cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Architektúra začiatku 20. storočia
Moderná architektúra
Okolo roku 1932 odcestovalo do Spojených štátov veľa významných nemeckých a rakúskych architektov. Boli im tam totiž poskytnuté oveľa väčšie finančné prostriedky ako v Európe. Walter Gropius, Mies van der Rohe a Marcel Breuer sa stali zvrchovanými tvorcami svetovej architektúry, v ktorej prevládalo železo, betón a sklo. Zdôrazňovalo sa v nej predovšetkým dokonalé technické vybavenie. Krása mala vzísť z konštrukcie a danej funkcie stavby.
Severania Sven Markelius, Eliel Saarinen a Alvar Aalto oživili túto racionálnu a často aj jednotvárnu architektúru novými impulzmi. V taliansku patrí Gio Ponti k architektom, ktorí sa nezľaknú odvážnych riešení. Skupina brazílskych architektov s Niemayerom a Costou, sa nechala inšpirovať Le Corbusierovými princípmi a začala stavať veľké budovy s prelamovanými priečeliami.
Martin Burlas
Martin Burlas (* 23. október 1955, Bratislava) je slovenský hudobný skladateľ.
Popri štúdiu na gymnáziu navštevoval v rokoch 19711975 súkromné hodiny klavíra u Márie Masarikovej a kompozície u Juraja Hatríka. V rokoch 19751980 študoval kompozíciu na VŠMU u Jána Cikkera. Po absolvovaní pracoval šesť rokov ako hudobný režisér vo vydavateľstve Opus a sedem rokov ako hudobný režisér Slovenského rozhlasu. V roku 1986 založil hudobný súbor Mathews, neskôr Maťkovia. Bol členom zoskupení Veni Ensemble, Sleepy Motion, Vitebsk Broken s Petrom Machajdíkom, Bezmocná hŕstka, spolu s Ľubomírom Burgrom, Zuzanou Piussi a Danielom Salontayom založil skupinu Dogma. V roku 2000 založil spolu s Ľubom Burgrom, Inge Hrubaničovou, Máriusom Kopcsayom a Monikou Čertezni Združenie Pre súčasnú operu.
Spolu s Danielom Matejom a Jánom Boleslavom Kladivom je členom tria pre súčasnú hudbu OVER4tea.
Juvigny-sur-Orne
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kechnec
Kechnec je obec na Slovensku v Košickom kraji v okrese Košice-okolie.
Polohopis
Obec sa nachádza v južnej časti okresu Košice-okolie, približne 20 kilometrov južne od Košíc, dva kilometre od maďarskej štátnej hranice na ceste I/68 Milhosť-Tornyosnémeti. So susednou Seňou, s ktorou tvorí spoločný intrvilán, bola v rokoch 1964 až 1990 spojená aj administratívne - do roku 1986 ako Hraničná pri Hornáde, v rokoch 1986 až 1990 ako Seňa.
Dejiny
Archeologické nálezy z okolia Kechneca potvrdzujú, že prvé osídlenie tohto územia bolo už v paleolite. Prvá písomná zmienka o obci je však mladšia - z roku 1220, keď sa obec spomína pod názvom Felnemet, teda Vyšné Nemce. Na majetkoch panovníka pri dolnom toku Hornádu, ku ktorému patrilo aj územie Kechneca sa na prelome 12. a 13. storočia usadili nemeckí kolonisti. Odtiaľ pravdepodobne pochádza aj prvý historicky doložený názov obce Felnemet. Susedné obce, ktoré dnes ležia v Maďarsku majú podobné názvy - Tornyosnémeti a Hidasnémeti.
V roku 1338 kráľ Žigmund Luxemburský daroval Kechnec za vernosť a vojenské zásluhy županovi Petrovi z neďalekého Perína. V darovacej listine sa obec spomína pod názvom Felnemethy alio domine Kemnech. V nasledujúcich storočiach sa názov obce menil len čiastočne - v roku 1560 Kenyhecz Nempty a až v 17. storočí sa ustálil na Kenyhecz, ktorý sa používal až do roku 1920. V uhorskom geografickom lexikóne z roku 1851 sa obec spomína ako maďarsko-slovenská s 579 obyvateľmi. Štatistika z roku 1910 vykazovala v Kechneci 473 obyvateľov, z toho bolo 425 Maďarov, 39 Slovákov, 8 Nemcov a 1 Róm.
V roku 1918 de facto a v roku 1920 i de iure obec pripadla Česko-Slovensku a jej názov Kenyhecz bol poslovenčený do formy Keňhec. V období rokov 1938 až 1945 bol Kechcnec súčasťou horthyovského Maďarska, no po druhej svetovej vojne opätovne pripadol ČSR. V roku 1945 sa názov obce upravil na Kehnec a v roku 1948 do dnešnej podoby.
V období rokov 1964 až 1986 bol Kechnec súčasťou umelo vytvorenej obce Hraničná pri Hornáde, v ktorej boli zoskupené tri obce - okrem Kechneca ešte Milhosť a Seňa. V roku 1986 sa obec osamostatnením Milhosti rozpadla a Seňa s Kechnecom tvorili obec Seňa. V roku 1990 sa obec Kechnec osamostatnila, čím sa administratívne hranice obcí v okolí dostali do stavu spred roka 1964.
Obyvateľstvo
Podľa sčítania obyvateľov z roku 2001 žilo v Kechneci 876 obyvateľov, z toho bolo 731 (83,5%) slovenskej, 133 (15%) maďarskej a 1 rómskej národnosti.
Život Briana
Život Briana (v origináli Life of Brian) je britská filmová komédia, ktorú v roku 1979 natočil Terry Jones so skupinou Monty Python. Rozpráva o Brianovi, ktorý sa narodil v rovnakom čase ako Ježiš, len trochu ďalej v tej istej ulici. Celý život mu strpčuje zámena s mesiášom.
Film sa často vníma ako paródia organizovaných náboženstiev a politických prejavov. Vďaka svojmu kontroverznému prístupu k téme náboženstva sa stal terčom kritiky mnohých náboženských hnutí. Napriek tomu film dodnes získava rôzne ocenenia – už niekoľkokrát bol vyhlásený za najlepšiu komédiu všetkých čias, napríklad britským denníkom The Guardian.
Žabia dolina
Žabia dolina môže byť:
Štvrtá francúzska republika
Štvrtá francúzska republika je obdobie dejín Francúzska od 21. októbra 1946 do 4. októbra 1958.
Štvrtá republika dokázala previesť Francúzsko mnohými politickými, sociálnymi i zahraničnopolitickými krízami, začala proces integrácie Európy a francúzsko-nemeckého uzmierovania. Rekonštrukcia krajiny po vojne prebehla rýchlo a demografická krivka stúpala rýchlejšie než kedykoľvek predtým v dejinách Francúzska. Ale nestabilita a slabosť režimu, jeho neschopnosť prijímať zásadné rozhodnutia a presadiť jasný náhľad na problémy ju odsúdili k zániku vo chvíli, keď musela čeliť alžírskej kríze.
Situácia vo Francúzsku po oslobodení Paríža
Dočasné riešenia, ktoré nasledovali po oslobodení Paríža 25. augusta 1944, ukončila voľba Rady republiky a prezidenta, ktorým sa stal socialista Vincent Auriol. Vláda, ktorá bola zostavená Paulom Ramadierom, ostala v duchu tzv. tripartizmu, čo znamenalo spoluprácu koalície komunistov, socialistov a ľudových republikánov. Komunisti sa však proti takejto forme politiky búrili, čo bola príležitosť pre predsedu Rady republiky na odvolanie ich ministrov dekrétom z 5. mája 1947. Tretia sila (Troisième force) mala jednotný program: obrana režimu a podpora vytvorenia Atlantického spolku na obranu proti sovietskej hrozbe. Neustále však dochádzalo k problémom, pretože vlády boli labilné a veľmi rýchlo sa striedali. K zmene dochádza po voľbách v roku 1951 z politických dôvodov. Odchod socialistov z Tretej sily ju zbavuje jej prevahy. Nová vláda je orientovaná stredne pravicovo a 6. marca 1956 sa predsedom Rady republiky stáva nezávislý Antoine Pinay, ktorý si priazeň voličov získal otvoreným vystupovaním a stabilizáciou franku, teda aj francúzskej ekonomiky. Neúspech RPF má za následok čiastočný odchod Charlesa de Gaulla z politiky, ktorý však dosiahol zamietnutie CED – jednotný systém obrany Európy, vrátane jednotnej európskej armády.
Vláda Pierra Mendès France
Pierre Mendès France sa zapísal do dejín francúzskej politiky ako zosobnenie krízy IV. republiky. Vždy sa opieral o referendum, zaujímalo ho stanovisko národa, nie politický názor. Za veľkej podpory gaullistov, ľavicového stredu a ostatnej ľavice zredukoval počet ministrov z 38 na 29, získal podporu národa, či vybudoval školské zázemie. Medzi jeho najväčšie zásluhy však patrí dohoda o uzavretí mieru v konflikte medzi Indočínou a Viet Minhom, ku ktorej doslova prinútil bojujúce strany. Táto bola podpísaná 20. júla 1954 v Ženeve. 1. novembra 1954 sa začali národnooslobodenecké boje v Alžírsku, ktoré veľká väčšina Francúzov považovala za francúzsku oblasť. Mendès sa pokúšal o oslobodenie Alžírska, no tým si iba vyslúžil ďalšie urážky, po ktorých nasledoval tvrdý úder od politikov vtedajšej IV. republiky. 4. februára 1955 bola táto vláda zvrhnutá komunistami, umiernenými, MRP a niektorými radikálmi, ktorí mu nedali možnosť brániť sa. V roku 1955 toto rozhodnutie ľutuje 54 % Francúzov. On sám odmietal pojem “mendésizmus”, no ten sa vžil a ovplyvnil nejedného politika aj po jeho smrti v roku 1982.
Rámcový zákon a návrat Charlesa de Gaulle
V marci 1956 je vládou uznaná nezávislosť Maroka a Tuniska, navyše je prijatý tzv. “rámcový zákon” (23. júl 1956), ktorého cieľom je vývoj oblastí Zámorské územie (Francúzsko), teda aj Alžírska. Situácia v Alžírsku však sťažuje legislatívny priebeh. Následne Molletova vláda pripravuje zákon, tzv. Loi- cadre Deferre, ktorý po etapách pripravuje dekolonizáciu Čiernej Afriky a Madagaskaru. Po páde jeho vlády sa zákon snaží presadiť ešte Maurice Bourgès-Maunoury, ale podarí sa to až radikálovi menom Félix Gaillard, ktorý ho ale musí pozmeniť v zmysle zmiernenia vo vzťahu k Alžírsku. V januári 1958 sa konflikt presúva aj do susedného Tuniska, čím sa začína štvortýždenná vládna kríza, ktorá vypovedá o neschopnosti vlády riešiť zásadné otázky. 13. mája 1958 je menovaná vláda Pierra Pflimlina, ktorý má v alžírskej otázke čisto liberalizačné záujmy, čo znepokojuje francúzskych generálov Alžíru, ktorí preto iniciujú povstanie. Predstavitelia francúzskej armády vystupujú z tradičnej neutrality a navyše požadujú návrat Charlesa de Gaulla k moci. Ten 15. mája 1958 prehlasuje, že je pripravený zhostiť sa tejto úlohy a tým prispieva k urýchleniu rozkladu režimu IV. republiky. Do úradu je znovu uvedený 1. júna 1958.
Urcel
Urcel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Urcel má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Urcel má 559 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Polom (prírodná rezervácia)
Polom je prírodná rezervácia ev. č. 333 v lesnom komplexe juhovýchodne od Horného Bradla v okrese Chrudim. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Železné hory. Skladá sa z dvoch navzájom oddelených častí - Malý a Velký Polom, niekedy tiež nazývanými Prales Polom.
Ochrana
Predmetom ochrany sú fragmenty jedľobukového pralesa s výskytom vzácnych rastlinných a živočíšnych druhov. Rozloha je 20,2424 ha. Rezervácia leží v nadmorskej výške 545–624 m. Vyhlásená bola v roku 1933 na ochranu posledného zachovaného fragmentu jedľobukového pralesa na hrebeni Železných hôr. Chránené územie bolo rozšírené v roku 1955 a na terajšiu rozlohu v roku 2011. V rezervácii sa nachádzajú torzá mohutných stromov porastené rôznymi machmi.
Randolph Henry Spencer Churchill
Lord Randolph Henry Spencer Churchill (* 13. február 1849, Blenheim Palace, Woodstock, Spojené kráľovstvo – † 24. január 1895, Londýn) bol britský politik, sekretár, tajomník pre Indiu a minister financií, otec sira Winstona Churchilla. Po tom čo v roku 1874 zasadol do parlamentu, viedol konzervatívnu skupinu známu ako štvrtá skupina.
La Plaine-sur-Mer
La Plaine-sur-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Celetná ulice
thumb|vpravo|Celetná ulice Celetná ulice v Prahe je významná mestská ulica, ktorá vedie mestskou štvrťou Staré mesto v mestskej časti Praha 1. Ulica má dĺžku približne 400 m, v minulosti ňou jazdili električky, dnes je jej väčšina pešou zónou.
Zita Bourbonsko-Parmská
Zita Bourbonsko-Parmská (* 9. máj 1892, Villa Pianore, Taliansko– † 14. marec 1989, Zizers, Švajčiarsko) bola manželka posledného rakúskeho cisára, uhorského a českého kráľa Karola I. a v rokoch 1916 – 1918 posledná cisárovná Rakúska, kráľovná Uhorska a Česka.
Zita Mária delle Grazie Adelgunda Michaela Gabriela Jozefína Antónia Lujza Agnes, ako znelo jej celé meno, pochádzala celkovo z dvadsiatich štyroch detí (ona bola 17. v poradí), keď jej otec bol prvý raz ženatý s Máriou Piou Bourbonsko-Sicílskou (s ňou mal celkom 12 detí).
Detstvo a mladosť
Svoje detstvo prežila striedavo vo Villa Pianore v talianskej provincii Lucca, rodinnom sídle Bourbonovcov a na zámku vo Schwarzau v Dolnom Rakúsku. Tu sa prvý raz stretla ešte ako malé dievča s päťročným arcivojvodom Karolom, ktorý sem často prichádzal spolu so svojimi tetami Máriou Annunciatou a Alžbetou a so starým otcom Karolom Ľudovítom. Od detstva bola jej výchova vedená v prísne kresťanskom a legitimistickom duchu, čo sa na Zite prejavovalo i v ďalšom živote. V septembri 1903 začala navštevovať katolícku dievčenskú školu v Zangbergu. Štúdium ale nedokončila a v roku 1908 odtiaľ odišla. Začiatkom roku 1909 však pokračovala vo vzdelávaní v benediktínskom kláštore sv. Cecílie na anglickom ostrove Wight. Tunajšie podnebie však nepôsobilo blahodarne na jej zdravie a tak v lete toho istého roku odišla spolu so svojou sesternicou do kúpeľov Františkovy Lázně. Tu jej počas zinscenovaného stretnutia bol oficiálne predstavený jej budúci manžel, arcivojvoda Karol. Zita a Karol odvtedy vyhľadávali príležitosti k spoločným stretnutiam. 16. januára 1911 bola Zita počas honosného plesu uvedená do viedenskej aristokratickej spoločnosti. I tu mala možnosť prežiť spoločné chvíle s arcivojvodom a spoznať osemdesiatročného cisára Františka Jozefa, ktorý u nej zanechal ten najlepší dojem. 13. 6. 1911 v Pianore došlo k zásnubám, keď predtým so sobášom vyjadril súhlas aj cisár. Po krátkych štyroch spoločne strávených dňoch musel Karol odcestovať do Londýna, kde sa zúčastnil ako predstaviteľ Rakúsko-Uhorska na korunovácii kráľa Juraja V. Zita zasa navštívila v Ríme pápeža Pia X., aby si u neho vyprosila požehnanie k budúcemu sobášu.
Sobáš
S prípravou na vstup do manželstva nastali u Zity nové časy. Musela sa začať pripravovať na nastávajúcu úlohu. Jej súčasťou bola výuka jazykov (maďarčiny a češtiny) a štúdium histórie národov monarchie. Súčasne prebiehali prípravy na svadbu, ktorá bola naplánovaná na október roku 1911. Celá krajina žila v očakávaní radostnej udalosti. 21. októbra 1911 sa v zámockej kaplnke v Schwarzau konal svadobný obrad. (Zaujímavosťou spojenou s obradom je sfilmovanie jeho priebehu, čím vznikol jeden z prvých obrazových záznamov cisárskej rodiny). Súčasťou svadobnej cesty mladomanželov bola návšteva niektorých krajín monarchie. Na jeseň roku 1911 pricestovali do Viedne. Tu im cisár prenechal zámok Hetzendorf neďaleko Schönbrunnu. Stavebné úpravy, ktoré bolo potrebné vykonať na tomto zámku donútili mladých manželov presťahovať sa do Brandýsa nad Labem, kde Karol prevzal velenie jazdeckého pluku. Vianoce strávili v Schwarzau. Karolov pluk bol začiatkom roku 1912 preložený do Haliče. Tu boli Zita a Karol nútený žiť v skromných podmienkach až do novembra, kedy bol Karol povýšený do hodnosti majora a preložený do Viedne. Rekonštrukcia ich sídla ešte nebola dokončená tak sa nasťahovali do zámku Wartholz v Reichenau. Tu 20. novembra Zita priviedla na svet prvého potomka, syna Františka Jozefa Otta. Ešte jednu zimu bola nútená teraz už mladá rodina prežiť mimo svojho budúceho domova. Do zrenovovaného Hetzendorfu sa nasťahovali koncom januára 1913.
Manželstvo Zity a Karola bolo sprevádzané vzájomným porozumením, láskou a harmóniou, na tú dobu nie veľmi zvyčajným javom. Zita svojho muža oddane milovala, často za ním prichádzala počas služby do kasární a čakávala ho. Na verejnosti vystupovala veľmi skromne a nenútene. V januári 1914 porodila svoje druhé dieťa, dcéru Adelhaid.
Smrť následníka trónu
Kým v jej rodine vládla harmónia a pohoda, v krajine sa schyľovalo k búrke. Jej predohrou za stal 28. jún 1914 v Sarajeve. V tento deň sa tu obeťou atentátu stal následník trónu František Ferdinand spolu s manželkou Žofiou Chotkovou. Táto udalosť podstatným spôsobom zasiahla do Zitinho a Karolovho života. Z arcivojvodu sa razom stal priamy následník trónu a s jeho manželky budúca cisárovná. Zvesť o tejto hroznej udalosti ich zastihla vo vile Wartholz v Reichenau. Vtedy sa Zite vybavili tri roky staré slová pápeža Pia X. o Karolovi ako budúcom cisárovi. Vzniknuté udalosti nabrali rýchly spád a zatiahli Európu do dovtedy nevídaného vojnového besnenia. Karol v auguste roku 1914 odišiel na front do Haliče. Zita sa spolu s deťmi presťahovala k staručkému cisárovi Františkovi Jozefovi do Schönbrunnu. Ten si ju získal svojou náklonnosťou najmä k jej staršiemu synovi. Tu prišli na svet i jej ďalší dvaja synovia: 8.7.1915 Róbert a 31.3.1916 Félix. Karola na fronte zastihla v novembri 1916 správa o zhoršení cisárovho zdravia. V obave o jeho život pricestoval do Viedne. Napriek tomu, že sa František Jozef čiastočne zotavil, 21. novembra zomrel.
Rakúska cisárovná
Zita s Karolom razom stáli na najvyššom spoločenskom a politickom stupni monarchie. Zita, teraz už ako rakúska cisárovná, si dala za hlavný cieľ navrátiť krajine mier. Spolu s manželom sa o to usilovali všetkými prostriedkami. Zita sa prejavila ako veľmi energická žena, ktorá mala veľký vplyv na Karola. Presvedčila muža aby v záujme skorého mierového urovnania a preukázania dobrej vôle podstúpili uhorskú korunováciu. 30. decembra 1916 sa v Budapešti konala pompézna korunovácia, na ktorej sa Zita utvrdila v správnosti svojho rozhodnutia vidiac nadšené ovácie svedčiace o lojálnosti Maďarov. Súčasne sa cisárovná prejavila ako veľmi sociálne cítiaca žena. Svoju pozíciu panovníčky pojala ako svätú povinnosť. Krajina v dôsledku vojnových udalostí veľmi biedila. Zita preto obmedzila nákladný život na dvore. Svoju pozornosť upriamila na pomoc trpiacim a chorým. Často navštevovala lazarety a sociálne ustanovizne. Pomáhala materiálne i finančne; zasadila sa o vytvorenie ministerstva pre národné zdravie a sociálnu starostlivosť. Napriek svojej vyťaženosti sa s veľkou láskou venovala výchove svojich detí, ku ktorým 10.3.1918 pribudol syn Karol Ľudovít.
Snahy o mier
Medzitým politické udalosti dostali rýchly spád a Zita s manželom sa stali ich neoddeliteľnou súčasťou. Karol, ktorý si dobre uvedomoval, že iba skoré uzavretie mieru môže zaistiť prežitie monarchie, bol však viazaný spojeneckými záväzkami k Nemecku, ktorého predstavitelia po mieri vôbec netúžili a stále verili vo víťazstvo nad štátmi Dohody. Karol sa preto rozhodol pokúsiť sa o vyjednávanie mieru sám a stále veril, že Nemecko zmení svoj postoj a pristúpi na mierové rokovania. 23.3.1917 sa v Laxenburgu zišiel cisársky pár so Zitinými bratmi Sixtom a Xavierom, dôstojníkmi nepriateľskej belgickej armády. Týmto stretnutím začala tzv. Sixtova aféra, na ktorej mala Zita svojím príbuzenským vzťahom dôležitý podiel. K uvedenému stretnutiu viedli Karola a Zitu iba snahy o urýchlené ukončenie vojny. Výsledky stretnutia Karol v liste ozrejmil francúzskemu prezidentovi Poincarému, pričom mu súčasne navrhol niektoré ústupky zo strany Rakúska za cenu mierového vyriešenia situácie. Medzitým sa však vláda v Paríži vymenila, a nové vedenie nebolo rakúskym snahám príliš naklonené. Zitin manžel na základe vzniknutých okolností vyvíjal mierové snahy samostatne. V apríli 1917 sa stretol s nemeckým cisárom Viliamom II. Stretnutie však skončilo bez úspechu.
Keď Taliansko naznačilo súhlas s mierom tak Karol po opätovnom stretnutí so Zitiným bratom Sixtom adresoval talianskej vláde druhý list s prianím uzavrieť mier. I tento pokus v dôsledku talianskeho cúvnutia skončil nezdarom. Karol so Zitou boli ochotný pristúpiť na akékoľvek mierové podmienky, za predpokladu, ak by Francúzsko a Anglicko podporilo zachovanie podunajskej monarchie.
Všetky tieto aktivity sa dostali v apríli 1918 na verejnosť. Existencia oboch Karolových listov vyšla najavo a medzi ľudom sa začalo otvorene hovoriť o kolaborácii a zrade. Vážnosť cisárskeho majestátu bola naštrbená. Hnev ľudových más sa hlavne preniesol hlavne na Zitu, ktorá, podľa mienky ľudí, Karola veľmi ovplyvňovala. Všetko malo vplyv na rozpútanie štvavej proticisárskej kampane a požiadavke na abdikáciu. Tieto snahy Zitu veľmi citeľne zraňovali; veď s manželom usilovali iba o mier. Hnev prerástol do otvorenej nenávisti cisárskemu páru. Ten sa začal oprávnene obávať o svoju bezpečnosť. Zite veľmi ležala na srdci budúcnosť monarchie a jasne cítila, že sa blíži jej koniec. V presvedčení, že situácia v Uhorsku je bezpečnejšia dala svoje deti dopraviť do zámku v Gödölö, obľúbeného sídla Habsburgovcov. 31. októbra 1918 však v Maďarsku vypukla revolúcia a pre Zitu nastal prvoradý problém dopraviť deti späť do Viedne.
Abdikácia a exil
V tomto čase habsburská monarchia už prakticky neexistovala. Národy monarchie túžili po samostatnosti nič nemohlo zastaviť národné odstredivé sily. Súčasne však poľavili tlaky na cisársku rodinu. Národ pochopil Karolov neustály záujem na znovunastolenie mieru a tomu cieľu podriadené všetky jeho kroky.
Ďalším dôležitým dátum v živote Zity a jej rodiny bol 11. november 1918. V tento deň bol Karol pod tlakom okolností prinútený podpísať abdikačnú listinu. Skočilo sa tak takmer sedemstoročné habsburské panstvo. Rodina opustila Schönbrunn a presídlila do zámku Eckartsau na Moravskom poli, ktorý sa stal jej posledným domovom na území teraz už bývalej monarchie. Tu bol Karol nútený podpísať 13.11.1918 abdikačný protokol i zástupcom maďarského národa. Keď ústavodarné zhromaždenie potvrdilo republiku ako štátny útvar a Karol za seba a svoj rod odmietol podpísať formálne prehlásenie, že sa vzdáva nárokov na trón, musel s rodinou 24. marca 1919 opustiť Rakúsko. Obaja však verili, že je to iba na krátky čas. Karol sa však domov už nikdy nevrátil. Zita až po 63 rokoch.
Miestom ich núteného exilu sa stalo sídlo Zitinej matky Warteg vo Švajčiarsku. Švajčiari súhlasili s pobytom cisárskeho páru pod podmienkou, že nebude vyvíjať politickú aktivitu. Po čase sa rodina sťahovala opäť. 20.5.1919 sa presťahovala do vily Prangins pri Ženevskom jazere. Tu sa im o necelé štyri mesiace narodil ďalší syn, v poradí šieste dieťa, Rudolf.
Politická situácia bola v krajinách bývalej monarchie i v rokoch 1919 a 1920 veľmi napätá. Najviac sa vyhrotila v Maďarsku, kde sa počas jedného roka (1919) pri moci vystriedali dva úplne protichodné režimy – boľševická Maďarská republika rád a režim maďarských nacionalistov. Súčasne však u značnej časti obyvateľstva narastala túžba po návrate Karola a obnove monarchie. Karol preto využil vzniknutú situáciu a zo svojho švajčiarskeho exilu sa dvakrát (v marci a októbri 1921) pokúsil o návrat do Maďarska. Oba reštauračné pokusy sa však skončili neúspešne.
Po smrti Karola
Týmto dňom začalo pre Zitu nové obdobie života. Teraz sa upriamila na jediný cieľ – zachrániť korunu pre svojho syna. Neprestávala veriť, že národy bývalej monarchie opäť zatúžia po návrate Habsburga na trón, preto Otta vychovávala ako budúceho vladára. 31.5.1922 porodila posledné, ôsme dieťa – dcéru Alžbetu. To už však bola s deťmi presťahovaná na zámku Prado pri Madride, ktorý jej dal k dispozícii španielsky kráľ.
V roku 1928 dovŕšil Otto šestnásť rokov a začal sa pripravovať na štúdium na univerzite. V roku 1929 sa preto presťahovali do Belgicka a Otto nastúpil na univerzitu v luxemburskom Lovane. 20. novembra 1930 dosiahol Otto plnoletosť a podľa habsburskej tradície sa stal oficiálnym predstaviteľom habsburského rodu. Na narodeninovej oslave pri tejto príležitosti Zita prečítala prehlásenie, podľa ktorého skladá poručníctvo, ktoré vykonávala podľa svojej najlepšej vôle na základe Karolovho testamentu. Otto potom prijal ako dedičný cisár oddelene rakúsku a maďarskú delegáciu a oznámil im, že kvôli štúdiu požiadal matku o zastupovanie.
Ani tu však dlho neostali. Presťahovali sa do kanadského Quebecu kde štyri najmladšie deti študovali na Laval University. I tu Zita vyvíjala charitatívnu činnosť – pomáhala utečencom z Európy, ktorí potrebovali pomoc. Počas svojho zámorského pobytu veľmi intenzívne sledovala dianie na starom kontinente. S narastajúcimi obavami prežívala najmä vývoj v krajinách bývalej monarchie, ktoré sa dostali do sféry stalinského vplyvu. Napriek tomu neprestávala veriť v možnosť návratu do vlasti a obnove bývalého zriadenia. Trikrát mala možnosť stretnúť sa s prezidentom USA F. D. Rooseveltom, na jednaniach v ktorých hovorila najmä o zastavení Stalinovho postupu do krajín bývalej monarchie a ustanovení podunajskej federácie na čele s jej synom.
Po skončení vojny všetky deti odišli postupne z Ameriky. Sama sa presťahovala do nového domova – Tuxeda v štáte New York. V septembri 1949 najmladšia dcéra Alžbeta ako prvé z jej detí vstúpila do manželstva s Henrichom Lichtenštajnským. Nové nádeje na reštauráciu habsburskej ríše však zahatali nové protihabsburské zákony schválené rakúskym parlamentom. V roku 1955 bola do štátnej zmluvy zahrnutá i klauzula o vyhostení a právnej diskriminácii Habsburgovcov. Otto nechcel byť prekážkou pri návrate svojich detí, ktoré sa mu medzitým narodili v manželstve s Reginou Saskou, preto sa v roku 1961 oficiálne vzdal nárokov na trón. Na presviedčanie svojich detí Zita privolila presťahovať sa do Európy. Vhodné miesto jej našli vo švajčiarskom Zizerse v kláštore sv. Jána. Tu po mnohých rokoch našla pokoj. V roku 1971 jej zomrela najstaršia dcéra Adelhaid. Jej rodina sa však napriek tomu početne rozrastala. Pri oslave jej 90-tych narodenín v roku 1982 mala už 33 vnúčat a 16 pravnúčat.
Doma po 63 rokoch
thumb|right|Rakva cisárovnej Zity v Kapucínskej krypte vo Viedni Čo však Zitu nesmierne potešilo i prekvapilo zároveň, bol súhlas rakúskeho kancelára Bruna Kreiskeho s návštevou Zity v Rakúsku. Stalo sa tak 17. augusta 1982.
Po dlhých 63 rokoch stála posledná rakúska cisárovná na pôde svojej vlasti. Jej príchod vyvolal nesmiernu publicitu. O necelý mesiac, 1. septembra, sa konala jej druhá návšteva, tentoraz do pútnického mesta Mariazell. Tisíce ľudí jej vzdávali hold. Pri jej nasledujúcej návšteve, v septembri 1983, dokonca zaznela pri vojenskej prehliadke bývalá rakúska štátna hymna na počesť jej zosnulého muža a posledného cisára. Všade ju s veľkými ováciami vítali nadšené davy ľudí. Každý chcel vidieť cisárovnú. Nik už teraz Zitu nepodozrieval z pokusov o znovunastolenie monarchie. Rakúšania pochopili, že návrat cisárovnej znamená stelesnenie národnej identity, tradície a hrdosti na svoju minulosť.
L’Aigle
L’ Aigle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Zoznam častí televíznej relácie Partička
1. sezóna
<references group=Poznámka/>
L’Aigle
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam častí televíznej relácie Partička
3. sezóna
<references group=Poznámka/>
4. sezóna
<references group=Poznámka/>
Intronizácia
Intronizácia môže byť:
Stanley Baldwin
Stanley Baldwin (* 3. august 1867, Spojené kráľovstvo – † 14. december 1947, Astley Hall) bol britský politik, trikrát britským konzervativnym premiérom (1923-24, 1924-29, 1935-37).
Popradzki Park Krajobrazowy
thumb|Popradzki Park Krajobrazowy Popradzki park krajobrazowy je chránená krajinná oblasť v Poľsku. Vyhlásena bola 11. septembra 1987. Názov je odvodený od rieky Poprad (rieka).
Havran (sedlo)
Havran je sedlo v Krahulčích vrchoch, podcelku Považského Inovca, nad mestom Piešťany. Sedlom prechádza hranica medzi Trnavským a Nitrianskym krajom a medzi okresom Piešťany a Topoľčany.
Sedlom vedie dôležitý cestný spoj z Považia na Ponitrie, konkrétne z Piešťan do Radošiny a Topoľčian, cesta II/499.
David Lloyd George
David Lloyd George (* 17. január 1863 – † 26. marec 1945) bol britský štátnik, predseda vlády (1916-1922). Zasadnutím do parlamentu v roku 1890 sa mu dostalo rýchlo prívlastku „rečník“. Waleský národovec. Bol členom rady piatich na Parížskej mierovej konferencii.
Ostinátny bas
Ostinátny bas alebo basso ostinato je zvláštna forma basovej linky. Najčastejšie ide o melodickú figúru, ktorá má niekoľko málo taktov a ktorá sa neustále mnohokrát po sebe opakuje aj napriek tomu, že ostatné hlasy sa harmonicky menia.
Ostinátny bas sa pomerne často používa v súčasnej populárnej hudbe. Veľmi obľúbený bol i na konci 16. storočia v barokovej hudbe, kde bol používaný ako častý a obľúbený kompozičný prostriedok.
L’Épinay-le-Comte
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Blaškovič
Jozef Blaškovič (* 12. jún 1910, Imeľ – † 6. júl 1990) bol slovenský turkológ, prekladateľ, autor učebníc turečtiny, maďarčiny a dejín novej tureckej literatúry.
Zaoberal sa aj tureckými dokumentmi z obdobia osmanskej okupácie južnej časti Slovenska.
Uverejnil rad prekladov z tureckej literatúry do češtiny, slovenčiny a maďarčiny.
Blatnohrad
náhľad|Pozostatky románskej baziliky. Blatnohrad (po nemecky Mosapurc), dnes Zalavár asi juhozápadne od Balatonu, bolo sídelné mesto Pribinu v Blatenskom kniežatstve. Za jeho nástupcu Koceľa stredisko vzdelanosti Slovenov.
Na mieste sa v 19. storočí našli (našiel ich Ján Kollár) a v 20. storočí vykopali početné slovanské archeologické nálezy – kostoly a včasnostredoveké hradisko. Čisto slovanské obyvateľstvo je tu archeologicky doložené až do 11. storočia.
Tonika (hudba)
Tonika je hudobný pojem, označujúci základný tón stupnice resp. tóniny. K tonike sa vzťahujú základné akordy príslušnej tóniny (kvintakord, sextakord, kvartsextakord). Hlavná melódia hudobnej skladby tiež často tonikou končí. Tonika je 1. stupeň v stupnici.
Upper Lough Erne
Upper Lough Erne je jazero na ostrove Írsko. Leží na juhu grófstva Fermanagh (Severné Írsko) a svojou juhovýchodnou časťou zasahuje na územie grófstva Cavan v Írsku. Má rozlohu. Leží v nadmorskej výške a dosahuje hĺbku 27 metrov.
Ugny-le-Gay
Ugny-le-Gay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Upper Lough Erne
Pobrežie
Brehy sú vyvýšené, pokryté lesmi.
Ugny-le-Gay
Poloha
Ugny-le-Gay má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Upper Lough Erne
Ostrovy
Na jazere leží veľa malých ostrovov a polostrovov, ktoré nesú pomenovanie ostrov, kvôli veľmi členitému pobrežiu. Sú to napr. Bleanish Island, Dernish Island, Inishcorkish, Inishcrevan, Inishfendra, Inishleague, Inishlught, Inishturk, Killygowan Island, Naan Island, Inish Rath Island, Trannish. Na Belle Isle boli napísané Anály Ulsteru na konci 15. storočia.
Ugny-le-Gay
Obyvateľstvo
Ugny-le-Gay má 158 obyvateľov (2009).
Upper Lough Erne
Vodný režim
Cez jazero preteká rieka Erne, ktorá odteká najprv na sever a potom pokračuje na západ do jazera Lower Lough Erne.
Ugny-le-Gay
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Upper Lough Erne
Využitie
Na jazere je rozvinutá lodná doprava. Medzi riekou Erne a horným tokom rieky Shannon bol postavený kanál, ktorý umožňuje spojenie medzi estuárom rieky Shannon na juhozápadnom pobreží a severozápadným pobrežím cez stred ostrova. Oblasť je známa aj rekreačným rybolovom. V Severnom Írsku medzi oboma jazerami leží mesto Enniskillen.
Blaženosť
Blaženosť je pocit šťastia, blaha, spokojnosti.
Podľa Plotina je to možno dosiahnuť potlačením všetkého, čo človeka púta k pozemskému životu.
Dominanta (hudba)
V stupnici C dur (to je tá stupnica, ktorá znie, pokiaľ sa začne na tóne C a hrá sa iba na biele klávesy klavíra) je dominantou nota G. Dominantný kvintakord je súzvuk G-H-D. V hudobnej teórii sa dominantný súzvuk označuje písmenom D alebo rímskou číslicou V (durový) alebo v (molový).
La Planche
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hincova koliba
Hincova koliba bola malá drevená koliba, ktorú postavili nad rázcestím chodníkov do Žabej a Hincovej doliny vo Vysokých Tatrách.
Walter Schellenberg
Walter Friedrich Schellenberg (* 16. január 1910, Saarbrücken, Nemecké cisárstvo – † 31. marec 1952 Turín, Taliansko) bol SS-Brigadeführer a generálmajor ríšskej polície (vymenovaný 21. júna 1944). Od roku 1944 bol riaditeľom zjednotených tajných služieb SD (Sicherheitsdienst) a spravodajskej služby Abwehr na úrade bezpečnosti Reichssicherheitshauptamt (RSHA). V rámci Norimberského procesu ho odsúdili ako vojnového zločinca.
Ján X. (pápež)
Ján X. (* ?, Tossignata, Taliansko - † máj 928, Castel Sant’Angelo, Taliansko) bol 123. pápež rímskokatolíckej cirkvi. Pápežský úrad zastával od marca/apríla 914 do mája 928, kedy bol zosadený.
Walter Schellenberg
V roku 1951 bol kvôli zlému zdravotnému stavu (problémy s pečeňou) prepustený. Z Nemecka odišiel do Švajčiarska a neskôr do Verbanie. Zomrel v roku 1952 na rakovinu v Turíne. Predpokladá sa, že Schellenberg bol počas nemeckej okupácie Paríža milencom Coco Chanelovej. Tá po jeho smrti zaplatila trovy za jeho pohreb.
Kokšov-Bakša
Kokšov-Bakša (v minulosti Kokšov, ) je obec na Slovensku v okrese Košice-okolie. V blízkosti obce sa nachádza spaľovňa odpadov Košice.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1302. V minulosti bola známa pod názvom Boxa alebo tiež Baxa, no najmä ako Koksó-Baksa (Kokšov-Bakša, t.j. Bakša pri Kokšove, čiže pri terajších Valalikoch, kvôli rozlíšeniu dvoch Bakší v rámci vtedajšej Abovskej stolice). Tento názov bol v roku 1919 chybne preložený do slovenčiny ako Kokšov. Po roku 1945 sa už výhradne používa názov Kokšov-Bakša. Kokšov-Bakša bola kuriálnou (zemianskou) dedinou s poľnohospodárskym charakterom. Po morovej epidémii v rokoch 1739-1742 bola takmer celá vyľudnená a následne zaľudnená novým obyvateľstvom.
Ján X. (pápež)
Začiatok kariéry
Narodil sa v Tossignate v Romagni. Za kňaza bol vysvätený v Bologni a 9 rokov bol arcibiskupom v Ravenne.
Kokšov-Bakša
Dejiny
Pri príležitosti osláv 700. výročia prvej doteraz známej písomnej zmienky o obci bol inštalovaný erb obce, odvodený od starej pečate, ako aj vlajka obce.
Ľudovou rečou je abovské nárečie. Tradičné krojové oblečenie sa postupne vytráca. Staré ľudové zvyky o obci takmer úplne vymizli a udržujú sa iba umelo. Od roku 1983 pôsobí v obci mužská spevácka skupina. Viac ako desať rokov pôsobí v obci mládežnícka spevácka skupina Boží námorníci.
Ján X. (pápež)
Pápežstvo
Ján okamžite začal vyjednávať s moslimami, ktorí pustošili strednú Itáliu. V decembri 915 korunoval Berengára I. za cisára v chráme svätého Petra. V Ríme úplne zrekonštruoval Laterán. Jeho rozhodnutie byť nezávislý od rímskej šľachty predznamenalo jeho zosadenie. V máji roku 928 ho zosadili a uväznili v Castel Sant’Angelo, kde ho v roku 929 zrejmä udusili vankúšom.
Blok
Blok môže byť
Západopacifický litosférický blok
Západopacifický litosférický blok je ohraničený na východe Východopacifickým chrbtom a na západe hlbokomorskými priekopami, na severe a na juhu chrbtami s riftovými zónami.
Komárovce (obec)
Komárovce sú obec na Slovensku v okrese Košice-okolie.
Húska
Húska môže byť:
L’Hermitière
L’ Hermitière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Branské doubí
Branské doubí je prírodná pamiatka ev. č. 13338 neďaleko obce Třeboň v okrese Jindřichův Hradec. Oblasť spravuje AOPK ČR CHKO Třeboňsko.
Objektom ochrany je krajinný fragment tvorený rozvoľnenými lesnými porastami s poloprirodzenou druhovou skladbou, hlavné zastúpenie má dub letný, jedinci významného vzrastu a veku, je to cenný biotop pre druhy chrobákov a vtákov.
Archimandrita
Archimandrita alebo archimandrit je v pravoslávnej a gréckokatolíckej cirkvi hodnosť pre jeromnícha, t. j. mnícha, ktorý je zároveň kňazom. Slovo pochádza z gréckeho slova αρχιμανδρίτης a v doslovnom preklade znamená "vodca košiara", pretože vedie mníchov. Tento mních je zvyčajne zároveň igumenom nejakého monastiera, avšak titul archimandrita sa udeľuje niekedy aj iba ako čestný titul (vyznamenanie).
RMF FM
RMF FM (Radio Muzyka Fakty; pôvodne Radio Małopolska Fun) je poľská komerčná rozhlasová stanica. Stanica je dlhodobo najpočúvanejšia v Poľsku. RMF FM patrí do skupiny Grupa RMF (pôvodne Broker FM), hlavným akcionárom je nemecká spoločnosť Bauer Media Invest GmbH. Do tejto skupiny patria aj rádiá RMF Classic a RMF MAXXX.
Dejiny
RMF FM začala vysielať 15. januára 1990 ako prvá komerčná rozhlasová stanica z Poľsku z Krakova. Zakladateľom a dlhoročným riaditeľom bol Stanisław Tyczyński. Od roku 1992 vysiela stanica prostredníctvom satelitu a v roku 1994 získala licenciu na pozemské vysielanie v rámci celého Poľska.
Dionýz Blaškovič
Prof. MUDr. Dionýz Blaškovič, DrSc. (* 2. august 1913, Jablonica – † 17. november 1998, Bratislava) bol slovenský bakteriológ, virológ, lekár, pedagóg a akademik.
Vedecky sa venoval najmä patogenéze, biologickým a biochemickým vlastnostiam baktérií, laboratórnej diagnostike vírusových nákaz a ekológii vírusov chrípky a kliešťovej encefalitídy.
Životopis
Vyrastal v rodine učiteľa, v historickom prostredí Banskej Štiavnice s bohatou prírodovedeckou tradíciou, kde aj maturoval. Už počas vysokoškolských štúdií na Lekárskej fakulte Karlovej univerzity v Prahe začal pracovať v bakteriologicko-sérologickom ústave tejto fakulty, kde stretáva doc. F. Patočku a dr. I. Málka. Najviac ho priťahovala bakteriológia, keďže v tom čase boli infekčné choroby hlavnou príčinou úmrtnosti. V medicíne sa začali v plnšej miere uplatňovať exaktné vyšetrovacie metódy biochemické a najmä bakteriologické. Aj po promócii v roku 1937 plánoval svoju budúcnosť na tomto pracovisku, ale musel nastúpiť na základnú vojenskú službu na Slovensku. Podarilo sa mu však aj počas nej udržať kontakt s ústavom na lekárskej fakulte a vykonávať ju vo vojenských bakteriologických laboratóriách v Prahe a v Bratislave.
Dňa 1. júna 1939 nastúpil na Ústav hygieny a bakteriológie LFSU v Bratislave ako asistent u prof. Muchu. V tejto funkcii budoval Mikrobiologický odbor Štátneho zdravotno-sociálneho ústavu. Počas 2. svetovej vojny vstúpil do funkcie hygienika do povstaleckej armády. Ako účastník SNP a protifašistického odboja počas SNP založil v Banskej Bystrici diagnostickú stanicu – základ neskoršej krajskej hygienickej stanice. V tom období sa mu podarilo úspešne bojovať proti epidémii dyzentérie, ktorá prepukla v Blatnickej doline, za čo mu boli udelené prvé vyznamenania.
Po vojne požiadal o štipendium Rockefellerovej nadácie v USA. Na rok nastúpil na Michiganskú univerzitu k prof. Francisovi, kde sa cielene začal zaujímať o virológiu. Po návrate z USA v roku 1948 vybudoval virologické pracovisko v rámci Štátneho zdravotno-sociálneho ústavu. Dňa 1. januára 1953 vznikol Virologický ústav ČSAV a Blaškovič bol menovaný za prvého riaditeľa. Ústav si rýchlo získal uznanie doma i v zahraničí. Pod jeho vedením sa rozpracovala veľmi významná koncepcia prírodných ohniskových nákaz a s tým spojené ekologické problémy vírusov a vírusových ochorení. Nasledoval objav prenosu vírusu kliešťovej encefalitídy kozím mliekom v tzv. Rožňavskej epidémii a významné poznatky o štruktúre, antigénnych vlastnostiach, imunológii a prenose vírusu kliešťového zápalu mozgu. Významne prispel k štúdiu premenlivosti vírusu chrípky. Jeho spolupracovníci a žiaci pod jeho vedením publikovali mnoho prác týkajúcich sa imunologicko-morfologických analýz vírusu chrípky. Ďalším vírusom, ktorým venoval pozornosť boli herpetické vírusy, perzistencia a latencia herpetických infekcií a patogenéza herpetických infekcií. Objavil herpetický vírus hlodavcov. Na ústave podporoval štúdium rastlinných vírusov, ricketsií a chlamýdií, štúdium nešpecifickej protivírusovej obrany, štúdium interferónov, genetiku vírusov, štúdium antivírusových látok a molekulárnej biológie vírusov. V ostatných rokoch sa ťažiskom jeho práce stal záujem o evolučnú a komparatívnu virológiu.
Jeho vedecko-výskumná práca sa vyznačuje zmyslom pre vystihnutie a riešenie problémov, interdisciplinárnym prístupom v rámci biológie a súbežným úsilím prenášať výsledky výskumu do praxe, čím prispel k rozvoju vedných odborov virológie a mikrobiológie a k pozdvihnutiu úrovne lekárskych služieb, najmä v infektológii.
Stál však i pri zrode Československej akadémie vied aj Slovenskej akadémie vied a v oboch dlhé roky zastával vysoké riadiace funkcie. Pozitívne ovplyvnil i vznik a činnosť niektorých ďalších organizácií, napr. Československej spoločnosti mikrobiologickej pri ČSAV alebo Mikrobiologicko-epidemiologickej zložky Slovenskej lekárskej spoločnosti.
Vždy rozvíjal zahraničné kontakty. Stal sa čestným zahraničným členom akadémie vied v New Yorku, v bývalom Zväze sovietskych socialistických republík, v Poľsku a Srbsku. Bol členom početných vedeckých spoločností, expertom Svetovej zdravotníckej organizácie pre oblasť vírusových nákaz, jedno volebné obdobie vykonával funkciu generálneho sekretára Medzinárodnej rady vedeckých zväzov (ICSU) a mnohé ďalšie.
Už v roku 1957 založil s akademikom A. A. Smorodintsevom medzinárodný virologický časopis Acta virologica, v jazyku anglickom a ruskom. Po roku 1990 vychádza už len jeho anglická verzia. Po roku 1968 to bola takmer jediná možnosť publikovania pracovníkov Virologického ústavu SAV.
Za svoju významnú vedecko-výskumnú, organizačnú a pedagogickú prácu bol opakovane vyznamenaný.
Huszka
Huszka je priezvisko, pozri Huszka (priezvisko), napr.:
La Regrippière
La Regrippière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Huska
Huska môže byť:
Vulva
Vulva (lat. volva/vulva = "lono") môže byť:
Menestheus
Menestheus bol jedným z nápadníkov krásnej Heleny. Keď Helenu uniesol trójsky princ Paris, brat jej manžela Menelaa, mykénsky kráľ Agamemnón, vyzval všetkých achájskych kráľov, aby mu pomohli pomstiť urážku brata a vyhlásili vojnu trójskemu kráľovi Priamovi.
Menestheus výzvu prijal a do boja proti Tróji priplával s vojskom na päťdesiatich lodiach. Menestheus sa následne v bojoch vyznamenal nielen ako statočný vojak, ale aj ako vynikajúci stratég. Z achájskych veliteľov sa mu vo vytváraní bojových formácii takmer vyrovnal len pylský kráľ Nestor, ale Menestheus ho prevýšil svojou mladistvou odvahou. Keď Trója už desať rokov odolávala všetkým achájskym útokom, prišiel Odyseus s nápadom poraziť Tróju ľsťou. Dal postaviť obrovského dreveného koňa, do ktorého sa ukryli najlepší bojovníci, medzi ktorými nechýbal aj Menestheus. Achájske vojsko sa potom nalodilo a odplávalo sa ukryť za ostrov Tenedos, kde vyčkávalo. Trójania v domnení, že sa už Agamemnón obliehania vzdal, zhŕkli sa okolo dreveného koňa a radili sa čo s ním. Kňaz Laokoón ho navrhol zničiť, ale v tom objavili spútaného muža, ktorý im povedal, že koňa postavili preto, aby odčinili Odyseovu lúpež trójskeho palladia, posvätnej sošky Pallady Atény, ochrankyne Tróje z trójskeho chrámu a postavili ho preto takého veľkého, aby ho Trójania nemohli dopraviť do mesta, lebo by ich potom chránil namiesto sošky Pallady.
Trójania jeho slovám uverili a dreveného koňa dopravili do mesta. Keďže bol obrovský museli zbúrať aj časť mestskej hradby. Len čo však nadišla noc, bojovníci v drevenom koni opustili úkryt, dali znamenie achájskym vojskám a nastalo strašné krviprelievanie. Smrti sa nevyhol ani kráľ Priamos a celá jeho rodina. Zo slávnej Tróje zostalo iba zhorenisko.
Antický autor Hieronymos, ale aj iní autori, ktorí zostavili zoznam kráľov Atén uvádzajú, že aténsky kráľ Menestheus bol nástupcom kráľa Thésea, vládol od roku 1205 do roku 1182 pred Kr. a jeho nástupcom sa stal Démofón.
L’Hôme-Chamondot
L’ Hôme-Chamondot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Diazóniová soľ
Diazóniové soli alebo diazóniové zlúčeniny sú látky, ktoré obsahujú funkčnú skupinu -N2+ X-, kde X- je anorganický anión, naviazanú na alkylový alebo arylový zvyšok R. Sú veľmi dôležitým medziproduktom pri výrobe organických farbív - napríklad metyloranže.
Syntéza
Diazóniové soli sa vyrábajú reakciou aromatických amínov, napr. anilínu, s dusitanom sodným NaNO2 v prítomnosti minerálnej kyseliny pri teplotách do 10°C:
Sandmeyerove reakcie
Sú to eliminačné reakcie s radikálovým mechanizmom, pri ktorých z diazóniových solí vznikajú alkylhalogenidy, prípadne alkylkyanidy a alkylrodanidy. Ako katalyzátor sa používa meďná soľ príslušného halogénu.
Tupigny
Tupigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Tupigny má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Tupigny má 360 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
3DO
Dejiny
Firma 3DO bola založená v roku 1991 Tripom Hawkinsom v spojenectve so siedmimi daľšími organizaciami s pôvodným cielom vytvoriť herný systém, ktorý funguje na CD-čkach. V roku 1993 vytvorila svoju prvú konzolu - The 3DO Console, ktorá ale nebola príliš uspešná. V roku 1995 bola prekonaná konzolou Playstation od firmy Sony. Licencia na 3DO console bola predaná a firma skončila s vyvíjanim konzol a začala vyvíjať hry na Playstation a PC.
Blok valcov
thumb|250px|Vidlicový 8-valcový motor Libery. Blok tvoria samostané valce natreté sivou farbou. Blok valcov je konštrukčná časť viacvalcového spaľovacieho motora alebo iného piestového stroja, ktorá v sebe obsahuje niekoľko valcov - pracovných priestorov. Z jednej strany je blok uzavretý hlavou valcov z druhej strany kľukovou skriňou. Blok valcov je pri menších motoroch vytvorený ako jeden celok. Väčšie motory môžu mať každý valec vyhotovený zvlášť a vložený do kľukovej skrine.
Konštrukcia bloku valcov
Blok valcov môže byť konštruovaný ako oddelený, alebo spojený s nosnou (kľukovou) skriňou. Oddelený blok sa s kľukovou skriňou spája skrutkami. Blok tvoria spravidla nasledovné časti:
Samostatný blok valcov (plášť) sa vyrába odlievaním a následným trieskovým obrábaním. Niekedy je plášť a valec tvorený jedným odliatkom.
Bigbang
Bigbang (nazývaný aj ako We Belong Together) je prvý singel juhokórejskej chlapčenskej skupiny Big Bang. Vyšiel ako kombinácia CD a DVD a obsahoval dokumentárny materiál navyše. Vydaný bol 29. augusta 2006 vydavateľstvom YG Entertainment a v rebríčkoch sa udržal 8 mesiacov. Na skladaní sa podieľali aj samotní členovia. Líder skupiny, G-Dragon, zložil hlavnú skladbu „We Belong Together“. Spolu s T.O.P-om k nej napísal aj text. Pieseň má rýchle tempo a rapové pasáže. „This Love“ je adaptácia rovnomennej piesne americkej rockovej skupiny Maroon 5, ktorú prepísal a tiež naspieval G-Dragon.
Dž
Dž je digraf považovaný za samostatné písmeno DŽ a dž (v UNICODE ako  Ǆ, ǆ ) v poradí 10. písmeno slovenskej abecedy. Označuje spoluhlásku.
Znak (Ǆ, ǆ) sa v slovenskej znakovej sade nenachádza.
La Baroche-sous-Lucé
La Baroche-sous-Lucé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Apollofanes z Kyparissie
Apollofanes (iné názvy: Apollofanés, Apollónios; ) bol olympijský víťaz v zápasení dorastencov v roku 72 pred Kr.