obec na Slovensku v okrese Rožňava.
Polohopis
Nachádza sa v údolí Slovenského krasu, medzi Dolným a Horným vrchom.
Oraàs
Oraàs je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Administratívne členenie Spojených štátov
náhľad|vpravo|350px|Mapa Spojených štátov s hranicami jednotlivých štátov; Aljaška a Havaj nie sú v mierke Zemská plocha ovládaná USA má nasledujúce oficiálne členenie:
A) Samotné Spojené štáty sa skladajú z:
B) Územia USA (voľne nazývané Ostrovné územia USA):
Poznámky:
Nevermind
Časopis Rolling Stone umiestnil v roku 2003 tento album na 17. miesto rebríčka najlepších albumov všetkých čias.
Invázia (seriál)
Invázia (orig. Invasion) je americký dramatický sci-fi seriál, ktorý mal premiéru začiatkom septembra 2005 na televíznej stanici ABC. Rozpráva príbeh malého mesta na Floride, ktoré sa spamätáva zo škôd, ktoré v ňom spôsobil hurikán a ktoré musí čeliť faktu, že v miestnych vodách žijú mimozemské bytosti, ktoré unášajú jeho obyvateľov a nahrádzajú ich klonmi.
Lewis Henry Morgan
Lewis Henry Morgan (* 21. november 1818, Aurora, New York, USA – † 17. december 1881, Rochester) bol americký antropológ. Štúdiom života Indiánov nazhromaždil rozsiahly faktografický materiál o dejinách pravekej spoločnosti. Ako jeden z prvých stanovil, že rodina je historický jav, meniaci sa spolu s vývojom spoločnosti.
Colin Powell
Colin Luther Powell, (* 5. apríl 1937, New York, New York, USA – † 18. október 2021 ) bol americký politik a diplomat, bol 65. minister zahraničných vecí, slúžiaci od 20. januára 2001 do 26. januára 2005 vo vláde Georga W. Busha. Nominovaný bol 16. decembra 2000 a vo funkcii potom potvrdený Senátom USA. Powell z funkcie odstúpil, Bush jeho žiadosť prijal 12. novembra 2004 (pred začiatkom druhého volebného obdobia), ale ostal vo funkcii pokiaľ Senát nepotvrdil nomináciu Condoleezzy Riceovej.
Vere Gordon Childe
Vere Gordon Childe (* 14. apríl 1892, Sydney, Austrália – † 19. október 1957, Blackheath) bol austrálsky archeológ, historik a lingvista. Vďaka vedeckej všestrannosti na poli histórie a archeológie je považovaný za jedného z najvýznamnejších archeológov 20. storočia. Centrom jeho vedeckého záujmu bol vzťah Blízkeho východu a Európy v dobe neolitu. Je tvorcom termínu „neolitická revolúcia“ (Neolithic Revolution) a „urbánna revolúcia“ (Urban Revolution). Bol tvorcom difuzionistickej teórie (pozri neolit).
Colin Powell
Život
Narodil sa 5. apríla 1937 v Harleme v New Yorku v rodine jamajských imigrantov. Obaja jeho rodiča boli zmiešaného škótsko-jamajského (černošského) pôvodu. Otec pracoval ako lodný úradník matka ako krajčírka. Colin Powell vyrastal v Južnom Bronxe a navštevoval Morris High School, ktorú absolvoval v roku 1954.
Vere Gordon Childe
Mladosť a politika
Po ukončení klasických štúdií na univerzite v Sydney v roku 1913 odišiel do Spojeného kráľovstva na Univerzitu v Oxforde (Queen´s College), kde sa jeho záujem sústredil na európsky pravek. Po návrate do Austrálie sa stal osobným tajomníkom Johna Storeyho, člena Zákonodarnej rady (Legislative Council) Nového Južného Walesu. V roku 1921, keď John Storey zomrel, sa vrátil do Európy odhodlaný naďalej sa venovať archeológii. V roku 1923 ešte napísal knihu How Labour Governs, ktorá vychádzala z jeho politických skúseností, ale v tom čase už cestoval nielen po Európe, ale aj po Blízkom východe.
Vedecká činnosť
V roku 1925 vyšla ako výsledok jeho rozsiahlych študijných ciest a v rámci edície The History of Civilisation (editor G. K. Ogden) jeho kniha The Dawn of European Civilisation, ktorá ho vďaka do tej doby nepoužitej koncepcii okamžite preslávila nielen vo vedeckých kruhoch. Zaoberal sa v nej vývojom v neolitickej Európe vo vzťahu k vývoju na blízkom Východe. V súvislosti s týmto sa zaujímal aj o vzťah archeológie a etymológiu indoeurópskych jazykov, súhrnne výsledok tejto štúdie publikoval v roku 1926 v knihe The Aryans: A study of Indo-European origins. V roku 1927 sa stal profesorom archeológie na Univerzite v Edinburghu a v tejto pozícii zostal až do roku 1946. V roku 1928 v knihe The Most Ancient East sledoval vznik a vzostup blízkovýchodných civilizácií. O rok neskôr vyšla ďalšia kniha, tentoraz sa vzťahujúca k pravekým dejinám Dunaja The Danube in Prehistory. Keď odišiel z univerzity v Edinburghu, stal sa riaditeľom Archeologického inštitútu v Londýne, kde pôsobil až do odchodu na dôchodok v roku 1956.
Colin Powell
Život
Počas štúdia na City College of New York, Powell navštevoval armádne kurzy dôstojníkov v zálohe Reserve Officers' Training Corps (ROTC). Bol členom organizácie Pershing Rifles. Po promócii bol menovaný do hodnosti podporučík (second lieutenant). V tomto čase bola armáda len nedávno desegregovaná. Absolvoval výcvik v štáte Georgia. Stretol sa však s tým, že ho pre farbu pleti odmietli obslúžiť v baroch a reštauráciách. Po absolvovaní základného výcviku vo Fort Benning bol Powell zaradený k 48. pechotnej divízii v západnom Nemecku ako veliteľ čaty. V rokoch 1962 - 1963 pôsobil ako zahraničný poradca a inštruktor v jednotkách juhovietnamskej armády (ARVN). Počas prvého turnusu bol ranený nastraženou pascou.
Vere Gordon Childe
Práce v teréne
V polovici 20. rokov začal výskum neolitického sídliska Skara Brae na Orknejských ostrovoch potom, keď silná búrka odkryla ďalšie pozostatky skôr známeho náleziska. Childe, napriek tomu, že bol činný hlavne ako teoretik, bol poverený dohliadať nad prebiehajúcimi prácami. Výsledky výskumu boli publikované v roku 1931.
Colin Powell
Život
Powell sa vrátil do Vietnamu ako major v roku 1968 a slúžil ako asistent náčelníka štábu 23. pešej divízie (Americal). Počas druhého turnusu bol vyznamenaný medailou Soldier's Medal za odvahu, potom, čo prežil haváriu helikoptéry, a sám zachránil troch ďalších spolubojovníkov vrátane veliteľa divízie generálmajora Charlesa M. Gettysa z horiaceho vraku. Neskôr bol poverený vyšetrovaním masakru v My Lai a bol jedným zo zodpovedných, ktorí incident najprv zamietli pod koberec.
Vere Gordon Childe
Popularizácia
Childe publikoval tiež diela určené širokej verejnosti. Medzi najznámejšie patria What Happened in History (1942) a Man Makes Himself (1951).
Smrť
Po odchode z Archeologického inštitútu sa vrátil do Austrálie, kde zahynul po páde z Mont Victoria v Blue Mountains v roku 1957. Mohlo ísť o nehodu, objavili sa aj špekulácie o samovražde.