cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bazilika svätého Petra
11. – 15. storočie
Prvé snahy o vytvorenie reprezentačného kostola pochádzajú z čias pontifikátu Mikuláša V. (1447 – 1455). V roku 1452 sa pod vedením florentského architekta Bernarda Rosseliniho pristúpilo k prestavbe chóru a priečneho krídla, no už o tri roky boli práce zastavené.
Dvanásť storočí nechalo svoju pečať na vzhľade Konštantínovej baziliky. Jej interiérové vybavenie patrilo k tomu najvzácnejšiemu čo ľudské ruky vytvorili. Nešlo však iba o umelecké poklady. Svojou duchovnou hodnotou bazilika ďaleko prevyšovala hmotné vybavenie. Takmer na každom vhodnom mieste stál nejaký oltár – nielen v kaplnkách, ale i pri stĺpoch a v rôznych výklenkoch. Dobové záznamy udávajú, že ich bolo viac, než sto.
Duchovný rozmer chrámu sa prejavil najviac na jeho návštevnosti. Pútnici z celého sveta tu prichádzali aby nad miestom hrobu prvého Kristovho nástupcu rozjímali a modlili sa.
Dnešná bazilika
Až s nástupom pápeža Júliusa II. (1503 – 1513) sa začalo so stavebnými prácami, ktoré boli rozhodujúce pre dnešný vzhľad baziliky. Po predchádzajúcich úvahách sa pápež definitívne rozhodol pre radikálne riešenie. Jestvujúcu stavbu dal z väčšej časti strhnúť a 18. apríla 1506 bol položený základný kameň novej baziliky, keď predtým poveril skúseného, šesťdesiatdvaročného architekta Donata Bramanteho jej výstavbou.
Projekt výstavby nového chrámu sa mal uskutočniť v najväčších možných rozmeroch. Mal dokázať vzmáhajúcu sa moc Ríma a jeho nadradenosť nad pohanskou minulosťou cisárstva. Moc cirkvi chcel pápež demonštrovať bazilikou, ktorá by vzbudzovala bázeň i rešpekt. Bramante hľadal inšpiráciu v najväčších existujúcich stavbách nielen v Ríme ale i v okolitých mestách. Prvý Bramanteho náčrt predpokladal kostol s pôdorysom v tvare gréckeho kríža, ktorý zodpovedal ideálom renesancie a oživoval myšlienku antického mauzólea, s hlavnou kupolou a so štyrmi vedľajšími kupolami. Jeden z jeho asistentov, Giuliano da Sangallo, mu však navrhol zmeniť plán a Bramante ho prekreslil do predĺženého tvaru. left|thumb|250px|Priečelie baziliky, ktoré navrhol architekt [[Carlo Maderno zdobí osem korintských stĺpov a štyri pilastre. Do chrámu sa vstupuje po travertínových schodoch]] V roku 1513 Július II. zomrel. Na jeho miesto nastúpil Lev X. (1513 – 1521), ktorého vlastné návrhy priniesli zmenu plánov. V roku 1514 zomrel aj Bramante a práce sa ujal jeho dovtedajší asistent Giuliano da Sangallo, ktorý si za pomocníka prizval vyše osemdesiatročného Fra Gioconda. Pápež však poveril hlavným dozorom mladého a talentovaného umelca z Urbina Raffaela Santiho. Raffael vypustil niektoré Bramanteho návrhy, ale inak sa držal jeho pôvodných myšlienok. V roku 1520 však zomrel a ani jeden z jeho návrhov sa nezrealizoval. Vedením stavby bol poverený Antonio da Sangallo ml., Giulianov synovec, ktorý nadviazal na diela predchodcov. Vytvoril alternatívu, ktorá sa zachovala ako drevený model. Plienenie Ríma vojskami cisára Karola V. v roku 1527 a následný nedostatok financií zabránili v pokračovaní stavby. Sangallo zomrel v roku 1546 a hlavného dozoru sa na prianie pápeža Pavla III. (1534 – 1549) ujal starnúci, už sedemdesiatročný Michelangelo Buonarroti.
Michelangelo vytvoril ďalší plán, ktorý rátal s odstránením viac-menej jestvujúcich častí navrhnutých Sangallom a Raffaelom a návrat k pôvodnej idee Bramanteho. right|thumb|200px|Kupola je viditeľná zo všetkých strán. I keď bola dokončená [[Giacomo della Porta|Giacomom della Porta, navždy bude spojená s menom geniálneho Michelangela]]Michelangelo svoj hlavný záujem však sústredil na kupolu, ktorú si predstavoval postaviť tak, aby ju ako neprehliadnuteľnú dominantu chrámu bolo vidieť zo všetkých strán. Vytvoril viacero návrhov zreteľne nadväzujúcich na Brunelleschiho kupolu florentskej katedrály Santa Maria del Fiore. To, čo však napokon vytvoril, bolo oveľa zložitejšie a monumentálnejšie. Za svojho života postavil valcový tambur, ale keď v roku 1564 zomrel, na samotnej kupole sa ešte nič podstatné neurobilo. Pápežom sa medzitým stal Pius IV. (1559 – 1565), ktorý dvom novým architektom Pirrovi Ligoriovi a Giacomovi da Vignola nariadil pokračovať v Michelangelom začatom diele. Pirro Ligorio prišiel s vlastnou predstavou, s ktorou však pápež nesúhlasil a zbavil ho poverenia. Vignola obnovil Bramanteho myšlienku postranných kupol a jeho nasledovník Giacomo della Porta postavil dve malé bočné kupoly, existujúce dodnes.
V roku 1590, na príkaz Sixta V. (1585 – 1590), dokončil aj Michelangelovu kupolu, ktorú však zvýšil asi o deväť metrov, čo znamená, že vonkajší plášť je oveľa strmší ako Michelangelom navrhnutý tvar. Podľa nepísanej zásady, že v architektúre záleží iba na tom, čo ostane stáť, sa della Portom vytvorená kupola stala vzorom, ktorý čoskoro napodobňovali v celej Európe a jej tvorca, i keď nebol veľkým architektom, dosiahol na piedestál váženej osobnosti. left|thumb|230px|Kupola nad pravou priečnou loďou. Strecha baziliky obsahuje jedenásť malých kupol. Všetky majú pozlátenú štukovú a mozaikovú výzdobu Stavebné práce však na bazilike pokračovali i v nasledujúcich rokoch. Keď sa v roku 1605 stal pápežom Pavol V. (1605 – 1621) vytýčil si za cieľ dokončiť stavbu chrámu. Stavba ešte stále obsahovala časti konštantínovskej baziliky, ktoré mali byť definitívne odstránené. Pri tej príležitosti bol poverený Giacomo Grimaldi, archeológ a kanonik baziliky, dokumentáciou všetkých pamiatok starej baziliky.
V roku 1607 bol vyhlásený konkurz na architekta, ktorý by chrám dokončil. Zbor kardinálov sa rozhodol pre skúseného, päťdesiatjedenročného švajčiarsko-talianskeho architekta Carla Maderna. Jeho hlavným poverením bolo navrhnutie a pristavanie sakristie, dobudovanie interiéru a dotvorenie hlavného priečelia.
Už na jeseň 1607 sa začalo s budovaním priečelia. Do roku 1611 vznikol jeden z architektonických výtvorov, ktorý bol od svojho zrodu zdrojom neustálych polemík. Tie smerovali hlavne k jeho monumentálnosti, ktorá pri frontálnom pohľade z priestoru pred chrámom zakrýva Michelangelovu kupolu. V dnešnom chápaní však Madernovo dielo, značne inovatívne, dodalo stavbe grandiózny vzhľad, tak charakteristický a dnes všetkými obdivovaný.
Popri realizácii hlavného priečelia baziliky má Carlo Maderno zásluhu na vytvorení dnešnej podoby chrámového interiéru. Vďaka jeho stavebnej genialite bola stavba koncom júna 1621 v hrubých rysoch dokončená. thumb|200px|Socha svätého Pavla stojaca pred priečelím baziliky pochádza z 19. storočia
O päť rokov nato, 8. novembra 1626, sa konala slávnostná vysviacka baziliky pápežom Urbanom VIII.
Pri spätnom pohľade na históriu výstavby dnešnej baziliky možno povedať, že tým čím je stavba dnes, je výsledkom zvláštnej súhry štyroch géniov svojej doby. Renesančný architekt Donato Bramante, stojaci pri jej zrode, Michelangelo, ktorého návrh detailov stavby ako i kríženia lodí zavŕšeného kupolou vtlačil stavbe pečať vrcholnej renesancie a ranobarokový umelec Carlo Maderno so svojím riešením monumentálneho priečelia. Architektonický a výtvarný odkaz týchto umelcov zavŕšil svojím veľkolepým prínosom Gian Lorenzo Bernini, geniálny sochár a architekt, ktorého meno ostane navždy spojené nielen s dotvorením chrámového interiéru (baldachýn nad hrobom sv. Petra, tzv. Cathedra Petri, viacero sôch, umeleckých doplnkov a náhrobkov) ale najmä realizáciou námestia pred bazilikou.
Bernini sa mal podieľať i na dotvorení priečelia baziliky; mal dostavať dve barokové zvonice, ktoré však poznáme iba z kresieb a ktorých výstavbou ho v roku 1637 poveril Urban VIII. Po vystavaní ľavej zvonice sa však na murive baziliky objavili trhliny. V roku 1646 za Urbanovho nástupcu Inocenta X. (1644 – 1655) bola preto veža strhnutá a plán na doriešenie priečelia touto cestou stroskotal.
Bernini upravil aj tzv. Kráľovské schody (Scala regia) – pompézny vchod do Apoštolského paláca, ktoré začiatkom 16. storočia pôvodne vytvoril Antonio da Sangallo ml.
Exteriér baziliky
left|thumb|250px|Bernini vytvoril slávnu kolonádu na objednávku pápeža [[Alexander VII.|Alexandra VII.]]Na prvý pohľad upúta bazilika diváka neobvykle širokým priečelím. To je horizontálne členené vysokou atikou na dve podlažia. Realizáciou monumentálneho priečelia baziliky poveril pápež Pavol V. (1605 – 1621) architekta Carla Maderna. Výsledkom bolo vytvorenie dominantnej 114,69 metra širokej a 45,55 metra vysokej fasády, doplnenej ôsmimi kolosálnymi korintskými stĺpmi a štyrmi pilastrami. Priečelie je prísne symetrické. Vrchné zakončenie tvorí balustráda s monumentálnymi sochami Ježiša Krista a jedenástich apoštolov (bez svätého Petra). Oba konce priečelia dotvoril v 19. storočí architekt Giuseppe Valadier osadením hodín.
Zadávateľa stavby priečelia, pápeža Pavla V., pripomína nápis na atike priečelia: IN HONOREM PRINCIPIS APOST PAVLVS V BVRGHESIVS ROMANVS PONT MAX AN MDCXII PONT VII (Na slávu Princa apoštolov postavil Pavol V. Borghese, pápež, v roku 1612, v siedmom roku pontifikátu).
Okrem impozantného priečelia jednoznačným dominujúcim architektonickým prvkom stavby je kupola, viditeľná zo všetkých strán a súčasne tvoriaca jednu z dominánt celého Ríma. Kupola zaujme predovšetkým svojou majestátnosťou. Projekt začatý Michelangelom v roku 1546 však dokončil až v roku 1590 Giacomo della Porta (keď Michelangelo vo februári 1564 zomrel, bol z kupoly hotový iba spodný valec – tambur). Podobne ako kupola florentskej Katedrály Santa Maria del Fiore jej výsledný vzhľad bol zameraný najmä na vonkajšie pôsobenie na diváka.
Kupola, skladajúca sa z fonkajšieho plášťa a vnútornej priestorovej výstuže, je korunovaná laternou týčiacou sa nad mohutným tamburom. Ten je po celom obvode pravidelne členený dvojicami korintských stĺpov, medzi ktorými sa nachádzajú okná nesúce striedavo trojuholníkové a oblúkové frontóny. Šestnásť dvadsaťmetrových dvojpilierov vytvára striedavo s oknami stavebnú štruktúru valcovej podstavy kupoly. Podľa pôvodnej predstavy mala na každom zo stĺpov stáť mramorová socha starozákonného proroka. Z tohto zámeru zišlo ihneď po rozobratí lešenia. Na výslednej stavbe sa totiž objavili trhliny a už i tak masívna stavba by bola hmotnosťou sôch nežiaduco zaťažená.
Hrubú stavbu kupoly dokončili 18. novembra 1593. V tento deň zavŕšili sedemnásť metrov vysokú vežu laterny bronzovou dutou guľou (priemer gule je 2,5 metra) s krížom vysokým päť metrov. Ním dosahuje bazilika celkovú výšku 136,5 metra.
Po dokončení kupoly bolo jasné, že della Porta vytvoril dielo hodné majestátnosti chrámu a ktoré až dodnes, i po vyše štyristo rokoch, patrí k divom západnej architektúry.
Zvony baziliky
right|thumb|200px|Hodiny dotvárajúce oba konce priečelia sú dielom [[Giuseppe Valadiera. Vo zvonici pod nimi je inštalovaná súprava zvonov]]Okrem historicko-architektonického významu je bazilika predovšetkým symbolom kresťanskej viery. Nezastupiteľné miesto v jej poslaní majú zvony. Sprevádzajú nielen všetky slávnosti, ale ich zvuk umocňuje neopakovateľnú atmosféru a vytvára skutočne nezabudnuteľný zážitok.
Celkovo má zvonkohra baziliky šesť zvonov. Tri zo zvonov (medzi nimi najväčší a najmenší) nemajú špeciálne mená – volajú sa jednoducho Veľký zvon (Grande campana, zv. tiež Campanone), Malý zvon (Piccola campana, zv. Campanoncino) a Zvonček (Campanella). Veľký zvon je „najviditeľnejší“ – nachádza sa v ľavej zvonici pod hodinami. Odliaty bol v roku 1801, jeho hmotnosť je deväť ton, priemer má 2,31 metra a výšku 2,60 metra. Malý zvon pochádza z roku 1725, má hmotnosť 3 640 kilogramov, priemer 1,77 metra a výšku 1,90 metra. Campanella bol odliaty v roku 1825; s priemerom 0,73 metra a výškou 0,80 metra váži „len“ 235 kilogramov.
Tretí zvon baziliky sa nazýva Rota, je najstarší zo zvonov, pochádza z 13. storočia z dielne Giudotta Pisana. Svoje meno dostal podľa toho, že jeho pôvodnou úlohou bolo zvolávať zhromaždenie Tribunálu rímskej roty. Váži 1 800 kilogramov, priemer má 1,40 metra a výšku 1,35 metra. Poslednými zvonmi sú Predica (Kázeň), odliaty v roku 1909 (váži 850 kilogramov, jeho priemer je 1,08 metra a výška 1,17 metra) a zvon, ktorý dnes poznáme pod názvom Ave Maria. Vznikol v roku 1932 pretavením narušeného staršieho zvonu z roku 1776. Váži 280 kilogramov, priemer má 0,75 metra, výšku 0,80 metra.
Každý zvon vyrobený z bronzu je zároveň aj umeleckým dielom. Výtvarné riešenie povrchu zvona formou basreliéfov s figurálnymi námetmi, ornamentálnymi pásmi, erbami pápežov a nápisovými doskami s menami donátorov však prísne rešpektuje zákonitosti konštrukcie zvona, aby negatívne nepôsobili na jeho akustické vlastnosti. Z hľadiska umeleckej hodnoty sa z celého súboru vatikánskych zvonov vyníma bohatosťou ornamentu a krásou reliéfnej výzdoby Veľký zvon, ktorý z čistého bronzu odlial a vyzdobil známy zlatník Luigi Valadier. Za pozornosť stoja aj niektoré nápisy na zvonoch, ktoré akoby chceli vyjadriť poslanie a zmysel chrámových zvonov. Napríklad nápis na zvone Ave Maria hovorí: CLAMA NE CESSES QUASI TUBA EXALTA VOCEM ET ANNUNTIA POPULO MEO SCELERA EORUM SUMPTIBUS LOCORUM PIORUM A. D. 1776 („Krič bez prestania a pozdvihni svoj hlas ako trúbka a ohlás môjmu ľudu jeho hriechy. R. P. 1776“).
Interiér baziliky
Širokú hlavnú loď oddeľujú od bočných, nepomerne úzkych lodí, štyri doširoka klenuté arkády. Nad ich vrcholom sú do valenej klenby vsadené okná, ozdobené pozlátenými kazetami. Bernini navrhol viacfarebné mramorové obloženie stien a medailóny pápežov.
center|thumb|560px|Pohľad do interiéru baziliky. Záver apsidy s [[Cathedra Petri|Katedrou svätého Petra, majstrovským dielom Gian Lorenza Berniniho]]
Prehliadka interiéru baziliky je vrcholným umeleckým zážitkom. Návštevník si pri prehliadke chrámu ani neuvedomuje, že najväčším počtom umeleckých diel obohatili chrám až umelci v priebehu 17. a 18. storočia. V 18. storočí boli tiež veľké oltárne obrazy nahradené mozaikovými kópiami a originály našli svoje miesto v Pinakotéke Vatikánskych múzeí.
Kupola
right|thumb|280px|Pohľad do kupolyKupolu, preklenujúcu centrálnu časť chrámu s Petrovým hrobom, nesú štyri päťhranné piliere. Po šestnásť okien v laterne a tambure zabezpečuje osvetlenie horného priestoru.
Mária II. (Anglicko)
Mária II. (* 30. apríl 1662, Londýn, Anglicko – † 28. december 1694, Londýn) bola kráľovná Anglicka, Škótska a Írska, spoluvládkyňa s manželom Viliamom III. Oranžským.
Jean Nouvel
Jean Nouvel (* 12. august, 1945, Fumel, Francúzsko) je francúzsky architekt, príslušník hnutia high tech ovplyvnený technickými a civilizačnými pokrokomi.
Mária II. (Anglicko)
Životopis
Narodila sa ako najstaršie dieťa Jakuba II., anglického a škótskeho kráľa a jeho prvej manželky Lady Anny Hyde.
Jean Nouvel
Štúdium
Pôvodne chcel byť maliarom, no v roku 1964 sa zapísal na École des Beaux–Arts v Bordeaux. V roku 1966 bol prijatý na École nationale supérieure des beaux-arts v Paríži. Tu bol jeho učiteľom aj architekt Claude Parent. Pod vplyvom architekta Paula Virilia získal diplom architekta DPLG v roku 1971.
Mária II. (Anglicko)
Životopis
V roku 1677 sa stal jej manželom bratranec Viliam III. Oranžský, miestodržiteľ v Holandsku, kam sa po svadbe v Londýne presťahovala. V roku 1685 zomrel jej strýko kráľ Karol II. a na trón nastúpil jej otec.
Jean Nouvel
Aktivity
V roku 1970 začal svoju kariéru v spolupráci s François Seigneurom. Jeho prvým známym projektom bol Institut du Monde Arabe (IMA) v Paríži realizovaný v rokoch 1981–1987 v spolupráci s Architecture Studiom. Vďaka známosti s kritikom Georgom Boudailleom sa stal architektom parížskeho Biennale. Taktiež sa v tom čase venoval scénografii, ku ktorej ho priviedol v roku 1976 scénograf Jacques le Marquet. Svoje architektonické a designerské návrhy aplikoval na výstavách Les Années 50 (venovanú 50.rokom) v Centre Pompidou v roku 1988 a pre výstavu Le Futur du travail(Budúcnosť práce) a Le Mobilité (Pohyb) pre Expo 2000 v Nemeckom Hannoveri. Bol spoluzakladateľom hnutia združujúce architektov Mars 1976 v roku 1976 a jedným z hlavných organizátorov medzinárodných jednaní o úprave štvrťe Halles de Paris. V roku 1988 založil architektonickú kanceláriu pod názvom Nouvel, Cattani & Associés. Spolupracoval taktiež so Švajčiarskou firmou Nestlé, pre ktorú v roku 2006 navrhol sériu plastových obalov pre čokolády značky Cailler. Švajčiari sa ale nechceli vzdať ekologických papierových obalov, takže koncom toho istého roka sa táto predražená séria čokolád stiahla z trhu.
Mária II. (Anglicko)
Životopis
Jakub II. sa pokúsil vládnuť absolutisticky a Anglicko rekatolizovať, čo vyvolávalo odpor. Situácia sa vyostrila v roku 1688, kedy sa mu v druhom manželstve s katolíčkou Máriou Beatrix d´Este z Modeny narodil syn Jakub František, následník trónu.
Jean Nouvel
Tvorba
Jean Nouvel je známy svojou schopnosťou dematerializovať architektúru. Jeho diela, odhliadnuc od ich veľkých rozmerov, pôsobia ľahko a jemne. Zapája predstavu, myšlienku ako stavebný prvok architektúry, používa virtualitu. Tieto prvky spolu s citom pre inovácie, či už v zmysle materiálov alebo techník, sú vnímané ako súčasti jeho osobného štýlu. Tieto prvky sú súčasťou každého jeho architektonického diela. Hi-tech a intelekt sú nástroje, ktoré Nouvel využíva na stvárnenie reality.
Mária II. (Anglicko)
Životopis
V roku 1688 bol kráľ zosadený (Glorious Revolution) a Mária s manželom vyzvaní, aby sa stali jeho nástupcami.
Bazilika svätého Petra
Kupola
Lunety kupoly obsahujú busty významných cirkevných učiteľov, klenuté časti nad stĺpmi zdobia štyri okrúhle mozaikové medailóny s vyobrazeniami štyroch evanjelistov v nadživotnej veľkosti.
Mária II. (Anglicko)
Životopis
11. apríla 1689 boli Mária II. a Viliam III. spoločne korunovaní dvojitou korunováciou vo Westminsterskom opátstve.
Bazilika svätého Petra
Kupola
Vrchná časť kupoly obsahuje kruhopisný nápis dokumentujúci dokončenie stavby kupoly: S.PETRI.GLORIAE.SIXTUS.PP.V.A.M.D.XC.PONTIF.V. (Na slávu svätého Petra roku 1590 Sixtus V. v piatom roku pontifikátu).
Berniniho baldachýn
left|thumb|200px|Impozantný Berniniho baldachýn sa vypína pod stredom kupoly kde sa križuje hlavná loď s bočnými. Je to srdce baziliky, kde stojí Pápežský oltár priamo nad hrobom svätého PetraJedným z najznámejších umeleckých diel v bazilike je preslávený Berniniho oltárny baldachýn, vytvorený v rokoch 1624 – 1633. Týmto dielom začal geniálny umelec, dovtedy činný ako sochár, svoju kariéru architekta. Silueta krútených stĺpov, dvíhajúcich vrchol baldachýnu do výšky takmer dvadsaťdeväť metrov, sa črtá na pozadí architektúry chrámu a vytvára perspektívny priehľad, končiaci na Stolci svätého Petra v jeho samom závere.
Dielo je po technickej i umeleckej stránke skutočným unikátom. Nad mramorovými soklami sa týči štvorica mohutných stĺpov, ktoré nesú baldachýn so zemeguľou a krížom, symbolickým stvárnením celosvetovej, univerzálnej cirkvi. Baldachýn tvoriaci súčasť pápežského oltáru nad Petrovým hrobom sa stal dôstojným vyjadrením dôležitosti tohto miesta. Stojí v mieste križovania sa hlavnej a priečnej lode baziliky. Bernini sa musel vysporiadať s interiérovými dispozíciami uvažovaného priestoru a jeho riešenie, veľkolepé a geniálne, sa javí ako nanajvýš vhodné a primerané vysokému priestoru pod hlavnou kupolou. Umelecké stvárnenie krútených stĺpov je súčasne symbolickým odkazom na dva stĺpy, stojace kedysi pred vstupom do jeruzalemského chrámu.
Mária II. (Anglicko)
Životopis
V roku 1701 parlament prijal Act of Settlement stanovujúci za nástupcu trónu len protestantov.
Bazilika svätého Petra
Berniniho baldachýn
Na stavbu tohto gigantického baldachýnu dal pápež Urban VIII., objednávateľ diela, roztaviť bronzovú strechu predsiene Panteónu, ktorý sa dochoval dovtedy v neporušenom stave (po zhotovení kolosálnych stĺpov – údajne sa na ne spotrebovalo deväťdesiat ton kovu – ostalo ešte dostatočné množstvo bronzu na odliatie osemdesiatich kanónov určených pre Anjelský hrad). Obrovský baldachýn posvätili v sviatok svätého Petra roku 1633.
Mária II. (Anglicko)
Životopis
Mária zomrela v roku 1694 na kiahne a po smrti Viliama sa stala kráľovnou jej sestra Anna Stuartová.
Bazilika svätého Petra
Cathedra Petri
Na objednávku pápeža Alexandra VII. vytvoril Gian Lorenzo Bernini medzi rokmi 1656 – 1666 bronzovú nástavbu v apside, tzv. Cathedru Petri (Stolec svätého Petra), ktorá obsahuje najvzácnejšiu relikviu uchovávanú v chráme: biskupský trón svätého Petra (v skutočnosti ide o korunovačný drevený trón cisára Karola Holého z roku 875). Nadstavba má tvar bronzového kresla, ktoré pridržiavajú postavy štyroch cirkevných otcov (ide o sv. Ambróza a sv. Augustína, predstavujúcich kresťanský západ a sv. Atanáza a sv. Jána Zlatoústeho symbolizujúcich východnú cirkev).
Impozantné a mimoriadne pôsobivé je vrchné ukončenie diela. Tvoria ho po oboch stranách umiestnení puttiovia pridržiavajúci pápežské insígnie a gloriola s anjelmi lemovaná lúčmi, ktorá obklopuje oválne alabastrové okno s letiacou holubicou, symbolom Ducha svätého.
Petrov stolec má v bazilike symbolické umiestnenie vo význame spojovacieho článku medzi pozemským a nebeským svetom. Súčasne symbolizuje učiteľský úrad cirkvi.
Sochárska výzdoba
Sochárska výzdoba Baziliky svätého Petra tvorí neoddeliteľnú súčasť umeleckých pokladov chrámu. Spomedzi nich zaujmú najmä umelecky hodnotné sochárske prevedenia pápežských náhrobkov ako i napr. tridsaťdeväť sôch zakladateľov náboženských rádov, vypĺňajúcich oválne výklenky na pilastroch. Návštevníka zaujme predovšetkým štvorica kolosálnych sôch v nikách stĺpov podopierajúcich centrálnu kupolu. Monumentálne sochy predstavujú svätcov, ktorí sú v tesnom spojení s Kristovou smrťou. Svätá Veronika držiaca rúšku s odtlačkom Kristovej tváre od Francesca Mochiho z rokov 1629 – 1632, svätá Helena od Andreu Bolgiho z r. 1629 – 1639, apoštol svätý Ondrej od Françoisa Duquesnoya z r. 1629 – 1633 a svätý Longinus, dielo Berniniho z r. 1630 – 1639.
Náhrobky
left|thumb|230px|[[Camillo Rusconi, náhrobok pápeža Gregora XIII., 1723, mramor]] Bazilika svätého Petra vo svojich útrobách skrýva množstvo náhrobkov. Byť pochovaným po boku prvého Kristovho nástupcu bolo a je túžbou mnohých. Okrem neskorších Petrových nástupcov túto výsadu dostalo i niekoľko svetských osobností, napr.: švédska kráľovná Kristína I., poľská princezná Mária Klementína Sobieska, cisár Otto II., ale aj napr. hudobný skladateľ Giovanni Pierluigi da Palestrina alebo Jozef kardinál Beran.
Urban VIII. Pravý výklenok apsidy vypĺňa náhrobok Urbana VIII. (1623 – 1644), dielo Gian Lorenza Berniniho z rokov 1627 – 1647. Socha predstavujúca pápeža ako sebavedomého panovníka žehná okoloidúcim natiahnutou pravicou. Zaujímavým doplnkom podstavca sochy sú včely, symbol pápežovho rodu Barberiniovcov. Pomník je doplnený alegorickými sochami Lásky a Spravodlivosti.
Inocent VIII. Majstrovským dielom vytvoreným koncom 15. storočia je bronzový náhrobok pápeža Inocenta VIII. (1484 – 1492). Je jediným náhrobkom pochádzajúcim ešte zo starej baziliky. Keď starú baziliku zbúrali, náhrobok vyhotovený Antoniom del Pollaiolom rozobrali a opäť postavili o storočie neskôr.
Pápež sedí na tróne a pravicou pozdravuje príchodiacich. Trón je orámovaný reliéfmi s vyobrazením kardinálskych cností. V ľavej ruke drží posvätnú Longinovu kopiju, ktorou mal byť prebodnutý Kristov bok.
Alexander VII. Nádherným náhrobkom vzdal Bernini hold svojmu mecenášovi. Alexandra VII. umiestnil medzi dve alegorické postavy predstavujúce Lásku a Pravdu. Gregor XIII. Pápežovu reformu kalendára znázorňuje reliéf na sarkofágu dokončenom v roku 1723. Po bokoch Gregora XIII. sú alegorické postavy Statočnosť a Viera. Náhrobok je dielom sochára Camilla Rusconiho.
Socha svätého Petra
right|thumb|180px|[[Arnolfo di Cambio, Svätý Peter, 13. stor., bronz, výška ]]Po pravej strane centrálnej lode chrámu sa nachádza bronzová socha svätého Petra, dielo z 13. storočia, ktoré je pripisované Arnolfovi di Cambio. Sediac na nádherne vypracovanom mramorovom tróne v ľavej ruke zviera kľúče od nebeského kráľovstva a pravou požehnáva okoloidúcich. Požehnanie dvoma zdvihnutými prstami symbolizuje dve prirodzenosti Krista – božskú a ľudskú; ostatné tri skrčené prsty symbolizujú Trojicu Božiu.
Vzorom pre zhotovenie tejto sochy bola socha rímskeho senátora zo 4. storočia. Pravá Petrova noha, mierne prečnievajúca cez okraj podstavca, počas stáročí stratila svoj pôvodný tvar. K ustálenému rituálu návštevníkov baziliky totiž patrí nohu sv. Petra pobozkať alebo sa jej dotknúť rukou. Za sochou visí mozaikový záves pochádzajúci z roku 1871.
Počas významných sviatkov (napr. oboch apoštolov, či sviatku Katedry sv. Petra – 22. februára) sochu oblečú do slávnostného rúcha. Na hlavu jej posadia tiaru vykladanú drahokamami.
Michelangelova Pieta
left|thumb|200px|[[Michelangelo Buonarroti|Michelangelo, Pieta, 1499 – 1500, mramor, 174 x ]]V prvej kaplnke v pravej postrannej lodi stojí slávna Michelangelova Pieta. Michelangelo mal práve dvadsaťpäť rokov, keď v roku 1499 vytesal mramorovú, vysokú sochu Panny Márie držiacej v lone telo mŕtveho Ježiša.
Dielo je autorom signované na diagonálnom páse na Máriinej hrudi: MICHAEL. ANGELUS. BONAROTUS. FLORENT. FACIEBA (T) („Michelangelo Buonarroti z Florencie toto vytvoril“). Socha, pôvodne určená pre náhrobok francúzskeho kardinála Jeana Bilheres de Lagraulas v starej bazilike, sa v roku 1519 dostala na súčasné miesto.
Z umeleckého hľadiska na soche zaujme vynikajúce opracovanie materiálu a dokonalá kompozičná harmónia. Pozoruhodným dojmom pôsobí Máriina mladá tvár k zrelým rysom svojho mŕtveho syna. Autor takto chápal jej čistotu a nevinnosť. Dielo má v sebe hlbokú výrazovú hodnotu, ktorou je symbióza smrti a mladosti, smútku a krásy. Pri detailnejšom skúmaní tváre Panny Márie si pozorný divák všimne, že jej pohľad sa neupiera na tvár svojho mŕtveho syna. Jedno z vysvetlení je to, že umelec, ktorému jeho vlastná matka zomrela, keď mal šesť rokov, si nepamätá na matkin pohľad.
Sochu Michelangelovej Piety ochraňuje sklená výplň potom, čo ju v roku 1972 kladivom poškodil jeden z návštevníkov.
Priestranstvo pred bazilikou
Chrám svätého Petra v takej podobe, v akej existuje dnes, je Madernovým a Berniniho dielom. Z obdobia rokov 1656 – 1667 pochádza aj urbanistické riešenie Námestia svätého Petra, ktoré na objednávku pápeža Alexandra VII. navrhol a zrealizoval Gian Lorenzo Bernini. Patrí medzi najvydarenejšie monumentálne diela svojho druhu na svete.
Bazilika ako architektonický skvost
Takmer dve storočia trvala výstavba dnešného kostola, architektonickým stvárnením reflektujúcim dve slohové obdobia. Na jej vzhľade sa podpísala viac ako desiatka architektov. Na Petrovom stolci sa medzitým vymenilo tridsaťdva pápežov, z ktorých viacerí priamo či sprostredkovane zasahovali do výstavby, alebo architektom vnucovali svoje predstavy. Táto nádherná grandiózna stavba už pri zbežnejšom pohľade nesie známky svojho dlhého vývoja a rukopisu rôznorodých autorov. Napriek tomu pôsobí celistvo a jednotne.
Udžimasa Hódžó
Udžimasa Hódžó (🇯🇵, 1538 - 10. august 1590) bol najstarším synom Udžijasua Hódžó, štvrtým vodcom klanu Hódžó a daimjóm z Odawary. Velil v mnohých bitkách, upevnil pozíciu svojho klanu a utiahol sa na odpočinok v roku 1590. Jeho syn Udžinao Hódžó sa stal vodcom klanom a pánom Odawary, no na konci toho istého roku neúspešne bránil hrad Odawara proti vojskám Hidejošiho Tojotomiho (pozri Obliehanie Odawary (1590)). Udžimasa bol prinútený spáchať samovraždu spolu so svojim bratom Udžiteruom.
Ako mnoho samurajov, ktorí spáchali seppuku na očistenie sa z hanebnej porážky, Udžimasa zložil svoju poslednú báseň:
(雨雲の おほへる月も 胸の霧も はらひにけりな 秋の夕風)
(我が身今　消ゆとやいかに　思ふべき　空より来たり　空へ帰れば)
Pád Saigonu
Pád Saigonu bola záverečná bitka Vietnamskej vojny. Počas záverečného útoku na Vietnamskú republiku komunistické sily obsadili hlavné mesto krajiny Saigon. Mesto kapitulovalo 30. apríla 1975. Táto udalosť bola koncom vietnamskej vojny a viedla k vytvoreniu jednotného vietnamského štátu pod vedením komunistov. Komunisti nasadili asi 450 000 mužov proti 31 000 mužom Armády republiky Vietnam a Američanom, ktorí urýchlene sťahovali zvyšok svojich obyvateľov z krajiny.
Operácia Frequent Wind
Evakuácia amerických občanov, vietnamských civilistov a prominentov zo Saigonu pomocou letectva a námorníctva USA prebiehala 29. - 30. mája 1975 a niesla krycie označenie operácia Frequent Wind. Zúčastnila sa jej 76. Commander Task Force.
Infračervená astronómia
thumb|Fotografia stredu našej [[Galaxia (Mliečna cesta)|Galaxie v infračervenej oblasti spektra]] 200px|thumb|[[Spitzerov vesmírny ďalekohľad, umelecká predstava]] thumb|Lietadlové observatórium [[Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy (SOFIA)]]
Infračervená astronómia je odvetvie astronómie a astrofyziky, ktoré sa zaoberá pozorovaním objektov viditeľných v infračervenom spektre. Viditeľné svetlo je v rozsahu od 400 (modré) do 700 (červené) nm. Väčšie vlnové dĺžky ako 700 nm a kratšie ako mikrovlny sa nazývajú infračervené alebo sumbilimetrové žiarenie.
Vedci klasifikujú infračervenú astronómiu ako súčasť optickej astronómie, pretože obyčajne sa používajú rovnaké optické prístroje, ako napríklad zrkadlá, šošovky a detektory.
Objav
Zanedlho potom, čo Isaac Newton použil sklenený hranol na rozštiepnutie bieleho svetla na farebné spektrum, v roku 1800 slávny britský astronóm Williamom Herschelom zistil, že časť zväzku svetla zo Slnka s najväčšou teplotou prekročila koniec červenej časti spektra. Tieto „žeravé lúče“ dokonca tvorili aj spektrálne čiary. V roku 1856 bolo infračervené žiarenie detegované škótskym astronómom Charlesom Piazzi Smythom aj v mesačnom svite.
Moderná infračervená astronómia
Infračervené žiarenie, ktoré so svojou vlnovou dĺžkou blížia viditeľnej časti svetla, sa mu i svojim chovaním do značnej miery podobá – môže byť teda aj detegované podobnými zariadeniami ako viditeľné svetlo. Z tohoto dôvodu sa blízke IR žiarenie včleňuje do viditeľného optického spektra – väčšina teleskopov je teda schopná vykonávať pozorovania aj v „blízkom“ IR spektre. Vzdialenejšie časti IR spektra musia už byť pozorované špeciálnymi teleskopmi ako je napr. James Clerk Maxwell Telescope v Mauna Kea Observatory.
Tak ako ostatné formy elektromagnetického žiarenia je aj to infračervené vedcami využívané pre hlbšie skúmanie vesmíru. Keďže má IR žiarenie vysokú teplotu, je nutné, aby bol teleskop pri jeho pozorovaní tienený a navyše ochladzovaný tekutým dusíkom (LN2) alebo héliom (LHe). Najviac sa táto nutnosť prejavuje v strednej až vzdialenej časti IR spektra. Značné problémy pri pozorovaní IR žiarenia pozemnými teleskopmi pôsobí vodná para v Zemskej atmosfére, ktorá absorbuje jeho značnú časť. Z tohoto dôvodu sú teda teleskopy umiestňované do miest s veľkou nadmorskou výškou a nízkou vlhkosťou vzduchu. Medzi observatória, ktoré sú vybudované na takomto mieste, patrí Mauna Kea Observatory Alebo Atacama Large Millimeter Array v Čile.
Tak, ako u optických teleskopov, aj pre infračervené teleskopy je najlepšie umiestnenie vo vesmíre. Medzi takéto patrí Hubbleov vesmírny ďalekohľad, ktorý dokáže sledovať aj IR časť a v roku 2003 vypustený Spitzerov vesmírny ďalekohľad, ktorý je priamo určený pre pozorovanie infračerveného žiarenia.
Medzi ďalšie metódy pozorovania patria tiež lietadlové observatória (pozorovacie prístroje sú umiestnené na palube lietadla) ako sú Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy alebo Kuiper Airborne Observatory. Sledovaním vo vysokých častiach atmosféry (stratosféra) je totiž zmiernený negatívny vplyv vodnej pary, ktorá IR žiarenie absorbuje.
Výborné výsledky dosahujú aj pozemské astronomické interferometre.
Infračervená technológia
Jedným z najčastejších typov IR detektorov, ktoré sa používajú v teleskopoch, je tzv. HgCdTe (Mercury(II) cadmium(II) telluride). Tieto detektory veľmi dobre pracujú v rozsahu vlnových dľžok 0,6 až 5 mikrometrov. Pre sledovanie ďalších vlnových dĺžok alebo pre vyššie rozlíšenie sa používajú: úzkorozchodný semikonduktor, podchladzované bolometre alebo supravodivé tunelové zariadenia.
Tokáta a fúga d-moll, BWV 565
Tokáta a fúga v d moll (BWV 565) je pravdepodobne najznámejšia organová skladba všetkých dôb. Bola skomponovaná Johannom Sebastianom Bachom.
Tokáta d-moll tvorí spolu s Prelúdiom a fúgou D-dur (BWV 532) a s Tokátou C-dur (s Adagiom a fúgou, BWV 564) trojicu vrcholných diel, ktoré vznikli v časovej blízkosti a to v prvých rokoch Bachovej služby u weimarského vojvodu Wilhelma Ernsta alebo už v Arnstadte či Lübecku. Okrem virtuóznych rysov nájdeme však pre ne ťažko spoločného menovateľa. Nedá sa ani bezpečne určiť poradie ich vzniku, aj keď rôzni autori sa pomerne zhodujú v tom, že ich vznik kladú blízko seba, prvé dve dokonca do arnstadtskej doby. Spôsob písania pre pedál by tomu neodporoval, dokonca ani v Tokáte C-dur, ktorá je skladbovo vyspelejšia a obsahovo závažnejšia, predovšetkým v porovnaní s Prelúdiom a fúgou D-dur.
Death Note
Death Note (, „Zápisník smrti“) je japonská manga napísaná Cugumi Óbou a ilustrovaná Takeši Obatou. Neskôr vzniklo aj rovnomenné anime. Manga aj anime sú už ukončené.
Príbeh
Keď sa 17-ročný japonský študent Yagami Light jedného dňa vracal domov zo školy, úplnou náhodou našiel na zemi malý, nenápadný čierny zošit s jednoduchým nápisom. „Death Note“, Zápisník smrti. Stručné, ale až nebezpečne výstižné pomenovanie. Light vtedy totiž netušil, že sa mu do rúk dostala zbraň, nebezpečnejšia ako akýkoľvek ľudský vynález. Pretože práve tento zápisník bol majetkom shinigamiho (Boha smrti) Ryuuka, ktorý jeden zo svojich dvoch zápisníkov zhodil do ľudského sveta aby sa pobavil. A tak získal Light moc, schopnú zabiť akéhokoľvek človeka na celej Zemi ľubovolným spôsobom, iba s jediným obmedzením. Musel poznať tvár a meno obete. Mohol uzavrieť dohodu s Ryuukom, že za polovicu svojho života mu dá oči shinigamiho, a bude schopný vidieť meno človeka nad jeho hlavou a zostávajúci čas života, ale radšej sa spoliehal na svoj mozog a dohodu neuzavrel. Idealistický japonský študent sa rozhodol zápisník použiť na najušľachtilejší čin, aký ho práve napadol – vyčistiť svet od vrahov, násilníkov a podobnej hávede a urobiť tak nový, lepší pre život, v ktorom by neboli zločinci a zlo a aby ho všetci uctievali ako Boha. Tento skvelý plán sa mu však onedlho vymyká z rúk – ICPO (Medzinárodná policajná organizácia) začína mať podozrenie, že zločincov niekto zabíja. Ľudia ho začali prezývať Kira(zabiják)a stihli sa rozdeliť na dva tábory – tých, ktorí ho naozaj pokladali za Boha nového sveta a naopak tých, pre ktorých je len vražedným psychopatom túžiacim po ďalších úmrtiach. Do vyšetrovania sa onedlho zapája aj záhadný detektív „L“. Vtedy sa Light prvýkrát naozaj ukáže ako nespravodlivý vrah – začne totiž zabíjať všetkých ľudí, ktorí ho vyšetrujú. No na dvoch si netrúfne. Prvým je L, ktorého meno ani tvár nie sú známe a druhým... tým je nanešťastie jeho otec, veliteľ celého vyšetrovania. Raito sa však onedlho stane absolútne bezcitným a bez váhania zabije aj nevinnú ženu iba preto, že mala niečo spoločné s vyšetrovaním. Zabíjanie sa preňho stane drogou, kvôli ktorej už ani nespí. Sám pritom vôbec netuší, ako veľa toho L už o ňom vie – dá sa povedať, že každou sekundou zisťuje nové a presné detaily o Kirovi a je stále bližšie k finálnemu výsledku.
Celá manga je podávaná z dvoch hlavných pohľadov – Lightove rozhovory so shinigamim Ryuukom a zisťovanie nových okolností z pohľadu L.
Jehnědí
Jehnědí je obec v Česku v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 324 obyvateľov, z toho 164 mužov a 160 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,2 roka (muži 38,5 roka, ženy 39,9 roka).
Horeňovo
Horeňovo môže byť:
Jaromír
Jaromír môže byť:
Hronská Dúbrava
Hronská Dúbrava je obec na Slovensku v okrese Žiar nad Hronom.
Manoncourt-en-Woëvre
Manoncourt-en-Woëvre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gebhard
Gebhard (zastarano aj Gebhart) môže byť:
Elektrická jednotka 405.95
Elektrická jednotka 405.95 je úzkorozchodná ozubnicová elektrická jednotka, ktorá sa používala na trati ozubnicovej železnice zo Štrby na Štrbské Pleso od roku 1970 do roku 2020. Ide o jednotku zloženú z elektrického motorového a riadiaceho vozňa.
Dejiny
V roku 1970 po znovuobnovení ozubnicovej trati Štrba – Štrbské Pleso bolo potrebné kúpiť vhodné elektrické jednotky, ktorými by bola doprava na tejto trati zabezpečovaná pri Majstrovstvách sveta v klasickom lyžovaní v roku 1970. Pretože sa v Česko-Slovensku vhodné vozidlá nevyrábali, bolo rozhodnuté o nákupe jednotiek od švajčiarskej firmy SLM Winterthur. Zo Švajčiarska boli celkovo kúpené tri jednotky. Tieto elektrické vozne boli označené ako rad EMU 29.0 a riadiace vozne ako rad R 29.0. Po prechode na nové označovanie došlo k preznačeniu na rad 405.95 pre elektrický vozeň a 905.95 pre riadiaci vozeň.
Vlastnosti
náhľad|vľavo|Jednotka schádza do Štrby Rozchod jednotky je zhodný s rozchodom Tatranských elektrických železníc, teda 1000 milimetrov. Jednotka je dvojdielna a skladá sa z riadiaceho a elektrického motorového vozňa. Elektrický vozeň je osadený dvoma trakčnými motormi o celkovom výkone 335 kW, ktorý cez hriadele a prevodovku poháňa vždy jedno ozubené kolo s priemerom 573 mm. Vozne sú vybavené niekoľkými brzdovými systémami – elektrodynamickou brzdou, západkovou zaisťovacou brzdou, ručnou a hydraulickou pásovou brzdou.
Náter jednotiek je v dvojfarebnom vyhotovení so spodnou časťou červenou a vrchným pásom v krémovej farbe. Zaujímavosťou je, že jednotky neboli celých štyridsať rokov prevádzky ani raz prelakované a slúžili teda v pôvodnom laku z výroby až do roku 2017.
Obe časti jednotky majú na svojom čele stanovište rušňovodiča, prostredná časť pre cestujúcich je spojená prechodovým mostíkom s ochranným mechom, takže je možný prechod medzi vozňami. Kapacita jednotky je 124 miest na sedenie a 126 miest na státie. Po jednej strane vozidla sa nachádza šesť dverí. Toaleta sa v jednotke vzhľadom na krátku dĺžku trate nenachádza.
Prevádzka
V súčasnosti má Tatranská ozubnicová železnica k dispozícii tri jednotky tejto rady označené ako 405.951+905.951 až 405.953+905.953. Jednotky dlhodobo dosahujú vysokú spoľahlivosť.
K ukončeniu pravidelnej prevádzky týchto jednotiek došlo v júli 2020 kedy začala kompletná rekonštrukcia ozubnicovej trate. Po jej dokončení bola prevádzka na trati obnovená 16.2.2022 už s novými jednotkami radu 495.95 od švajčiarskeho výrobcu Stadler.
Železničná spoločnosť Slovensko si však plánuje ponechať dve jednotky 405 pre účely mimoriadnych a posilových vlakov.
Ancy-le-Franc (kantón)
Ancy-le-Franc je francúzsky kantón v obvode Avallon v departemente Yonne v regióne Burgundsko. Tvorí ho 18 obcí.
Spechbach-le-Haut
Spechbach-le-Haut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Spytihněv II.
right|thumb|Spytihněv II. vo svätovítskej apokalypse
Spytihněv II. (* 1031, Olomouc – † 28. január 1061, Hradec nad Moravicí) bolo české knieža (od r. 1055), najstarší syn kniežaťa Břetislava I. a Judity zo Schweinfurtu.
Od mladosti bol správcom olomouckého údelu a po smrti svojho otca v r. 1055 sa stal českým kniežaťom. Jeho údajne prvým štátnickým činom (podľa Kosmasa) bolo vyhnanie Nemcov z Čiech. Tvrdenie je však pravdivé iba čiastočne, pretože sám povolal nemeckých mníchov do Sázavského kláštora, keď predtým odtiaľ vyhnal slovanských rehoľníkov. Jeho pomer k matke a mladším súrodencom bol nepriateľský. V r. 1056 tiahol do Olomouca, kde sídlil jeho mladší brat Vratislav so svojou matkou. Tí pred ním utiekli do Uhorska a Spytihněv obsadil celú Moravu.
Spytihněv nadviazal dobré vzťahy s pápežskou kúriou a pápež Mikuláš II. mu údajne za ročný poplatok 100 hrivien striebra dovolil, aby pri slávnostných príležitostiach mohol nosiť biskupskú mitru.
V r. 1057 založil Spytihněv kolegiálny chrám v Litoměřiciach a v r. 1060 začal z rozsiahlou prestavbou chrámu sv. Víta na Pražskom hrade, kde bol po svojej smrti pochovaný.
Rodinné pomery
Spytihněv II. bol otcom jedného syna Svatobora (*?, † 23. február 1086) a neznámej dcéry, ktoré mal so svojou manželkou Idou Wettinskou. Svatobor sa r. 1085 stal aquilejským patriarchom.
Motnikerov potok
Motnikerov potok je potok v hornom Turci, v južnej časti okresu Turčianske Teplice. Je to ľavostranný prítok Hlbokého potoka, meria 3,9 km a je tokom V. rádu.
Prameň
Pramení v pohorí Žiar, v podcelku Horeňovo, na severozápadnom svahu vrchu Horeňovo (892,2 m n. m.) v nadmorskej výške približne 775 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie najprv severovýchodným smerom, následne sa stáča na východ a sprava priberá krátky prítok zo severoseverovýchodného svahu Horeňova. Ďalej vstupuje do Turčianskej kotliny, do podcelku Diviacka pahorkatina, pričom vytvára nevýrazný oblúk prehnutý na sever a opäť z pravej strany priberá prítok zo severovýchodného svahu Horeňova. Severozápadne od centra obce Sklené ústi v nadmorskej výške cca 565 m n. m. do Hlbokého potoka.
Lucia
Lucia môže byť:
Európske cesty I. triedy
thumb|upright=1.2|Medzinárodná (európska) cesta E75
Európske cesty I. triedy (alebo Medzinárodné cesty I. triedy) predstavujú sieť nosných a priľahlých ciest európskeho významu, zaradených do európskej siete medzinárodných ciest. Túto sieť dopĺňa sústava odbočných, prepojovacích a pripojovacích európskych ciest II. triedy.
Nosné cesty v smere sever - juh
náhľad|Medzinárodná sieť európskych ciest
Karl Renner
Karl Renner (* 14. december 1870, Dolní Dunajovice – † 31. december 1950, Viedeň, Rakúsko) bol rakúsky politik. V rokoch 1919-1920 spolkový kancelár Rakúska a od roku 1945 do roku 1950 spolkový prezident Rakúska.
Bol jedným z ideológov austromarxizmu a národnostnej autonómie.
Forum Romanum
thumb|Forum Romanum Forum Romanum (doslova Rímske fórum; tal. Foro Romano; Rimania ho nazývali skôr Forum Magnum alebo len Forum) je obdĺžikové fórum (námestie) v Ríme, ktoré je obklopené zvyškami významných budov z antiky. V antike bolo po stáročia politickym centrom rímskej ríše. Forum sa nachádza v malom údolí medzi pahorkami Palatín a Kapitol. Architektonicky je ohraničené Tabulariom a budovou Regie.
Dejiny
Pôvodne to bolo močaristé údolie, ktoré bolo svedkom zrážok medzi osadami na Kapitole, Palatíne, Quirinale a Esquiline. Taktiež však slúžilo ako pohrebisko týchto osád a to už od 10. storočia pred Kr. Fórum vznikalo, na rozdiel od ostatných imperiálnych fór, postupným vývojom. Presný vývoj fora romana v časoch kráľovstva je nejasný a zahalený legendami tak ako samotný počiatok kráľovstva. Vieme však, že údolie bolo politickým, náboženským a spočiatku aj obchodným, aj keď túto poslednú úlohu začalo dosť rýchlo preberať Forum Boarium, centrom vznikajúceho mesta. Väčšina našich poznatkov o výstavbe a o tom, čo sa dialo no fóre počas kráľovstva vieme z diela Ab Urbe Condita od Tita Livia. Práve na priestore fóra sa mala odohrať bitka medzi Rimanmi a Sabínmi za vlády Romula, ktorú Rimania vyhrali len vďaka božskej pomoci Jupitera, v tomto prípade ide o Jupitera Statora, keďže zastavil útek Rimanov z boja.
V severnej, a najvyššie položenej, časti fóra vznikol posvätný okrsok Vulcanal. Práve tam mal byť uzavretý mier medzi Rimanmi a Sabínmi. V jeho blízkosti vznikalo prvé Commitium, miesto verejných stretnutí. Za vlády Numa Pompilia (715 – 673 pred Kr.) bol v Ríme zavedený kult Vesty, ktorej bol na fóre vystavaný chrám a tiež boli vystavané budovy pre vestálky, panenské kňažky Vesty. Za jeho vlády bola tiež vystavaná Regia, ako kráľovský palác na fóre. Neskôr za Tullia Hostilia (673 – 642 pred Kr.) bol etruský chrám, ktorý sa nachádzal pri Commitiu, prestavaný na Curiu Hostiliu, ako oficiálne miesto stretnutí senátu. Okolo roku 600 pred Kr. bola vystavaná Cloaca Maxima za vlády kráľa Lucia Tarquinia Prisca. Ide o drenážny systém, ktorý odvodnil toto údolie, ale zároveň slúžil ako stoka pre rastúcu populáciu mesta. Niektoré časti cloacy fungujú dodnes. V tom istom období bolo fórum prvýkrát vydláždené.
Na upätí Kapitolu sa nachádzalo Tabularium, kde bol umiestnený štátny archív. Osou rímskeho fóra však bola predovšetkým Via Sacra, posvätná cesta, po ktorej viedli náboženské, smútočné i triumfálne sprievody. Pod Kapitolom stáli tri chrámy, a to chrám Concordia, Vespasiánov chrám a Saturnov chrám. Saturnovho chrámu dal Augustus postaviť tzv. Zlatý mílnik – miliarum aureum, na ktorom pozlátené číslice udávali vzdialenosť dôležitých miest impéria. Na fóre sa ďalej nachádzal okrúhly Vestin chrám v ktorom slúžili panenske kňažieky vestalky, ktoré už od čias kráľa Numa Pompilia udržiavali v chráme večný oheň. Za Via Sacra stál chrám moderne označovaný ako chrám Romula, ktorý však bol zasvätený mŕtvemu synovi cisára Maxentia, ktorý bol v roku 307 vyhlásený za boha.
Keď Konštantín Veľký porazil Maxentia v bitke pri Mulvijskom moste cez rieku Tiber, nechal dostavať baziliku, ktorú začal stavať Maxentius. Nachádza sa vedľa chrámu Romula, a teda na Fore Romane. Táto bazilika bola zničená roku 847 zemetrasením. Jediný jej stĺp, ktorý dodnes existuje nechal pápež Pavol V. premiestniť na námestie pred kostol Santa Maria Maggiore, kde stojí dodnes. thumb|Mapa centra Ríma počas rímskeho cisárstva, vrátane Fora Romana úplne v strede Od konca 6. storočia do konca cisárstva postupne fórum dostalo tieto hlavné prvky:
Počas rímskej republiky fórum slúžilo ako trhovisko a miesto schôdzok ľudu a súdnych procesov. Neskôr boli trhy preložené na menšie fóra v jednotlivých štvrtiach mesta a celé fórum bolo vyhradené už len schôdzam ľudu a súdov; a keďže sa schôdze senátu väčšinou konali v radnici (Curia), ktorá stojí na severe fóra, sústredil sa tam všetok politický život Ríma.