cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mongolský vpád do Európy
Od snahy Mongolov na vytvorenie celosvetovej ríše a kompletného ovládnutia Európy zachránila Európanov smrť Džingischána, nástupcu Ogotaja. Definitívne potom snahu Mongolov na ďalšie účinné výboje pochovalo úmrtie štvrtého Veľkého chána všetkých Mongolov Möngkeho v roku 1259, po ktorom došlo k definitívnemu rozdeleniu Mongolskej ríše a k vzniku samostatných chanátov pod vládou Džingischánových potomkov.
Vznik mongolskej ríše a jej expanzia na západ
thumb|left|upright|Expanzia Mongolskej ríše Na začiatku 13. storočia sa vo východnej Ázii, približne na území dnešného Mongolska a severnej Číny, zjednotením kočovných mongolských kmeňov, sformovala Mongolská ríša pod vedením Temüdžina, ktorý na zhromaždení podrobených kmeňov prijal v roku 1206 titul Džingischán, teda vladár sveta.
Džingischán viedol Mongolov k zabratiu rozľahlých okolitých území, v dôsledku toho sa jeho ríša následne začala veľmi rýchlo rozširovať smerom na západ. Kočovní Mongoli na svojich koňoch čoskoro obsadili celú oblasť strednej Ázie a v roku 1222 za panovania Džingischána tretieho syna a následníka Ogotaja obsadili títo krutí nájazdníci Kaukaz, kde porazili miestne kmene Alanov, Kumánov a Adygejcov, načo zamierili ďalej na severozápad, do oblastí východnej Európy.
Ruské oblasti
thumb|upright|left|Politická mapa [[Euroázia|Euroázie pred vypuknutím Mongolskej invázie okolo roku 1200]] Rozdrobené ruské kniežatstvá, ktoré sa osamostatnili po decentralizácii Kyjevskej Rusi v druhej polovici 12. storočia neboli schopné pre svoje rozdielne záujmy prekonať ani tvárou v tvár mongolskej hrozbe svoju nejednotnosť. Najvýznamnejším ruským kniežatstvom po roku 1300 bolo Vladimírsko-suzdaľské kniežatstvo, kde vládol veľký knieža Jurij II. Vsevolodovič. Ďalšími nástupníckymi štátmi po rozdrobení Kyjevskej Rusi boli kniežatstvá Černigovské, Perejaslavské, Kyjevské, Muromsko-riazaňské, Polocké, Smolenské a bohatá Novgorodská republika. Významné bolo tiež Haličsko-volynské kniežatstvo, ktoré zosilnelo za panovania Romana Mstislaviča a jeho syna Daniela Romanoviča, ktorý bol dokonca korunovaný ako prvý kráľ Haličsko-volynského kráľovstva.
Okrem nástupníckych štátov po zničenej Kyjevskej Rusi existoval na začiatku 13. storočia vo východnej Európe v povodí rieky Volgy tiež štát povolžské Bulharsko, kde doteraz žili príbuzní balkánskych Bulharov - protobulhari. Centrum Volžsko-kamského Bulharska Bolgar, ležiaci na sútoku riek Volgy a Kamy, bol známy ako významné stredisko trhu s kožušinami.
Situácia v Uhorsku
thumb|upright|[[Zoznam panovníkov Uhorska|Uhorský kráľ Belo IV., Ktorý bol v 40. rokoch 13. storočia donútený čeliť mongolskej invázii]] V Uhorsku po nie príliš úspešnej vláde Ondreja II. (1205-1235), za ktorého vzrástla moc šľachty natoľko, že si Zlatou bulou vynútila od panovníka potvrdenie svojich slobôd a výsad, nastúpil na trón jeho syn Belo IV. (1235-1270). Belo chcel oslabiť vplyv veľmožov, ktorí mali v rukách čoraz väčšiu politickú a hospodársku moc. Revidoval, podľa neho, neoprávnené majetkové donácie svojho otca a povolával do zeme hostí z cudziny, čo vyvolalo odpor šľachty.
Na boj s Mongolmi sa Belo začal pripravovať po správe o páde Kyjeva v roku 1240. Dvor a poddaní podceňovali hroziace nebezpečenstvo a niektorí z nich tvrdili, že Kumáni, ktorí do Uhorska pred Mongolmi utekali, sú spojencami Mongolov. Proti kráľovým snahám usadiť Kumánov v Panónskej nížine vypukla vzbura a náčelník Kumánov bol zavraždený. Belo teda nemohol pred inváziou počítať s pomocou Polovcov a ani s podporou veľmožov, ktorí neboli príliš ochotní bojovať a svoje oddiely zhromažďovali len veľmi pomaly.
Poľsko pred mongolskou inváziou
V 12. storočí došlo k rozdrobeniu poľského štátu na oslabené a vzájomne súperiace kniežatstvá. Titul veľkokniežaťa, ktorý mal byť udržiavaný po smrti Boleslava III. Krivoústého v roku 1138, začal čoskoro strácať na význame a do mongolského vpádu úplne zanikol. Na začiatku 13. storočia sa vďaka vláde Henricha I. Bradatého stalo najvplyvnejším a najmocnejším poľským štátom kniežatstvo vroclavské. Sliezsko zažívalo rozkvet aj za jeho nástupcu Henricha II. Poboženého, ktorý zjednotil územie Sliezska s Veľkopoľskom aj Malopoľskom a usiloval o titul poľského kráľa.
Vpád do ruských oblastí
thumb|upright|[[Obliehanie Kyjeva 1240|Obliehanie Kyjeva Mongolmi v roku 1240]] V roku 1223 rozdrvila mongolská armáda spojené ruské kniežatá a kumánske vojská v bitke na rieke Kalke, načo nájazdníci vedení Džingischánovým vnukom Batuchánom a generálom Sübetejom úplne rozvrátili ríšu volžských Bulharov a postupne obsadili veľkú časť bývalej Kyjevskej Rusi. Mongoli dobyli a vyplienili väčšinu významných ruských miest. Postupne padla väčšina ruských centier ako Riazaň, Vladimír, Suzdaľ, Černihiv, Pereslavl-Zalesskij. Roku 1238 porazili Mongoli ruské kniežatá v bitke na rieke Siť, kde padol i Vladimirsko-suzdalský knieža Jurij II. Vsevolodovič, a roku 1240 potom Batuchánove vojská dobyli Kyjev.
Jedinými významnejšími ruskými centrami, ktoré sa nájazdníkom nepodarilo pri tomto útoku obsadiť, boli Novgorod a Pskov.
Časť kočovných Kumánov utiekla pred postupujúcimi a plieniacimi Mongolmi do uhorských nížin, kde ich kráľ Belo IV. usadil na územiach medzi riekami Tisou a Dunajom. Žiadosť Mongolov o vydanie Kumánov uhorský kráľ zamietol a Mongoli tak získali vhodnú zámienku pre chystaný vpád do Uhorska, ktorý sa odohral na jar nasledujúceho roku.
Plány dobyvateľov
Stratégia Mongolov, ktorí mali detailné znalosti o príbuzenských vzťahoch a pomeroch medzi európskymi panovníkmi a štátmi, a ktorých prieskumní jazdci a špehovia precestovali väčšinu Európy až po Francúzske kráľovstvo, bola rozdelená na niekoľko fáz, ktoré pre veľkého chána Ogotaja podrobne vypracoval generál Sübedej. Vojská vyčlenené pre dobytie Európy mal proti západným kráľovstvám viesť Chánov synovec Batuchán.
V neskorších fázach invázie malo dôjsť k dobytiu nemeckých oblastí Svätej ríše rímskej a na útok proti Francúzsku. Tieto plány sa však z nižšie menovaných dôvodov nikdy neuskutočnili.
Útok proti Uhorsku
upright|thumb|Uhorská maľba zo [[14. storočie|14. storočia zobrazujúca domácich vojakov v boji s mongolskými nájazdníkmi, unášajúcich maďarské zajatkyne]] Mongoli pod Batuchánovým vedením začali ťaženie do Uhorska začiatkom marca 1241. V polovici marca prenikli ich predné voje cez Karpatské priesmyky, ktoré bránilo vojsko palatína Dionýza. V polovici marca boli na území medzi Dunajom a Tisou a 17. marca vypálili Vacov.
Rozhodujúca bitka sa odohrala 11. apríla neďaleko Mohi pri rieke Slaná. Oveľa silnejšie uhorské vojsko Mongoli skoro na hlavu porazili. V boji padlo veľké množstvo prelátov a veľmožov, medzi nimi tiež arcibiskupi Ugrin Čák a Matej Ostrihomský. Belov brat Koloman v boji utrpel zranenia, na ktorých následky v Záhrebe zakrátko zomrel. Kráľovi Belovi a niektorým malým skupinkám sa z bitky a obkľúčenia podarilo uniknúť. Kráľ sa cez Gemer dostal do Nitry, posilnil svoj sprievod a odišiel do Viedne na pozvanie vojvodu Fridricha Bojovného. Fridrich však nedbal na tiesnivú situáciu, v ktorej sa Béla ocitol a začal od neho vymáhať dlh 2 000 hrivien striebra ešte z roku 1235. Béla mu dal všetky svoje cennosti, ktoré mal pri sebe a zastavil mu navyše Bratislavskú, Mošonskú a šopronskú župu. Z Viedne Béla po krátkom pobyte odišiel do Záhrebu, kde zomieral jeho brat Koloman a potom sa uchýlil do dalmatínskeho prístavu Trogir. Hoci hordy Mongolov obsadili po víťazstve u Mohi väčšinu kráľovstva, nepodarilo sa dobyvateľom obsadiť opevnené mestá ako Ostrihom, Stoličný Belehrad, Vesprém, Győr, Šopron a ani sídla ležiace v Hornom Uhorsku.
V Panónii zastihla v roku 1242 Batuchána správa o smrti jeho strýka Veľkého chána, načo sa Batuchán aj s vojskom vydal späť na východ do hlavného mesta Karakorum, aby sa zúčastnil volieb nového chána.
Vpád do Poľska
Severná mongolská armáda, vedená Kaiduom a Bajdarom, postúpila do Malopoľska a Sliezska, načo dobyla Krakov a Sandomierz. Mongoli rozdrvili Poliakov v bitke pri Chmielniku a následne obľahli Vroclav. Proti nájazdníkom vyrazil knieža Henrich Pobožný, ktorý stál na čele spojených vojsk sliezskych a poľských kniežat a oddielov templárov, johanitov a Rádu nemeckých rytierov. Mongoli zanechali neúspešné obliehanie Vroclavu a vybrali sa v ústrety spojencom ešte skôr, než sa k nim stačil so svojím vojskom pripojiť český kráľ Václav I.. Henrich na svojho spojenca neprezieravo nepočkal a s Mongolmi sa 9. apríla stretol v poli. V bitke pri Lehnici však boli spojencami drvivo porazení a sám Henrich v bitke padol. Víťazi vraj Batuchánovi zaslali deväť vriec s ušami svojich porazených nepriateľov.
Aj cez toto víťazstvo a vyplienenie južného Poľska sa severná armáda rozhodla radšej stiahnuť na juh. Cez Kłodzko a Moravu prenikli ustupujúci Mongoli koncom apríla k priesmykom v okolí Trenčína, ktoré prekročili a pokračovali ďalej do Uhorska, kde sa po prekročení zamrznutého Dunaja spojili s hlavnou armádou vedenou Batuchánom. Spojené mongolské vojská plienili Uhorsko až do polovice roku 1242. Ich odchod spôsobila až správa o smrti veľkého chána Ogotaja. Batuchán a ostatní velitelia po jej obdržaní sa ponáhľali na snem do hlavného mesta Karakorum, aby sa mohli zúčastniť voľby budúceho veľkého chána.
Následky Mongolských vpádov
Po nájazdoch Mongolov, ktorých hlavné vojská sa v roku 1242 začali sťahovať späť na východ, sa niektoré oblasti v strednej a východnej Európe úplne vyľudnili. Bolo vypálených mnoho významných a nespočetné množstvo menších miest a dedín. V krajinách kadiaľ Mongoli pretiahli, potom zostali lúpežné skupiny. Ďalším tragickým následkom ich nájazdov bol hladomor, pretože nemal kto zasiať úrodu. Podľa dobových správ padlo hladomoru za obeť asi toľko ľudí, koľko pri mongolských nájazdoch. Obnova krajiny trvala niekoľko rokov a poháňal ju strach z kolujúcich povestí, ktoré hovorili, že Mongoli sa sem ešte čoskoro vrátia. Ich útoky na územie Uhorska a Poľska sa v priebehu 13. storočia ešte skutočne opakovali.
Ruské kniežatstvá potom v područí Mongolov, Batuchánovej Zlatej hordy a nástupníckych tatárskych chanátov zostali až hlboko do 15. storočia.
Sauzet (Lot)
Sauzet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Exhortácia
Exhortácia (lat.) je napomenutie.
Exhortáciu zvykne napísať pápež, alebo iný vysoký cirkevný hodnostár.
Myelín
thumb|Myelinizovaný axón – obraz z [[elektrónový mikroskop|elektrónového mikroskopu. Zdroj: Electron Microscopy Facility, Trinity College, Hartford, CT]]Myelín je lipoproteín, tvoriaci obaly okolo výbežkov (axónov) nervových buniek (neurónov). Je jednou zo základných zložiek bielej hmoty mozgu a miechy a je príčinou jej bielej farby. Jeho existencia a správna distribúcia (myelinizácia) je nevyhnutnou podmienkou správneho fungovania centrálnej (CNS) i periférnej (PNS) nervovej sústavy. V CNS ho vytvárajú oligodendrocyty, v PNS Schwannove bunky.
Diekirch
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Diekirch má 6 413 obyvateľov (2011).
Graf vývoja počtu obyvateľov:
Ekonomika
V roku 2010 bola nezamestnanosť v meste Diekirch 7,96 %, čo bolo o 0.99 % viac ako luxemburský priemer.
Poruchy nervov, nervových koreňov a nervových spletí (MKCH-10)
G50 - G59: PORUCHY NERVOV, NERVOVÝCH KOREŇOV A NERVOVÝCH SPLETÍ patria do VI. kapitoly MKCH-10 - Choroby nervového systému.
Nezahŕňa:
G50 - PORUCHY TROJKLANÉHO NERVU (N. TRIGEMINUS)
G51 - PORUCHY SPÁNKOVÉHO NERVU (N. FACIALIS)
G52 - PORUCHY OSTATNÝCH HLAVOVÝCH NERVOV
G53* - PORUCHY HLAVOVÝCH NERVOV PRI CHOROBÁCH ZATRIEDENÝCH INDE
G54 - PORUCHY NERVOVÝCH KOREŇOV A SPLETÍ
G55* - KOMPRESIE NERVOVÝCH KOREŇOV A SPLETÍ PRI CHOROBÁCH ZATRIEDENÝCH INDE
platničiek (M50 - M51†) M48.-†, M53 - M54†)
G56 - MONONEUROPATIE HORNEJ KONČATINY
G57 - MONONEUROPATIE DOLNEJ KONČATINY
G59* - MONONEUROPATIA PRI CHOROBÁCH ZATRIEDENÝCH INDE
Sandro Botticelli
Sandro Botticelli, vl. menom Alessandro di Mariano di Vanni Filipepi (* 1445, Florencia, Taliansko – † 17. máj 1510, Florencia) bol taliansky maliar, jeden z vrcholných predstaviteľov renesančného výtvarného umenia.
Život a dielo
Umelec, ktorého meno nechýba ani v tom najstručnejšom prehľade svetových maliarov, sa narodil v roku 1444 alebo 1445 vo Florencii v čase, ktorý znamenal vzostup mesta k vrcholnej sláve a pozícii kultúrneho centra Talianska. Mestu vládol bohatý rod Mediciovcov, ktorý patril neskôr k Botticelliho najnadšenejším mecenášom.
Pochádzal z rodiny miestneho garbiara. Krstné meno Alessandro sa časom skrátilo na Sandro zatiaľčo meno Botticelli (t. j. Súdoček) bolo prezývkou jeho brata Giovanniho. Takmer celý život (okrem krátkych umeleckých zastavení v iných mestách) prežil v rodnom meste.
Pôvodne sa vyučil za zlatníka. O jeho umeleckých začiatkoch je málo poznatkov, no s určitosťou možno povedať, že v Botticelliho ranej tvorbe sa prejavil vplyv Filippa Lippiho, jedného z najznámejších florentských maliarov 15. storočia, ktorého žiakom sa stal ako osemnásťročný. Z obdobia asi päťročného učenia pochádza jedna z najstarších Botticelliho prác Klaňanie troch kráľov (medzi rokmi 1465 – 1467).
Rané obdobie
Po roku 1467 ukončil Botticelli učenie a okolo roku 1470 si vo Florencii založil vlastnú umeleckú dielňu. Takmer až do konca storočia patrila Botticelliho dielňa k veľmi významným vo Florencii a svojimi početnými objednávkami plnila súkromné i verejné budovy. Ako zaujímavosť vyznieva fakt, že jedným z Botticelliho žiakov sa krátko po otvorení dielne stal syn jeho niekdajšieho učiteľa Filippino Lippi.
V roku 1474 prebehlo jeho prvé umelecké pôsobenie mimo Florenciu; v januári odišiel do Pisy, kde v Katedrále Santa Maria Assunta namaľoval fresku (v roku 1583 bola zničená).
Z nasledujúceho roku pochádza Botticelliho zrejme najslávnejšie dielo z raného obdobia – obraz Klaňanie troch kráľov – určený pre kaplnku v Bazilike Santa Maria Novella.
Zrelý umelec
Do rokov 1480 – 1481 možno klásť začiatok Botticelliho výtvarných prác ako zrelého umelca. Vtedy vznikol jeho pravdepodobne najslávnejší obraz s motívom Panny Márie, Madona s Dieťaťom a piatimi anjelmi. Ako známy umelec bol zahrňovaný množstvom objednávok, čoraz častejšie pritom išlo o zákazníkov mimo Florenciu. Najvýznamnejšia z objednávok prišla v roku 1481, kedy bol na požiadanie pápeža Sixta IV. povolaný do Ríma. Tu mal spolu s maliarmi Domenicom Ghirlandaiom, Cosimom Rossellim, Lucom Signorellim a Pietrom Peruginom freskami vyzdobiť steny pápežskej kaplnky.
Potôčik (prítok Neresnice)
Potôčik (niekedy aj Močiarka) je potok na Hornom Pohroní, na území okresu Zvolen. Je to pravostranný prítok Neresnice, meria a je tokom V. rádu.
Pramení v Javorí, v podcelku Lomnianska vrchovina, na severozápadnom svahu Vysokej stráne v nadmorskej výške cca  Od prameňa tečie juhozápadným smerom, zľava priberá krátky prítok  zo západného svahu Vysokej stráne, prechodne sa stáča na západ a vstupuje do Pliešovskej kotliny. Tu pokračuje na juhozápad, preteká intravilánom obce Podzámčok a pod obcou tečie smerom na juhojuhozápad. Následne preteká lokalitou Panské konce, kde mení smer toku na západ, zľava priberá prítok z juhozápadného úpätia Petrovej zvaný Poľný potok, ešte podteká železničnú trať Zvolen – Krupina i cestu I. triedy č. 66 a juhozápadne od Podzámčoka ústi v nadmorskej výške približne  do vedľajšieho koryta Neresnice.
Sandro Botticelli
Zrelý umelec
thumb|[[Vzbura proti Mojžišovým zákonom, 1481 – 1482, freska, Sixtínska kaplnka, Vatikán]] thumb|[[Kristovo pokúšanie, 1481, freska, Sixtínska kaplnka, Vatikán]] Zásluhou spomínaných umelcov tu v období júla 1481 až mája 1482 vznikla fresková nástenná výzdoba dodnes uchvacujúca návštevníkov kaplnky. Obrazový program obsahuje cyklus biblických scén zo Starého i Nového zákona. Botticelli vytvoril tri fresky: Výjavy z Mojžišovho života, Kristovo pokúšanie, Vzbura proti Mojžišovým zákonom a sériu pápežských portrétov.
Rímsky pobyt trval do jari roku 1482. Po návrate do Florencie začalo pre umelca veľmi významné obdobie vzťahu s vládnucim florentským rodom Mediciovcov. Počas nasledujúcich desiatich rokov vytvoril viacero mytologických a alegorických obrazov, ktoré dnes tvoria kolekciu jeho najslávnejších diel. Z tohto obdobia pochádza jedno z nich, Primavera jedno z najznámejších, ale tiež najzáhadnejších a najdiskutovanejších umelcových diel. K ďalším prácam z tohto obdobia patria Pallas a kentaur, Venuša a Mars a Zrodenie Venuše.
Osemdesiate roky 15. storočia boli obdobím vzniku umelcových najkrajších oltárnych obrazov. Ešte počas rímskeho pôsobenia vznikol ďalší obraz s námetom klaňania troch kráľov (jeden z celkovo piatich autorových obrazov s touto tematikou). Do tohto obdobia spadá vznik ďalších významných diel s náboženskou tematikou; viacero Madon (napr. Madona s Dieťaťom a šiestimi anjelmi, Madona s Dieťaťom navštívená štyrmi anjelmi a šiestimi svätými, Madona na tróne medzi sv. Jánom Krstiteľom a sv. Jánom Evanjelistom, Zvestovanie), ktoré vznikali na objednávku bohatých mecenášov.
Neskoré umelecké obdobie
Začiatok Botticeliho neskorého umeleckého obdobia vymedzuje obraz Korunovácia Panny Márie so štyrmi svätými, ktorý vznikol okolo roku 1490. Po ňom nasledoval rad portrétov Panny Márie s Ježišom a anjelmi. Významnú skupinu umelcových diel predstavujú maľby s tematikou snímania Ježiša z kríža (Piety), napr. Plač nad mŕtvym Kristom (okolo roku 1490) či Oplakávanie Krista (okolo roku 1495).
Záver Botticelliho života spadá do obdobia kedy sa nielen vo Florencii stupňovali apokalyptické vízie o blížiacich sa posledných dňoch sveta. Vízie a z nich vyplývajúci strach medzi obyvateľmi stali sa živnou pôdou kazateľov, vyzývajúcich na očisťovanie sa od hriechov, márnivosti a prepychu a pripravujúcich sa na príchod tzv. Božieho štátu. Medzi najznámejších vizionárov a horlivých kazateľov patril dominikánsky mních Girolamo Savonarola, ktorý v mene príprav na nový svetský poriadok vyzýval na ničenie materiálnych prejavov: drahých šiat, nábytku či umeleckých predmetov. Jeho vplyv na obyčajných ľudí bol taký veľký, že mnohí jeho plamenným apelom podľahli. Traduje sa, že i Botticelli (silne veriaci človek), zasiahnutý neúmerným prílivom emócií, spálil niekoľko svojich obrazov, ktoré nepovažoval za duchovne bezchybné.
left|thumb|200px|[[Mystické narodenie, okolo 1500, tempera na plátne, Národná galéria, Londýn]]Náboženský fanatizmus sprevádzali vo Florencii i politické nepokoje, ktoré vyústili vo vyhnanie Mediciovcov z mesta.
Udalosti uvedeného obdobia zanechali odraz i v dielach viacerých umelcov, Botticelliho nevynímajúc. Z obdobia okolo roku 1500 pochádza jeho slávne Mystické narodenie (jediný datovaný a signovaný Botticelliho obraz), v ktorého záhlaví zanechal nápis v gréčtine považovaný za priamy doklad umelcovej reakcie na strasti tejto doby: „''Ja, Sandro, som namaľoval tento obraz koncom roku 1500 za pohrôm pre Taliansko v polovici času po čase zhodnom s jedenástou kapitolou svätého Jána, za druhej biedy v Apokalypse, pri oslobodení od diabla na tri a pol roka. Bude potom v dvanástej kapitole spútaný a uvidíme ho, ako je zvrhnutý ako na tomto obraze“''.
Nasledujúcich desať rokov, posledných v umelcovom živote, je po umeleckej stránke charakteristických duševným nepokojom. K tomu sa pridružili i choroby a slabosť. V máji roku 1510 zomrel a bol pochovaný na cintoríne neďaleko dnešného Kostola Ognissanti.
Súkromný život
Sandro Botticelli sa nikdy neoženil. Predpokladá sa, že mal veľmi blízky vzťah so ženou menom Simonetta Vespucci, ktorá mu pravdepodobne slúžila ako model obrazu Zrodenie Venuše.
Dielo
left|thumb|180px|Peklo. Spev XXXI, Obri, 1480 – 1490, ilustrácia k [[Dante Alighieri|Danteho Božskej komédii]]Sandro Botticelli spolu s Pierom della Francescom, podľa názoru znalcov umenia, zosobňuje samotnú podstatu renesancie. Botticelli bol prvý veľký renesančný umelec, ktorý naplno využil antickú mytológiu nielen ako námet – Zrodenie Venuše, Venuša bola bohyňa lásky Primavera – ale aj na to, aby jeho dielu dodala duchovný obsah. V jeho plavých dievčinách a bohyniach je odvážny závan pohanstva, bezstarostnosti ale aj odvážnej a gracióznej zmyselnosti. Botticelli však bol aj plodný autor obrazov s náboženskou tematikou.
Jeho pozornosť sa zameriavala hlavne na vyjadrenie emócií, krásy a pôvabu postáv. Tváram dával často snivý až melancholický výraz. Vynikajúco znázorňoval pohyb v každom detaile. Používal precízne línie. Bol jedných z vzorov neskorších manieristov. Nejavil záujem o problémy perspektívy a anatómie postáv. Jeho pomerne svetlá paleta zabraňuje hre svetla a tieňa. Takmer ignoruje krajinu – považuje ju len za doplnok v celkovej kompozícii.
Najväčšiu zbierku Botticelliho obrazov vlastní florentská obrazáreň Uffizi.
Botticeliho kresby
Okrem maliarskych prác zanechal Botticelli i niekoľko kresieb vo forme štúdií, svedčiacich o vysokej kvalite maliarových schopností. Je známe, že umelec zostavil zbierku kresieb svojich kompozícií a postáv, aby mal zásobu motívov pre neskoršie obrazové výtvory.
Medzi rokmi 1480 – 1500 vytvoril Botticelli cyklus kresieb – ilustrácií Danteho Božskej komédie. Kresby však ostali nedokončené a niektoré sa časom stratili.
IC 10
IC 10 je trpasličia nepravidelná galaxia v súhvezdí Kasiopeja patriaca do Miestnej skupiny galaxií. Bola objavená Lewisom Swiftom v roku 1889.
Asterixove dobrodružstvá
Asterixove komiksy boli preložené do veľa jazykov vrátane rôznych nárečí, latinčiny a starogréčtiny. Je to najobľúbenejší francúzsky komiks.
Zhrnutie
Príbehy sa odohrávajú okolo roku 50 pred Kristom vo vymyslenej dedinke v Galii. Táto dedina je jediná, ktorú si dovtedy nepodmanil Julius Caesar a jeho rímske légie.
Obyvatelia dediny získavajú nadľudskú silu pitím čarovného nápoja, ktorý im varí ich druid Panoramix.
Väčšina príbehov sa točí okolo Rímskych pokusov získať čarovný nápoj a snažia sa s Galmi rôznymi spôsobmi vybabrať. Tieto pokusy vždy zmarí Asterix a jeho najlepší priateľ Obelix.
V blízkosti Paríža (cca 35 km na sever) sa nachádza zábavný park Asterix.
Filmová séria
Ak nie uvedené inak, je film animovaný
Svinica (vrch)
Svinica je vrch vo Vysokých Tatrách na hranici Slovenska a Poľska. Má dva vrcholy severozápadný  a juhovýchodný.
Poloha
Monumentálny a veľmi nápadný vrchol v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier nachádzajúci sa medzi vrcholmi Beskyd a Valentková. K východu - smerom do Poľska - vybieha z masívu mohutná rázsocha s vrcholmi ako je Kozi Wierch, Granaty, Wielka Buczynowa Turnia a ďalšie. Na tomto hrebeni je snáď najnáročnejšia turistická trasa v celých Vysokých Tatrách - známa Orla Perć. Svinica je výrazný vrchol so suťovými svahmi, ktorej tvar najlepšie vynikne pri pohľade z hornej časti Tomanovskej doliny v Západných Tatrách.
Výstupy
Výstup na Svinicu nie je ľahký. V ranných turistických dobách pokusy o jeho zdolanie končievali na nižšom vrchole. Neúnavne sa pokúšal o výstup na vyšší vrchol ľvovský kňaz a prírodovedec Eugen Janota. Na najvyšší vrchol vystúpil 22. júla 1867. Spoločnosť mu robili Bronisław Gustawiecz, Stanisław Librowski, horský vodca Maciej Sieczka a neznámy nosič. Reálne však ako prvý na vrchol vystúpil horský vodca Maciej Sieczka. Stalo sa tak počas oddychu jeho klientov. Po výstupe Maciej Sieczka sa vrátil k spoločníkom a vyviedol ich na vrchol Svinice. Zo Svinice je veľmi dobrý výhľad na okolité štíty. Tovarišstvo tatranské vybudovalo v roku 1885 na vrchol turistický chodník, ktorý vedie cez Svinické sedlo. Kritické úseky boli zabezpečené umelými pomôckami. V roku 1889 bol na Svinicu postavený chodník z opačnej strany, zo sedla Zawrat. Pod sedlom stála v rokoch 18901924 turistická útulňa.
Turistika
Najlepším východiskom na túru je poľské Zakopané. Świnica je dostupná z Kasprovho vrchu, cez Ľaliové sedlo, Svinické sedlo alebo cez Zawrat z Doliny Pięciu Stawów Polskich alebo z Doliny Gąsienicowej.
IC 1613
náhľad|IC 1613
IC 1613 je trpasličia nepravidelná galaxia v súhvezdí Veľryba.
Petrova Ves
Petrova Ves je obec na Slovensku v okrese Skalica.
Tommy Hansen
Životopis a kariéra
Filip Trojovský vyštudoval odbor Telesná výchova a šport na Fakulte športových štúdií Masarykovej univerzity v Brne, kde v roku 2005 získal akademický titul bakalár (Bc.). V roku 2005 vyhral Czech Open v Sanshou a Majstrovstvá Európy v kick-boxe. Zúčastnil sa prvej série reality show Big Brother v televízii Nova a skončil na 3. mieste.
Petrova Ves
Polohopis
Obec leží v západnej časti Slovenska v malej kotline otvorenej západným smerom do Dolnomoravského úvalu k susednému mestu Gbely a rieke Morave. Z ostatných strán ju obklopujú nevysoké pahorky Chvojnickej pahorkatiny, ktoré na severovýchode a východe prechádzajú do kopcov okolo Unína a Holíča. V okolí Petrovej Vsi sa nachádzajú obce Unín, Radimov, Letničie, Smolinské a mestá Gbely, Holíč, Šaštín-Stráže.
Tommy Hansen
Životopis a kariéra
Pod menom Tommy Hansen účinkoval v pornografických filmoch s gay tematikou, hlavne pod hlavičkou firmy Bel Ami. Jeho filmy z tých čias sa stali veľmi populárnymi tak na českej, ako aj na svetovej gay scéne. V roku 2005 účinkoval v televíznej reklame natočenej pre bavorskú mliekáreň Müller. Po zverejnení minulosti Filipa Trojovského v nemeckých médiách bola reklama stiahnutá.
Externé odkazy
Oficiálne stránky Filipa Trojovského (po česky)
Petrova Ves
Dejiny
Traduje sa, že v roku 1093 prišiel do petroveského údolia Peter Varády, uhorský šľachtic, a nazval tam nachádzajúcu sa osadu podľa seba Petrovou Vsou, maďarsky Peterlak, latinsky Petrovilla, nemecky Petersdorf.
Po Varádyovcoch pripadla obec zemanom z rodu Báršoni, Farkaš, Thebery a Boltizár. Od roku 1390 obec Petrova Ves patrila Stiborovi z Beckova. O dva roky neskôr pripadla Coborovcom, majiteľom holíčskeho panstva. V roku 1736 prevzali holíčske panstvo aj s Petrovou Vsou Habsburgovci, ktorým patrila až do zrušenia poddanstva, resp. majetky v nej až do roku 1918.
Exil
Exil je nútené zdržovanie sa v cudzine, vyhnanstvo.
Sauropodomorphy
Sauropodomorphy alebo sauropódomorfy alebo veľjaštery (lat. Sauropodomorpha) je jedna z dvoch podskupín plazopanvových dinosaurov (Saurischia), ktorá sa zjavila začiatkom vrchného triasu (pred približne 230 miliónmi rokov) a pretrvala do samotného konca druhohôr. Všetko to boli bylinožravé dinosaury s malou hlavou, dlhým krkom a tendenciou k zväčšenému pazúru na palci predných končatín. Okrem primitívnych foriem rozoznávame dve podskupiny – Sauropoda (vrchný trias až vrchná krieda) a Prosauropoda (vrchný trias až spodná jura).
Vývoj
Prvé sauropodomorphy (napr. Thecodontosaurus), ktoré sa vyskytovali od obdobia pred 230 mil.r. (samý začiatok vrchného triasu) až do konca obdobia triasu, boli malé a štíhle zvieratá, behajúce po zadných končatinách. V mnohých anatomických smeroch ako aj výzorom pripomínali prvotné dravé dinosaury, napríklad rody Eoraptor, Staurikosaurus alebo Guaibasaurus, ktoré stáli na prahu druhej hlavnej skupiny plazopanvových dinosaurov – Theropoda.
Vyspelejšie sauropodomorphy sa však od sesterskej skupiny Theropoda začali čoraz viac vzďaľovať. Prešli na štvornohý spôsob života a začali sa im zväčšovať telesné rozmery. Vývojová vetva Sauropodomoprha sa rozdelila na dva hlavné prúdy, Sauropoda a Prosauropoda (napr. Plateosaurus, Massospondylus), ktorých zástupcovia dosahovali dĺžku aj cez desať metrov a niekedy bývali ťažší než slon. Obe skupiny si však zachovali niekoľko archaických foriem (Anchisaurus medzi sauropódmi, napríklad), mali hrabavé predné končatiny a spolunažívali až do konca spodnej jury.
Od začiatku strednej jury existovali už len sauropódy, ktoré sesterskú skupinu Prosauropoda plne nahradili. Začali tiež dorastať do väčších veľkostí, s dĺžkou často v rozmedzí 14 až 18 metrov. Objavili sa tiež prvé ozrutné sauropody. Stopy nájdené v Maroku ("Breviparopus") svedčia o gigantickom druhu, snáď dosahujúcom dĺžku až okolo 50 metrov! Počas vrchnej jury dosiahli sauropody svoj vrchol. Veľmi hojné, ako do počtu jedincov, tak do počtu druhov, boli stádoví zástupcovia Diplodocidae, ktorí spásali nízku vegetáciu. Počas spodnej kriedy však už Diplodocidae nemala prakticky žiaden význam alebo vymrela. Sauropody síce neboli také početné ako predtým, stále však tvorili veľmi dôležitú zložku fauny. Prežili napríklad zástupcovia Brachiosauridae, v hojných počtoch sa vyskytovali zástupcovia príbuznej skupiny Titanosauria, ktorí si vytvorili ozrutných zástupcov. Ďalšou pomerne úspešnou skupinou boli Rebbachisauridae.
Vrchná krieda bola ťažkou ranou pre sauropody. Zo všetkých skupín dokázateľne prežili len zástupcovia Titanosauria, pričom dominantné veľké bylinožravce boli hadrosaury. Titanosauria sa však vyskytovala v niektorých oblastiach pomerne hojne (Európa, Južná Amerika). Na druhej strane, v Severnej Amerike sa im veľmi nedarilo.
Spôsob života
Zástupcovia Sauropodomorpha boli väčšinou stádové živočíchy. Dôkazy o živote v stádach nám poskytujú skamenené stopy alebo nálezy celých čried (Plateosaurus). Rovnako tiež poznáme nálezy hniezdnych kolónií, doložených najmä u kriedových zástupcov Titanosauria. Či mladé sauropody naozaj žili prvé roky svojho života osamote, ako sa uvádza v dokumentárnom seriály Prechádzky s Dinosaurami, nie je isté.
Potrava
thumb|180px|right|Mnohé sauropody boli schopné vztýčiť sa na zadné končatiny.Dinosaury zo skupiny Sauropodomorpha mali vďaka dlhému krku schopnosť spásať z jedného miesta širokú škálu rastlinstva. Rastlinnú potravu, na rozdiel od zástupcov Ornithischia, nežuvali ale celé sústo prehltli. To bolo rozomleté až v žalúdku kameňmi, ktoré tieto zvieratá hltali. Skoré formy, z konca triasu a začiatku jury, žili v polopúštnych podmienkach, no vedeli sa s nimi dobre vysporiadať. Ich predné končatiny používali na vyhrabávanie korienkov rastlín (mnohé formy mali dokonca vyvinuté veľké pazúry – Anchisaurus, Plateosaurus), no na rozdiel od iných vtedajších bylinožravcov (Dicynodontia alebo Aetosauria), boli schopní spásať vysoké časti rastlín. Výhodou boli aj veľké rozmery, ktoré mohli dosiahnuť najmä vďaka vyspelej stavbe tela dinosaurov s nohami úplne pod telom. Veľkosť mala za následok veľkú rozľahlosť tráviacej sústavy, takže málo výživnú rastlinnú potravu strávili rané sauropodomorfy oveľa lepšie ako po ich boku žijúce rynchosaury a dycinodonty. Keď si nevystačili s dlhým krkom, postavili sa na zadné končatiny.
Sauropody zo strednej jury a neskorších období však boli na spásanie rastlín v pozícii na zadných končatinách zväčša priveľké. Ich srdce by totiž nedokázalo pumpovať krv do hlavy dlhú dobu cez v kolmej pozícii postavený krk. Mnohé formy sa preto špecializovali na spásanie nízkej vegetácie, no v prípade nutnosti mohli použiť masu svojho tela a vyvaliť ľubovoľný strom. Iné sauropody nosili krk relatívne vztýčený, dvíhajúci sa od pliec v uhle 40 až 50 stupňov (Brachiosauridae), prípadne boli nenáročný konzumenti strednej vegetácie (Camarasauridae).
Systematika
Sauropodomorpha tvorí spolu s Theropoda jednu z dvoch hlavných podskupín dinosaurov – Saurischia. S pribúdaním vedomostí o primitívnych sauropodoch, menovite vďaka objavu rodu Antetonitrus, sa ukázalo, že viaceré dinosaury v minulosti považované za klasické prosauropody (Anchisaurus, Melanorosaurus, Blikanasaurus) boli v skutočnosti buď bazálne Sauropodiformes alebo priamo sauropody.
Zjednodušený systém taxónu Sauropodomorpha vyzerá takto (stav okolo roku 2010):
Sauropodomorpha:
Prosauropoda
Prosauropoda bola skupina dinosaurov vyskytujúca sa koncom triasu a začiatkom jury. Za prosauropody boli pôvodne považované všetky triasové sauropodomorfy. Podľa niektorých názorov primitívne formy ako Thecodontosaurus alebo Saturnalia ostali pred bránami ako Sauropoda tak i Prosauropoda, kým iné rody boli preradené do Sauropoda (napr. Melanorosaurus). Skupinu Prosauropoda tak momentálne tvorí niekoľko blízko príbuzných alebo bližšie nezaradených rodov. Z čeľadí v Prosauropoda zostali už takmer len Plateosauridae (napr. rod Plateosaurus) a Massospondylidae (napr. rod Massospondylus).
Sauropoda
Sauropoda bola veľmi úspešná skupina dinosaurov. Zjavila sa koncom triasu a pretrvala až do samého koncu éry dinosaurov. Podobne ako Prosauropoda, aj v prípade sauropodov išlo o veľké dlhokrké bylinožravce s malou hlavou. Sauropody boli v priebehu evolúcie čoraz viac špecializované, pričom v priemere dosahovali oveľa väčších rozmerov než prosauropody.
Mat
Mat môže byť:
MAT môže byť:
Schránkovce
Schránkovce (lat. Conchifera) sú mäkkýše, ktorých telo nie je kryté kutikulou, ale je chránené jednodielnou alebo dvojdielnou schránkou, ktorá je produktom epidermy, presnejšie plášťa. Inak ju však s telom spájajú len svalové úpony. Schránka sa skladá z troch vrstiev:
Za fylogeneticky východiskový typ sa považuje jednodielna, jemne zahnutá rúrovitá schránka, mierne sa rozširujúca na tú stranu, kde z nej vystupovala noha, resp. ramená mäkkýša. Sekundárne dochádza k postupnému zavinutiu schránky do závitov a až terciálne k „preklopeniu“ vinutia na pravú alebo ľavú stranu, čiže k laterálnej torzii (ulitníky). (Obdobný proces, ale bez laterálnej torzie, pozorujeme pri fylogenéze schránky u hlavonožcov.)
Tráviaca sústava
Tráviaca sústava sa začína ústami s radulou, strúhadlovitým jazýčkom. Radula môže druhotne zaniknúť (Bivalvia), alebo je spolu s rohovinovou subradulárnou platničkou premenená na útvar podobný zobáku papagája (Cephalopoda). V ústnej dutine sú slinné žľazy, s často veľmi kyslým sekrétom, ktorý môže obsahovať aj H2SO4. U dravých druhov, ktoré sa živia inými mäkkýšmi, slúži na rozpustenie ich schránok. Nasleduje hltan (pharynx), pažerák (oesophagus), endodermálny žalúdok (ventriculus) a črevo (ileum), ktoré kľukato prebieha telom – u ulitníkov vstupuje i do ulity. Vnútornú plochu čreva zväčšuje tzv. záves – typhlosolis. Anus v dôsledku dorsálnej flexie nemá už nikdy terminálnu polohu (výnimkou je veľmi starobylá a nepočetná skupina Monoplacophora). Súčasťou tráviacej sústavy je aj hepatopankreas. Okrem sekrécie pôsobí ako zásobný orgán (ukladajú sa v ňom tuky a glykogén) a prebieha v ňom aj resorbcia strávenej potravy. U niektorých bylinožravých druhov sa pri žalúdku nachádza zvláštna žľaza – tzv. bielkovinový kryštáľ, je to bielkovinová tyčinka v žľaznatom vačku. Produkuje tráviace enzýmy.
Nervová sústava
Nervová sústava je veľmi špecializovaná rebríčková, nazývame ju už gangliová. Niekedy je veľmi rozvinutá (Cephalopoda). Okrem hlavného cerebrálneho ganglia v tele vznikajú 2 – 5 párov periférnych ganglií, ktoré inervujú nohu, žiabre a ďalšie orgány (Gastropoda a Bivalvia). Schránkovce už majú širšiu škálu receptorov – statocystu (v nohe), 1 – 2 páry tykadiel a oči, ktoré môžu byť ploché, jamkové, ale i komorové. U vodných skupín pozorujeme lupeňovité senzorické prívesky – osphradiá (stavbou sa podobajú žiabram). Lastúrniky môžu mať na okraji plášťa aj senzorické tykadielka – rhopálie.
Obehová sústava
Obehová sústava je otvorená, u hlavonožcov už polouzavretá. Hemolymfa obsahuje hemoglobín alebo hemocyanín (obsahuje meď). Väčšia časť dýchacích plynov je však v hemolymfe transportovaná obyčajným fyzikálnym rozpustením. Dýchacími orgánmi sú lupienkovité až vláskovité žiabre (nazývané ktenídiá), umiestnené v blízkosti anusu alebo po bokoch plášťa. U lastúrnikov žiabrové lupienky druhotne strácajú dýchaciu funkciu a menia sa na filtračný aparát na získavanie planktónnej potravy. Dýchaciu funkciu preberá prekrvený plášť. U pľúcnatých ulitníkov na dýchanie slúži prekrvená výstelka pľúcneho vaku, ktorý vzniká z časti plášťovej dutiny. Na dýchaní sa vždy významne podieľa aj povrch tela, ktorý je vďaka slizovým žľazám stále vlhký.
Systematika
podkmeň schránkovce (Conchifera):
Sedmohradské veľkokniežatstvo
thumb|Znak sedmohradského veľkokniežatstva Sedmohradské veľkokniežatstvo ( Großfürstentum Siebenbürgen) bola jedna z rakúskych korunných krajín.
Dejiny
Vzniklo 2. novembra 1765, kedy cisárovná Mária Terézia ako uhorská panovníčka povýšila doterajšie Sedmohradské kniežatstvo na veľkokniežatstvo. Tento formálny štatút si Sedmohradsko podržalo až do roku 1848. V máji 1784 bola vyhlásená nemčina za jediný úradný a vyučovací jazyk v Uhorsku a Sedmohradsku. To sa ale nepodarilo uviesť do praxe.
Počas revolúcie v roku 1848 spísali 15. mája 1848 tunajší Rumuni petíciu, ktorou požadovali zrovnoprávnenie. Tejto požiadavke však nebolo vyhovené, naopak bol pod uhorským nátlakom prijatý zákon vyhlasujúci plné spojenie Sedmohradska s Uhorskom. Tento zákon však nakoniec nebol realizovaný a rakúska ríšska ústava zo 4. marca 1849 Sedmohradsko a Uhorsko opäť plne oddelila, pričom Sedmohradsko a Uhorsko prišli o svoje samosprávne inštitúcie.
Októbrovým diplomom bola roku 1860 obnovená autonómia oboch korunných krajín, ale Sedmohradsko prišlo o zvyšok Partie a zmenšilo sa tým na 57 243 km². 1. júla 1863 zvolal cisár František Jozef I. do Sibiu sedmohradský snem na ktorom došlo k zrovnoprávneniu Rumunov.
Po Rakúsko-uhorskom vyrovnaní v roku 1867 sa Sedmohradské veľkokniežatstvo stalo časťou Zalitavska v rámci ktorého bolo znovu začlenené do Uhorska a spolu so zrušením jeho krajinských inštitúcií prestalo 20. júna 1867 existovať ako územná jednotka. Zákonom z roku 1868 potom boli zrušené všetky privilégiá sedmohradského veľkokniežatstva, jeho územie novo rozdelené na 15 žúp a od 90. rokov 19. storočia započala maďarizácia.
Husitstvo
Husiti sami seba nazývali věrnými (tj. správně věřícimi) Čechy, alebo božími bojovníki. Označenie husiti bolo pôvodne chápané pejoratívne, používali ho ich protivníci, ktorí ich považovali za kacírov. Neskôr sa ujalo v neutrálnom význame, vedľa označenia kališníci či utrakvisti.
Za husitskej revolúcie existovali tri hlavné prúdy: radikálni táboriti, centristickí orebiti, po Žižkovej smrti nazývaní sirotkovia, a umiernení pražania.
Kostnický koncil a počiatky husitstva
Zatknutie Jana Husa v Kostnici (1414) vyvolalo v českých krajinách veľké napätie a stavy volali po tom, aby cisár Žigmund Luxemburský Husa prepustil. Po Husovej smrti na Kostnickom koncile 6. júla 1415 začali otvorené nepokoje, najmä proti kléru a rehoľníkom, takže dokonca aj arcibiskup musel utiecť. Kráľ Václav IV., vedený aj svojím odporom voči Žigmundovi, rovnako ako svojou manželkou, naklonenou Husovým priaznivcom, túto revoltu podporoval. Pápež Martin V. ešte ako kardinál, sa zasadzoval o boj proti názorom, ktoré koncil odsúdil, potreboval však k tomu spoluprácu kráľa Václava. Roku 1418 získava Žigmund svojho brata Václava na stranu koncilu, pretože náboženská vojna bola na spadnutie. Vodcovia husitského hnutia a vojenskí velitelia museli opustiť krajinu a katolícki kňazi boli dosadení späť na svoje miesta.
Najmä po smrti kráľa Václava v roku 1419 dochádzalo v krajine k najrôznejším stretom. Defenestrácia cisárovi verných konšelov a radných z okien pražskej novomestskej radnice a sústreďovanie husitov v mestách aj v horských oblastiach boli začiatkom husitskej revolúcie a vojen, ktoré ju nasledovali. V roku 1420 husiti stanovili svoj program v takzvaných Štyroch pražských artikulách. V tom istom roku založili mesto Tábor, ktoré sa potom stalo centrom husitskej revolúcie. g
Husitské vojny
Na udalosti v českých krajinách reagoval Žigmund, právoplatný dedič českého trónu, od roku 1420 až do roku 1431 piatimi križiackymi výpravami. Všetky boli porazené. Husitské vojská viedol najskôr legendárny a nikdy neporazený Jan Žižka z Trocnova. Po ňom prevzal vedenie husitských vojsk Prokop Holý. Ani husiti sa však nevyhli vnútorným rozporom a rozdelili sa na radikálne krídlo (Táboriti s extrémnou pikartskou skupinou a Sirotkovia), ktoré odmietalo akýkoľvek kompromis, presadzovalo obrátenie všetkých obyvateľov Krajín koruny českej ku štyrom artikulám a pokračovanie v bojoch s okolitými katolíckymi krajinami, a umiernených kališníkov, ktorým išlo o dohodu s cisárom a cirkvou a o ukončenie vojny. To sa nakoniec prejavilo v rozhodujúcom období, pri vyjednávaní s Bazilejským koncilom.
Rokovanie s Bazilejským koncilom
Bazilejský koncil pozval českého vyslanca a diskutoval s ním zvlášť o Štyroch pražských artikulách (10. januára 1432). Nedošlo však k žiadnej dohode. Po ďalších rokovaniach boli nakoniec 30. novembra 1433 v Prahe prijaté tzv. Pražské kompaktáty. Táto dohoda zaručovala prijímanie pod obidvomi spôsobmi tým, kto chcú, no súčasne s vyrozumením, že Kristus je prítomný pod každým zo spôsobov. Slobodné hlásanie slova bolo dovolené pod istými podmienkami – cirkev mala schvaľovať a umiestňovať kňazov, tak mala byť zachovaná autorita biskupa. Článok týkajúci sa svetskej moci kňazov však obsiahnutý nebol.
Koniec husitstva
Spory medzi táboritmi a umiernenými kališníkmi nakoniec viedli k bitke pri Lipanoch, v ktorej 30. mája 1434 sa proti sebe postavili spojené sily Táboritov a Sirotkov na strane jednej a katolíkov a umiernených kališníkov na strane druhej. Bitka skončila zdrvujúcim víťazstvom umiernenej strany a definitívnym zničením radikálnych poľných vojsk. Vodca táboritov Prokop Holý v bitke padol. Po porážke Prokopa Holého v bitke pri Lipanoch a rozpade radikálnych husitských vojsk sa so zostávajúcimi vernými postavil do čela odboja proti Žigmundovi Luxemburskému Jan Roháč z Dubé. Jeho hrad Sión bol následne obliehaný a 6. septembra 1437 dobytý uhorskými vojskami. Jan Roháč z Dubé bol zajatý a spolu so svojou družinou 53 verných o tri dni neskôr v Prahe popravený. Hlavným veliteľom sirotských poľných vojsk sa potom stal Ján Čapek zo Sán ale s podstatnou časťou svojej jazdy unikol do Kolína a neskôr priznal porážku. Po väčšinu času sa potom zdržiaval mimo územia Čiech. Po porážke husitského hnutia v bitke pri Lipanoch, vojenské oddiely zložené z bývalých husitských bojovníkov pokračovali vo svojej činnosti na území dnešného Slovenska, pod menom Bratríci.
Výsledok bitky znamenal koniec vplyvu táboritov na dianie v Čechách. Stavovský snem zasadajúci v Jihlave roku 1436 prijal kompaktáty a tak bolo docielené zmierenie medzi Čechmi a Rímom s celou západnou cirkvou. Cisár Žigmund získal konečne českú korunu. Stavy potom v Prahe odmietli Wicliffovu náuku o poslednej večeri ako herézu v roku 1444. Väčšina táboritov prešla na stranu kališníkov, zvyšok vytvoril Jednotu bratskú.
Plateosaurus
Plateosaurus bol veľký a mohutný bylinožravý prosauropod. Žil pred 215 až 205 miliónmi rokov.
Pozostatky
Tento z mnohých viac či menej kompletných kostier (vyše 100) a viacerých druhov známy dinosaurus patril medzi najhojnejšie dinosaury svojho času (podčiarkuje to aj rozšírenie nálezov jeho pozostatkov v Nemecku, Švajčiarsku, Anglicku, Švédsku, Grónsku a Francúzsku). Ide o prvého dinosaura, o ktorom vieme, že žil v čriedách, v ktorých pravdepodobne neustále migroval za potravou.
Znaky
250px|left|thumb|Rekonštrukcia plateosaura v postavení na zadných končatinách. Plateosaurus disponoval dlhým krkom a chvostom, podobne ako iné vyspelé prosauropody. Zo sudovitého trupu mu vyrastali dlhé zadné končatiny, dvakrát také dlhé ako predné, ktoré boli síce krátke, no silné. Z piatich prstov predných končatín bol najväčší palec, kým krajné dva prsty zakrpateli. Na prvých troch prstoch boli veľké zahnuté pazúry, ktorými sa bránil a vyhrabával podzemné časti rastlín. Bol zrejme schopný bipédnej (dvojnohej) chôdze, pričom sa bežne dokázal vztýčiť na zadné končatiny počas spásania horných vetiev stromov.
Veľkosť
Rast tela zástupcov rodu Plateosaurus podľa najnovších štúdií do značnej miery závisel od vonkajších podmienok. Niektoré prestali rásť už po dosiahnutí dĺžky. (najmenšie známe exempláre), kým iné dosahovali viac než dvojnásobnú veľkosť s váhou okolo štyroch až piatich ton. takýto typ rastu, hoci je typický pre plazy, nemusí znamenať, že plateosaury mali metabolizmus plazieho typu (ako argumentuje napr. Gregory Paul ).
Použitá literatúra
Sander, P. M. & N. Klein. 2005. Developmental plasticity in the life history of a prosauropod dinosaur. Science 310(5755):1800-1802.
USS South Dakota (BB-57)
USS South Dakota (BB-57) bola americká bojová loď triedy South Dakota, ktorá sa zúčastnila bojov druhej svetovej vojny. Loď mala tri ďalšie sesterské lode USS Indiana, USS Massachusetts, USS Alabama. Loď sa zúčastnila námornej bitky pri Guadalcanale, poškodenie jej však zabránilo sa do boja výraznejšie zapojiť.
Stavba
USS South Dakota bola stavaná v lodeniciach Camden v New Jersey, kde bol 5. júla 1939 položený kýl. Loď bola spustená na vodu 7. júna 1941, dokončená a uvedená do služby 20. marca 1942.
Pohon a pancierovanie
náhľad|vľavo|1. júl 1944 Pohonná jednotka pozostávala z ôsmich kotlov Babcock&Wilcox a štyroch vysokotlakových turbín General Electric, ktoré dodávali lodi výkon až 130 000 ks pri plavbe vpred a 32 000 ks pri spätnom chode. Maximálna dosiahnutá rýchlosť v roku 1941 bola 27,8 uzla, ale s opotrebením agregátu klesla na konečných 27 uzlov. Pri ekonomickej rýchlosti 15 uzlov bol dosah lodi 17 000 námorných míľ (31 484 km).
Hlavnú palubu chránili až tri pásy panciera, hlavný (vrchný) bol hrubý 38 mm a na ňom malo dôjsť k explózii delostreleckého granátu, alebo bomby, druhý bol hrubý 127 mm (na niektorých miestach aj 146 mm) a mal zabrániť prieniku črepín a explózie do vnútorných častí. Tretí pás hrubý 32 mm mal zachytiť prípadné črepiny, ktoré prenikli i druhým pásom a zároveň chránil aj najdôležitejšie časti lode. Bočný pancier dosahoval hrúbku 309,8 mm. Pancier pri delostreleckých vežiach a skladoch munície bol hrubý 439 mm. Samotné delostrelecké veže boli chránené rôzne: čelo veže - 457 mm, boky 241 mm, zadok 304 mm a strop 184 mm. Veliteľskú vežu chránil pancier hrúbky 406 mm. Tento typ pancierovania bol jeden z najlepších na bojových lodiach.