cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lauren Jauregui
Lauren Jauregui, vlastným menom Lauren Michelle Jauregui Morgado, (* 27. jún 1996, Miami, USA) je americká speváčka a skladateľka kubánskeho pôvodu. Je známa ako členka skupiny Fifth Harmony. Začala kariéru po tom, čo sa zúčastnila konkurzu X Factor v druhej sezóne, kde sa zišla a vytvorila skupina. Po dokončení tretej sezóny vytvorili dievčatá dva štúdiové albumy, Reflection (2015) a 7/27 (2016). Lauren Jauregui je dcéra Michaela a Clary Jauregui a má dvoch mladších súrodencov Taylor a Christophera.
Pommerol
Pommerol je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ponet-et-Saint-Auban
Ponet-et-Saint-Auban je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Poskytovateľ zdravotnej starostlivosti
thumb|Nemocnica vo Svidníku, poskytovateľ zdravotnej starostlivosti Poskytovateľ zdravotnej starostlivosti je fyzická osoba alebo právnická osoba (prípadne iný subjekt), ktorá/-ý (legálne) poskytuje zdravotnú starostlivosť.
Poskytovateľ zdravotnej starostlivosti podľa slovenského zákona č. 578/2004
Slovenský zákon č. 578/2004 Z. z. uvádza nasledujúcu definíciu (stav v decembri 2018) : Poskytovateľ zdravotnej starostlivosti (legislatívna skratka „poskytovateľ“) je:
Lusignan (Vienne)
Lusignan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Medailové poradie na Letných olympijských hrách 2016
náhľad|Mapa sveta zobrazujúca získané medaily podľa štátov. Legenda: krajiny, ktoré získali aspoň jednu zlatú medailu krajiny, ktoré získali aspoň jednu striebornú medailu krajiny, ktoré získali aspoň jednu bronzovú medailu krajiny, ktoré nezískali žiadnu medailu krajiny, ktoré sa nezúčastnili na olympijských hrách 2016
náhľad|Americký finálový tím (Adrian, Held, Phelps, and Dressel), po víťazstve na 4 × 100 m voľný spôsob mužov na Letných olympijských hrách 2016. náhľad|Medailisti v súťaži [[Vzpieranie na Letných olympijských hrách 2016|Vzpieranie na Letných olympijských hrách 2016 do 85 kg. Iránec Kianoush Rostami súťaž vyhral]] náhľad|Medailistky v [[Taekwondo na Letných olympijských hrách 2016|Taekwonde na Letných olympijských hrách 2016 žien do 57 kg. Britka Jade Jones (druhá zľava) úspešne obhájila svoj titul]]
Nasledujúca tabuľka je konečné medailové poradie na Letných olympijských hrách 2016, ktoré sa konali v Riu de Janeiro od 5. do 21. augusta 2016, podľa Medzinárodného olympijského výboru.
Touch (ragby)
náhľad|Touch ragby
Touch (iné názvy: touch rugby, touch football) je kolektívny šport a loptová hra, ktorá sa hrá na trávnatej ploche, a ktorá je veľmi podobná rugby union alebo rugby league. Ide o soft-kontaktný šport, v ktorom kontakt so súperom je limitovaný. Cieľom hry je dopraviť oválnu loptu pomocou rúk do bránkoviska. Charakteristickou črtou športu je jednoduchosť pravidiel, samotná hrateľnosť, minimálne požiadavky na vybavenie hráčov a možnosť zahrať si kontaktný šport bez väčšieho rizika zranenia. Najväčšou zvláštnosťou je možnosť hrať v kategórii zmiešaných družstiev mužov a žien. Špeciálnym variantom športu je plážové touch rugby, v ktorom nastupujú družstvá o 1 hráča menej.
Dejiny
Touch rugby vzniklo v Austrálii v roku 1923 ako oddychová forma hry pre hráčov ragby ligy a taktiež ako voľná hra pre nižšie sociálne vrstvy v parkoch. Základné pravidlá boli založené v roku 1960. Do povedomia ako samostatný šport sa dostal až založením prvého austrálskeho klubu South Sydney Touch Football Club v roku 1968. Ako oficiálne kodifikovaný šport sa začal hrať na prelome rokov 1972 a 1973 v Brisbane a už v roku 1975 sa dostal na Nový Zéland. Šport sa neskôr dostal aj do ostatných pacifických krajín a do Spojeného kráľovstva. Od roku 1988 sa pravidelne organizujú majstrovstvá sveta, do ktorých sa môže zapojiť vyše 40 krajín, v ktorých sa touch rugby hrá. Medzinárodné touch rugby vo svete spravuje Medzinárodná federácia touch rugby (FIT).
Ponsas
Ponsas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nicolò dell’Abbate
Nicolò dell’Abbate (* 1509 až 1512, Modena, Taliansko – † 1571, Fontainebleau, Francúzsko) bol taliansky maliar, jeden z predstaviteľov manierizmu. Zakladateľ tzv. školy z Fontainebleau, kde sa podieľal na výzdobe miestneho zámku. Venoval sa predovšetkým portrétnej maľbe a krajinomaľbe.
Novolesniansky potok
Novolesniansky potok je potok v povodí rieky Poprad. Pramení pod Horným Smokovcom, preteká obcou Nová Lesná a vlieva sa do Červeného potoka pri obci Mlynica.
Je lovným revírom v správe MO SRZ Poprad od jeho ústia pri obci Mlynica po hranicu Tatranského národného parku.
RTL 2
RTL 2 alebo RTL2 alebo RTL II môže byť:
MGMT
MGMT je americká alternatívna rocková skupina, ktorú založili Benjamin Goldwasser a Andrew VanWyngarden. Po vydaní ich prvého albumu, členovia vtedajšej skupiny Matthew Asti, James Richardson a Will Berman sa pripojili k jadru skupiny v štúdiu. Skupina založená na Wesleyan University a pôvodne pod Cantora Records, neskôr v roku 2006 podpísala zmluvu s vydavateľstvami Columbia Records a Red Ink.
Prvý album skupiny, Oracular Spectacular debutoval na 12. mieste v rebríčku UK Albums Chart a na 6. mieste v rebríčku ARIA Charts, pričom dosiahol 1. miesto v rebríčku Top Heatseekers. Takisto bol menovaný 18. albumom desaťročia časopisom Rolling Stone a najlepším albumom roka 2008 časopisom NME. Skupina sa objavila aj v rebríčku Triple J Hottest 100 so songlami „Electric Feel“ na 2. mieste, „Kids“ na 5. mieste a „Time to Pretend“ na 18. mieste. Skupina MGMT bola v roku 2010 nominovaná na Grammy Award v kategórii Best New Artist a ich skladba „Kids“ bola nominovaná v kategórii Best Pop Performance By a Duo or Group with Vocals. Počas Grammy Awards 2009 Justice remix skladby „Electric Feel“ vyhral cenu Grammy v kategórii Best Remixed Recording, Non-Classical. Ich druhý album Congratulations bol vydaný dňa 13. apríla 2010. 17. septembra 2013 vyšiel tretí album s názvom MGMT.
Lussac-les-Châteaux
Lussac-les-Châteaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Římskokatolická cyrilometodějská bohoslovecká fakulta v Praze se sídlem v Litoměřicích
Rímskokatolícka cyrilometodejská bohoslovecká fakulta v Prahe so sídlom v Litoměřiciach (používaná skratka CMBF Litoměřice), ktorej dnešným nástupcom je Katolícka teologická fakulta Karlovej univerzity, vychovávala bohoslovcov katolíckej cirkvi v čase, keď komunistická moc odlúčila Katolícku teologickú fakultu od Karlovej univerzity podľa § 33 a 34 zákona č. 58/1950 Zb. o vysokých školách. Na základe vládneho nariadenia zo 14. júla 1950 bola táto fakulta jediným bohosloveckým učilišťom pre prípravu duchovných Rímskokatolíckej cirkvi v českých krajinách. Podľa tohto nariadenia už dekan nebol zodpovedný cirkevným predstaviteľom, ale Štátnemu úradu pre veci cirkevné, ktorý tiež určoval osnovy a vyberal vyučujúcich. Fakulta najprv sídlila v Prahe a od roku 1953 až do roku 1990 v Litoměřiciach.
V roku 1990 bola CMBF včlenená späť do Karlovej univerzity ako Katolícka teologická fakulta UK na základe zákona č. 163/1990 Zb.
Magné (Vienne)
Magné je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Josef Václav Radecký z Radče
náhľad|Osobná pečať Josef Václav Radecký z Radče (* 2. november 1766, Sedlčany † 5. január 1858, Miláno), celým menom Josef Václav Antonín František Karel gróf Radecký z Radče, bol český šľachtic z rodu Radeckých z Radče, rakúsky vojenský veliteľ, stratég a politik. Počas svojej vojenskej kariéry sa aktívne podieľal na porážke napoleonského Francúzska a na reforme rakúskej armády. Neskôr bol za svoje zásluhy menovaný veliteľom rakúskych síl v Taliansku a roku 1836 rakúskym poľným maršalom. Vo veku 82 rokov následne zvíťazil v prvej talianskej vojne za nezávislosť nad spojenými armádami piemontského kráľa Karla Alberta a zaistil reinštaláciu rakúskej moci v severnom Taliansku. V roku 1849 bol menovaný generálnym guvernérom Františka Jozefa I. pre Kráľovstvo Lombardsko-benátske, ktorým zostal až do roku 1857, kedy sa stiahol z verejného života.
Životopis
Narodil sa ako syn grófa Petra Eusébia Radeckého a Marie Venantie rodenej Bechyňovej z Lažan. Po smrti rodičov bol poslaný na výchovu do Prahy ku svojmu dedovi z otcovej strany, bývalému dôstojníkovi, a študoval najprv na gymnáziu u piaristov v Panskej ulici na Novom Meste. Ďalej pokračoval štúdiom na rytierskej akadémii v Brne a na Theresiane vo Viedni. Vo veku osemnásť rokov, 1. augusta roku 1784 vstúpil ako kadet do 1. kyrysnického pluku c. a k. rakúskej armády, v Gyöngyösi. Za dva roky sa stal poručíkom, rok na to nadporučíkom. V rokoch 17881789 sa vyznamenal v bojoch s Osmanskou ríšou, čo mu zabezpečilo miesto jedného z pobočníkov maršala Laudona.
V bojoch proti revolučnému Francúzsku v Prvej koaličnej vojne bojoval od roku 1794 v hodnosti rotmajstra, potom bol roku 1796 prevelený do severného Talianska, kde pôsobil ako štábny dôstojník, z hodnosti majora bol povýšený na veliteľa pluku pionierskeho. Po uzavretí campoformijského mieru bol presunutý k ženijním jednotkám.
Po vypuknutí Druhej koaličnej vojny slúžil opäť v severnom Taliansku, a to ako adjutant v štábe generála Melasa. Na jeseň roku 1800 sa stal plukovníkom a veliteľom kyrysnického pluku na Rýne, v ktorého čele sa vyznamenal v bitke pri Hohenlindene. V roku 1803 bol menovaný generálmajorom. Pri tretej vojne proti Napoleonovi sa stal veliteľom brigády znovu na severotalianskom bojisku. S brigádou sa zúčastnil víťaznej bitky pri Caldiere, ale potom mu bolo udelené velenie nad samostatným oddielom v Štajersku, kde sa mu podarilo poraziť francúzske jednotky v šarvátke pri Ehrenhausene. Keď Rakúske cisárstvo podpísalo bratislavský mier a tým vystúpilo z protinapoleonskej koalície, bol Radecký prevelený do Viedne, kde sa stal veliteľom brigády a pobočníkom arcivojvodu Karola. V už Piatej koaličnej vojne viedol svoju brigádu do boja pri Welse. Ani táto vojna však neskončila úspechom rakúskych zbraní. Po opätovnej porážke Rakúska sa Radecký stal roku 1809 náčelníkom stáleho generálneho štábu, pričom dohliadal na reorganizáciu rakúskej armády. Rezignoval roku 1812 potom, kedy bola veľká časť jeho návrhov reformy zamietnutá ako príliš nákladná.
V roku 1813 ho generalissimus rakúskych vojsk knieža Karol I. Filip zo Schwarzenbergu menoval náčelníkom svojho štábu. Túto hodnosť si podržal počas celého ťaženia proti Francúzsku. Bol autorom spojeneckých plánov bitky pri Lipsku. Po protinapoleonskom ťažení vystriedal rôzne funkcie, ale presadzovaním u ostatných veliteľov nepopulárnych vojenských reforiem si urobil mnoho nepriateľov, ktorí ho nakoniec roku 1829 na čas odpratali na post veliteľa olomouckej pevnosti. V rokoch 18291831 prebýval v Olomouci a sídlil tu v Edelmannovom paláci (od roku 1892 tam má pamätnú dosku) na Hornom námestí, zlepšil sanitárne podmienky mesta, vysúšal okolité mokrade a vysadzoval stromy.
V roku 1831 bol menovaný veliteľom rakúskych vojsk na Apeninskom polostrove a vykonal ich rozsiahlu reorganizáciu. K svojím sedemdesiatym narodeninám roku 1836 obdržal hodnosť poľného maršálka. V roku 1848 vpadla do Lombardska sardínska armáda s úmyslom zjednotiť Taliansko pod Savojskou dynastiou a oslobodiť ju tak z cudzej nadvlády. Pre nedostatok mužov bol Radecký nútený opustiť väčšinu rakúskych území v Taliansku, udržal však proti značnej presile nepriateľa pevnosť Verona. Keď potom konečne dostal posily, porazil podstatne početnejšie spojené vojská talianskych revolucionárov a sardínskeho kráľovstva v bitkách pri Custoze a pri Novare, čo viedlo k rezignácii sardínskeho kráľa Karla Alberta. Na počesť týchto jeho víťazstiev zložil (roku 1848) rakúsky skladateľ Johann Strauss starší slávny Radeckého pochod a ruský cár Mikuláš I. ho ocenil titulom ruského poľného maršálka.
Vodné pólo na Panamerických hrách 1999
Vodné pólo na Panamerických hrách 1999 bol vodnopólový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1999. Konal sa vo Winnipegu, v Kanade v dňoch od 23.30. júla 1999, za účasti 8 mužských a 5 ženských tímov. Vodnopólový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1951, a toto bolo jeho 13. vydanie, pričom ženský turnaj mal na hrách premiéru. Zápasy sa odohrali v plaveckom centre Pan Am Pool Aquatic Centre. V mužskej kategórii siedmykrát v rade získalo titul 🇺🇸, ktoré vo finálovom zápase zvíťazilo nad 🇨🇺. V ženskej kategórii zvíťazila domáca 🇨🇦, keď vo finále vyhrala nad 🇺🇸.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na vodnopólový turnaj Letných olympijských hier 2000, ktoré sa uskutočnili v Sydney. Kvalifikovalo sa na ne iba víťazné družstvo v mužskej kategórii.
Josef Václav Radecký z Radče
Životopis
Po svojom penzionovaní Radecký dožíval ešte dve desaťročia; s manželkou stále viedli nákladný spôsob života, takže sa značne zadlžili. Radeckého dlhy platil mecenáš Joseph Gottfried Pargfrieder. Radecký zomrel tak, že sa pošmykol na navoskovanej podlahe v izbe svojej rezidencie v Miláne. Pádom si zlomil kŕčok stehennej kosti a zomrel na následky zranenia na začiatku roku 1858 vo veku deväťdesiatjeden rokov. Pargfrieder určil, že Radecký bude pochovaný vo Wetzdorfe v pamätníku rakúskej armády na vrchu Heldenberg v dolnom Rakúsku, v samostatnej krypte krytej obeliskom, po boku generála Wimpfena, hoci prianím cisára Františka Jozefa I. bolo pochovať Radeckého v Kapucínskej krypte vo Viedni. Pred pohrebom bolo telo vystavené vo viedenskom Arsenale a vo svätoštefanskom dóme, kde sa konala smútočná slávnosť.
Radecký ovplyvnil aj rakúsku gastronómiu. Už v mladosti si obľúbil milánsku špecialitu, teľací rezeň vyprážaný v zmesi strúhanky a syra. Jeho osobný kuchár túto pochúťku priviezol do Viedne, vynechal strúhaný syr a vznikol klasický viedenský rezeň v trojobale. Radeckého pochúťku čoskoro prevzal jeho obdivovateľ, mladý cisár František Jozef I.
Pomník v Prahe
náhľad|Radeckého pomník na Radeckého námestí (dnešné [[Malostranské náměstí|Malostranské námestie) v Prahe okolo roku 1900]] náhľad|Pomník maršála Radeckého na viedenskej Ringstrasse Najstarší z pomníkov Radeckého bol iniciovaný krátko po víťazstve pri Novarre roku 1849. Najprv bol naskicovaný na stenu Akadémie maliarom prof. Christianom Reubenom. Sochársku podobu mu vtlačili sochári bratia Josef Max (sochy vojakov) a Emanuel Max (socha maršálka). Z kovu ukoristených diel talianskej armády na Sardínii ho odliali Jakob Daniel Burgschmiet a Christoph Lenz z Norimbergu. Pomník bol odhalený až po Radeckého smrti v novembri roku 1858. Stál v rokoch 18581919 na dolnom Malostranskom námestí v Prahe v miestach dnešného električkového ostrovčeku proti vtedajšej kaviarni Caffé Radetzky; po zbúraní brány v Karmelitskej ulici a zavedení konskej dráhy sa musel asi o päť metrov presunúť.
Po vzniku Česko-Slovenska sa Talianske veľvyslanectvo v Prahe usídlilo v neďalekom Kolovratskom paláci v Nerudovej ulici a protestovalo proti Radeckému ako nepriateľovi zjednotenia Talianska. Navyše sa nová republika snažila zbaviť habsburských tradícií. Preto bol pomník v rokoch 19191920 rozobraný. Kamenný podstavec z leštenej žuly so štyrmi bronzovými tabuľkami s menami bitiek (Verona, Vicenza, Custozza, Novara) bol zničený, bronzová sochárska časť s výškou 676 centimetrov a váhe cez 10 ton bola rozobraná a prenesená do Lapidária Národného múzea v Prahe 7 na Pražskom výstavisku, kde je vystavená dodnes spoločne s modelom z dreva a z papírmašé. Pomník predstavuje prostovlasého vojvodcu, rozkročeného ako víťaza na kruhovom konvexnom štíte, s maršálskou palicou v pravici a s víťazným práporom z vojen o Lombardiu. Kruhový štít po spôsobe vojakov antického Ríma nesie sedem predstaviteľov vojsk rakúskej monarchie: poľovník, delostrelec (stotožňovaný s Čechom), dobrovoľník z Tyrol, husár, námorník, Hulan a juhoslovanský serežan. Zhromaždenie na podporu obnovy pomníka maršala Radeckého na Malostranskom námestí organizuje v posledných rokoch každoročne monarchistická politická strana Koruna Česká.
Ďalší Radeckého jazdecký pomník bol vztýčený vo Viedni roku 1892 pred cisárskym dvorným kostolom na námestí Am Hof. Dielo rakúskeho dvorného sochára Caspara von Zumbuscha stojí od roku 1912 na viedenskej Ringstrasse. Jeho model v striebre ako čestný dar vykonala viedenská firma J. C. Klinkosch a je tiež v zbierke viedenského Arsenalu. Pomník stojacej pešej figúry z bieleho mramoru sa dochoval v galérii slávnych vojvodcov vo viedenskom Arsenalu, ten istý v bronzovom odliatku stál do roku 1919 na hlavnom námestí v Ľubľane. Aj v Miláne býval pomník.
Teodor IV.
'''Teodor IV. Balsamon''' (iné mená pozri nižšie; * medzi 11301140, Konštantínopol† okolo/po 1195, Konštantínopol) bol byzantský cirkevný právnik a teológ, antiochiský patriarcha v rokoch 11851195 (?) a igumen dvoch kláštorov. Bol autorom niekoľkých prác, z nich zrejme najvýznamnejším bol komentár (exégésis/scholia) k Nomokánonu 14 titulov. Bol najvýznamnejším byzantským komentátorom 12. storočia. Jeho náprotivkom na kresťanskom Západe býva označovaný kánonista Gracián, ktorý pôsobil o generáciu skôr. Samotný Balsamon býva niekedy pre jeho rozsiahlu tvorbu a bystrý právny a teologický názor označovaný za akéhosi pravoslávneho Tomáša Akvinského.
Životopis
Balsamón sa narodil v prvej polovici 12. storočia v Konštantínopole. Po štúdiách nastúpil na cirkevnú dráhu, pričom pôsobil na viacerých pozíciách pri patriarchálnom úrade (nomofylax, chartofylax). Približne od roku 1185 pôsobil vo funkcii pravoslávneho patriarchu v Antiochii. Balsamon bol tiež igumenom dvoch konštantínopolských monastierov (Blachernského a Monastiera tón Zipón). Táto skutočnosť bola možná preto, že pre existenciu križiackych štátov sídlil v exile v Konštantínopole, a teda nikdy v skutočnosti funkciu patriarchu v praxi nevykonával. Izák II. uvažoval o jeho dosadení na konštantínopolský patriarchálny stolec, nakoniec však vybral jeruzalemského patriarchu Dosithea. Posledné roky svojho života strávil v Monastieri tón Zipón, ktorého poloha nie je známa (nachádzal sa zrejme na predmestí Konštantínopola). Presne známy nie je ani rok jeho úmrtia, stalo sa tak však okolo/po roku 1195, pričom je možné, že v roku 1197 ešte žil.
Dielo a myšlienky
V 70. rokoch 12. storočia na popud Manuela I. a patriarchu Michala III. Anchilaa započal práce na svojom komentári k Nomokánonu pripisovanému patriarchovi Fótiovi. Jeho cieľom bolo zosúladiť staršie i novšie ustanovenia svetského a cirkevného práva. Stalo sa tak po tom, čo metropolita v byzantskej Amasei nechcel obsadiť biskupský stolec v meste Amisos. Konštantínopolský patriarcha podľa justiniánskych ustanovení stolec obsadil vlastným biskupom, čo viedlo k roztržke. Metropolita sa odvolal k cisárovi, ktorý patriarchovo rozhodnutie prehlásil za neplatné, pretože nebolo zahrnuté v Bazilikách.
Balsamon cirkevnoprávne normy vysvetlil a k mnohým obsolétnym či kontradiktórnym kánonom zaujal kritické stanovisko. Čiastočne vychádzal z Ióanna Zonara, hoci si od neho održiaval odstup. Narozdiel od iných byzantských kánonistov však Balsamonovo dielo obsahovalo veľké množstvo starších cirkevných právnych textov, ktoré sa vďaka nemu zachovali do dnešných čias. Bol podporovateľom cisárskej svetskej moci, čím sa zásadne líšil od vtedajších cirkevných právnikov akými boli Zonaras i západný Gracián. Bránil aj postavenie konštantínopolského patriarchátu  a bol kritický voči Rímu.
Dielo sa skladalo z viacerých častí a je možné, že Balsamon dielo dopĺňal až do svojej smrti. V komentári využíval Justiniánove novely, vrátane skrátenej formy, ktorá sa nachádzala v dokumente Collectio tripartita, ako je zrejmé z dvojitej referenčnej metódy. Prinajmenšom počas služby ako chartofylax mal k dispozícii aj celý text Bazilík. Jeho citáty z nich sú zvyčajne doplnené odkazom podľa knihy, titulu a kapitoly, a v zásade sú správne. Okrem toho využil množstvo cisárskych post-justiniánskych noviel a patriarchálnych aktov. Posledná novela svetského práva, ktorú do diela zahrnul bola novela Izáka II. vydaná po apríli 1193; posledným spomenutým patriarchálnym aktom bol akt Nikétu II. zo 17. novembra 1186.
Napísal aj viaceré iné pojednania. Okrem iného v nich podporoval v pravoslávnej cirkvi problematické tretie postupné manželstvo či postavenie úradu chartofylaxa proti úradu prótekdika. Publikované boli dva jeho listy: jeden o pôste, druhý o prijímaní novicov do kláštorov. Patril k ochrancom inštitútu charistikia. Niektoré jeho rozhodnutia o určitých právnych otázkach, ako napr. napríklad o spovedi, sú v zaujímavom a ostrom kontraste s postojom Symeona Nového Teológa. Niekoľko rukopisov mu pripisuje aj schóliu k starozákonným prorokom.
V roku 1195 podal alexandrijskému patriarchovi Marekovi III. odpovede na okolo 60 kánonických otázok, ktoré adresoval stálej synode v Konštantínopole. Nedávne štúdie dokázali, že druhá revízia na tieto odpovede bola pravdepodobne vytvorená metropolitom Jánom z Chalkedónu.
Metóda, ktorú Balsamon použil pri výklade kánonov je primárne exegetická. Využíval parafrázu textu, interpretoval zložité pojmy a poukázal na dôvod, ktorý viedol k prijatiu a tiež k historickému rámcu. Porovnával kánony s podobnými normami a poukazoval na konflikty s neskoršími kánonickými alebo civilnými ustanoveniami - obvykle na základe praxe, ktorá sa v jeho dobe uplatňovala.
Jeho vplyv možno pozorovať v gréckej i slovanskej kanonickej literatúre. Do slovanského prostredia Balsamon vstúpil vďaka prekladom i vďaka dielam, ktoré ním boli ovplyvnené (najmä od Mateja Blastera). Vplyv jeho prác spočíval v jeho všeobecnom uznaní ako experta na svetské i cirkevné právo svojej doby. Kritika voči nemu vychádzala najmä zo skutočnosti, že riešenia, ktoré poskytol na niektoré otázky boli diktované z dôvodu účelnosti. V 15. storočí bol kritizovaný napr. Neilom Kabasilasom.
Pont-de-Barret
Pont-de-Barret je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Rainy River
Rainy River môže byť:
Budeč (hradisko)
Budeč predstavuje zvyšky hradiska, tradíciou spájaného s pamiatkou na knieža Václava. Nachádza sa v okrese Kladno, 17 km severozápadne od centra Prahy pri obci Zákolany, v blízkosti jej časti Kováry. Jedenásť storočí starý kostol sv. Petra a Pavla na Budči je najstaršou stojacou budovou v Česku. Od roku 1958 je chránený ako kultúrna pamiatka ČR.
Poloha
náhľad|Náčrt terénu a priebehu opevnenia
Hradisko sa rozkladá v katastri Zákolan, v nadmorskej výške okolo 260 až 280 metrov na ostrohu, ukončujúci niekoľko kilometrov dlhé návršie, tiahnúce sa od Brandýska k Zákolanom. Prirodzená ochrana v podobe zrázu tak chýba len v priestore šije na juhozápade. Prevýšenie medzi vrcholovou časťou hradiska, obtekaného z južnej a východnej strany Zákolanským a zo severu Týneckým potokom, dosahuje okolo 60 metrov.
Dochované opevnenie pozostáva z dvoch hlavných prvkov; vnútorný tvorí oválna akropola v najvyššom bode ostrohu, zaberajúci plochu cez 3 ha, valy akropoly majú obvod cez 700 m. Na akropole dodnes stojí rotunda sv. Petra a Pavla s priľahlým cintorínom a len o niekoľko desiatok metrov ďalej sú v krajine vyznačené základy niekdajšieho kostola Narodenia Panny Márie. Vonkajším okrskom hradiska je zhruba trojuholníkové predhradie s plochou viac ako 19 ha, obklopujúce akropolu zo severnej strany. Opevnenie predhradia dosahuje dĺžku približne 1,5 km, no časť odborníkov predpokladá, že k týmto dochovaným valom patrili na severnej a východnej strane aj menšie predsunuté opevnenia. Vzhľadom k neskorším zásahom do terénu však dnes už ich priebeh nie je možné s istotou doložiť.
Archeológia
Prvým archeológom, ktorý Budeč skúmal, bol už v 40. rokoch 19. storočia Václav Krolmus. Dlhodobý systematický archeologický výskum tu vykonávali v 70. a začiatkom 80. rokov 20. storočia Zdeněk Váňa a Miloš Šolle, v 80. rokoch tiež Andrea Bartošková, ktorá neskôr vykonala celkovú revíziu doterajších nálezov.
Podľa archeologických nálezov bol vrch obývaný už v praveku. Najstaršie doklady osídlenia sú z obdobia mohylovej kultúry strednej doby bronzovej a knovízskej kultúry neskorej doby bronzovej. Do knovízskeho obdobia spadá tiež výstavba prvého kamenného opevnenia. Prvá hradba v slovanskom období bola postavená práve na zvyškoch pravekej hradby niekedy v 9. storočí, zrejme za kniežaťa Bořivoja. Na prelome 9. a 10. storočia bol na akropole postavený kostol - rotunda sv. Petra. Z prvej polovice 10. storočia pochádza pohrebisko, priliehajúce k tomuto kostolu. Bolo tu zistených 56 hrobov, u niektorých pochovaných objavené predmety ako náušnice, gombíky alebo ostrohy. Pohrebisko pri kostole malo kresťanský charakter - neboli zistené žiadne milodary alebo protivampyrické zásahy, bežné v pohanskom období. Nová, druhá hradba bola k prvej pristavaná niekedy v priebehu 10. storočia. Do druhej polovice 10. storočia je kladené založenie druhého budečského kostola, zasväteného Narodeniu Panny Márie. Hromadný hrob asi šiestich desiatok osôb, zrejme bojovníkov, objavený v blízkosti hradiska v polohe Na Týnice sa snáď viaže k nejakému bližšie neznámemu stretnutiu v priebehu 10. storočia. Súčasná interpretácia spája zánik kniežacieho dvorca, prekrytie pohrebiska pri rotunde druhou fázou hradby a vznik hromadného hrobu s jednou zlomovou udalosťou na hradisku. Najčastejšie je toto spájané s prevratom po zavraždení kniežaťa Václava a počiatkom vlády Boleslava I. Niekedy koncom 10. či začiatkom 11. storočia bola druhá hradba nahradená treťou, najmladšou a najmohutnejšou hradbou s hrúbkou až 11 metrov s predsunutou priekopou. Koncom 11. storočia už aj táto tretia hradba bola neudržiavaná a rozpadla sa. Funkcia hradiska ako pevnosti v tejto dobe zanikla.
História a súčasnosť
vľavo|náhľad|Národná púť na Budči v lete [[1939, ktorá prerástla v manifestáciu proti nemeckej okupácii českých krajín]] Z písomných prameňov vyplýva, že v 10. storočí už Budeč patril k hlavným oporným bodom Přemyslovcov. Niekedy medzi rokmi 895 a 905 tu knieža Spytihněv I. založil rotundu svätého Petra (rozšírenie patrocínia o sv. Pavla je doložené až v 16. storočí). Svätováclavské legendy sa zmieňujú o tom, že na Budči v mladosti býval a učil sa neskoršie knieža Václav. Napríklad legenda Crescente fide uvádza: Jeho otec, blahoslavené knieža Vratislav, poslal ho do hradu menom Budeč, aby ho tam cvičil v žaltári istý kňaz zvaný Učen. Táto tradícia bola fantasticky rozvinutá zvlášť o niekoľko storočí neskôr kronikárom Václavom Hájkom z Libočan. V Hájkovej aj ďalších neskorších prameňoch je Budču zrejme prisudzovaný väčší význam, ako mal a je v nich spojený s postavami bájnych českých postáv (napr. Krok a jeho dcéry). Povesť Budča, ako údajného centra vzdelanosti, inšpirovala v 40. rokoch 19. storočia pedagóga Karla Slavoja Amerlinga k založeniu českej priemyselnej školy v Novom Meste nad Nuselským údolím v Prahe. Tento ambiciózny projekt však zakrátko stroskotal pre nedostatok financií a budovy boli využité pre vysokoškolské internáty a menzu. Amerlingova propagácia Budča sa odrazila tiež v názvoch rady dobových učiteľských spolkov, pomenovaných "Budeč". Absencia písomných zmienok o Budči v 12. storočí, kedy sa nepripomína v zozname dôležitých hradov a nie sú spomínaní žiadni hradní správcovia, naznačuje, že tunajšie hradisko už vo vtedajšej štátnej správe nehralo významnejšiu rolu. Osídlenie pokračovalo ešte niekoľko storočí, ale návršie sa postupne vyľudňovalo, až ostali len kostoly s cintorínom a zvyšky valov.
Od roku 1962 je areál budečského hradiska vyhlásený národnou kultúrnou pamiatkou. V priebehu 20. storočia sa Budeč stal obľúbeným katolíckym pútnickým miestom. Hlavné púte sa konajú dvakrát do roka - koncom júna na sviatok patrónov sv. Petra a Pavla a koncom septembra takzvaná Národná svätováclavská púť. Turistom je interiér rotundy prístupný v lete cez víkendy, kedy tu kladenské múzeum zaisťuje sprievodcovskú službu. Cez Budeč vedie červeno značená turistická trasa údolím Zákolanského potoka z Kralup nad Vltavou na hrad Okoř; najbližším východiskom od zastávky hromadnej dopravy je železničná stanica Zákolany, vzdialená asi kilometer.
V roku 2011 došlo k vyhláseniu prírodného parku Okolie Okoř a Budče, rozšírením pôvodného parku okolia Okoř na celé územie údolia Zákolanského potoka, ktoré je cenné zachovaným krajinným rázom. V oblasti boli vyznačené Klubom českých turistov tiež nové turistické trasy.
Rotunda sv. Petra a Pavla
náhľad|Kostol sv. Petra a Pavla Rotunda, pôvodne zasvätená iba sv. Petrovi, bola postavená na príkaz kniežaťa Spytihněva I. niekedy po roku 895. Murivo mierne nepravidelne kruhovej stavby s priemerom cez 8 m je z veľkej časti pôvodné a ide tak o najstaršiu dodnes funkčnú stavbu v Česku. Hranolová veža na severnej strane pribudla niekedy v 2. polovici 12. storočia. Vnútri sa dochovala kamenná renesančná kazateľnica s dátumom 1585, prístavba sakristie pochádza z roku 1663. Vnútrajšok kostola bol 2. augusta 1876 poškodený požiarom a väčšina výzdoby vrátane hlavného oltára je tak novodobá. Terajší oltár vytvoril v rokoch 1926 až 1927 podľa návrhu Štěpána Zálešáka rezbár František Vavřich. V jeho strede je umiestnený krucifix neznámeho pôvodu z konca 16. storočia. Štylizovaná podoba budečského kostola v striebornom prevedení na červenom poli je vyobrazená na znaku a vlajke obce Zákolany.
Kostol Narodenia Panny Márie
Išlo o jednoloďovú stavbu rozmeru približne 10 × 5 metrov s podkovovitou apsidou. Snáď niekedy v 13. storočí bola k západnému priečeliu pristavaná veža. Podľa archeologických náznakov bol kostol P. Marie zriadený niekedy v 2. polovici 10. storočia, no na rozdiel od susednej rotundy však písomné pramene o stavbe tohto kostola mlčia. Prvýkrát ho zmieňuje až kronikár Václav Hájek v 16. storočí. Za jozefínskych reforiem bol kostol v roku 1786 zrušený a po čase zbúraný. Kamenie bolo údajne začiatkom 19. storočia použité pri stavbe blízkeho cintorínskeho múru. Obrys kostola dnes v tráve pripomína maketa základového muriva.
Cintorín
náhľad|Hrob Karla Slavoja Amerling na Budči. Po stáročia sa na Budči pochovávalo pri kostole Narodenia Panny Márie. Po zbúraní kostola bol nový cintorín zriadený roku 1836 v tesnom susedstve rotundy sv. Petra a Pavla. Nejaký čas sa o Budči uvažovalo ako o možnom mieste na zriadenie národného pohrebiska zaslúžilých osobností, táto myšlienka však bola nakoniec realizovaná na Vyšehradskom cintoríne v Prahe. Na budečskom cintoríne sú hroby pedagóga Karla Slavoja Amerlinga, sochára Františka Hnátka, historikov Otta Urbana a Václava Davídka, rodiny Františka Prokůpka, ktorá zahynula pri železničnom nešťastí v roku 1947 a niektorých obetí železničného nešťastia, ku ktorému došlo v Zákolanoch 25. januára 1964.
2017 (album)
#2017 je štúdiový album Márie Čírovej. V roku 2017 ho vydalo hudobné vydavateľstvo Soundtech.
Moje Vianoce
Moje Vianoce je štúdiový album Márie Čírovej. V roku 2019 ho vydalo hudobné vydavateľstvo Soundtech.
Maillé (Vienne)
Maillé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Pontaix
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Abbé (jazero)
thumb|Satelitná snímka jazera Abbé (Lac) Abbé (po francúzsky; iné názvy: fra. (Lac) Abhe Bad, amh. Abhe Bid Hajk) je slané jazero vo východnej Afrike. Nachádza sa na hraniciach Etiópie a Džibutska v Danakilskej preliačine. Jeho prítokom je rieka Awaš, jazero nemá prirodzený odtok.
Pont-de-l’Isère
Pont-de-l’Isère je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mairé
Mairé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
U hájenky
U hájenky je prírodná rezervácia ev. č. 1416 neďaleko obce Čáslavice v okrese Třebíč v nadmorskej výške 514 - 544 metrov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Ochrana
Dôvodom ochrany je zachovanie prirodzených spoločenstiev rastlín a živočíchov v biotope mokrých lúk.
Jediná lokalita všivca močiarneho (Pedicularis palustris) v okrese Třebíč.
Horseball
náhľad|Horseball náhľad|Horseballový zápas žien náhľad|Lopta pri horseballe Horseball je kolektívny šport a loptová hra, ktorá sa hrá v sedlách koní, a ktorá má prvky ragby, póla alebo pólokrosu. Cieľom hry je dopraviť špeciálnu loptu pomocou rúk do visutého sieťovaného koša. Je to jedna z oficiálnych športových disciplín Medzinárodnej jazdeckej federácie (FEI).
Stručné pravidlá
náhľad|Ramassagezodvihnutie lopty zo zeme
Česko-slovenská hádzanárska liga mužov 1988/89
Česko-slovenská hádzanárska liga mužov v sezóne 1988/89 bol 37. ročník česko-slovenskej hádzanárskej ligy mužov, najvyššej hádzanárskej súťaže mužov v Česko-Slovensku. V súťaži učinkovalo 12 družstiev, rovnako ako v minulej sezóne. Titul získal TJ VSŽ Košice, ktorý vo finálovej sérii zvíťazil nad obhajcom prvenstva TJ Dukla Praha. Pre Košice to bol 3. titul v histórii.
Systém súťaže
Systém súťaže sa výraznejšie nezmenil. Základná časť pozostávala z 22 kôl. Každý s každým sa stretol 2-krát doma a vonku. Po základnej časti nasledovala nadstavbová časť s troma skupinami. 2 nadstavbové skupiny o titul sa organizovali formou jedného trojdňového turnaja, kde odohrali zápasy systémom každý s každým, pričom sa družstvám prenášali výsledky zo základnej časti. V skupine o 9. až 12. miesto (o udržanie) odohrali družstvá zápasy 2-krát doma a vonku. Neprenášali sa im výsledky zo základnej časti, pripočítali sa im ale bonifikačné body za umiestnenie. 2 najlepšie družstvá z oboch nadstavbových skupín o titul postúpili do semifinále play-off, zvyšné 4 družstvá postúpili do zápasov o 5. až 8. miesto. Zápasy play-off sa hrali na 3 vyhrané zápasy. Dve posledné družstvá z nadstavbovej skupiny o 9. až 12. miesto zostúpili do svojich nižších národných súťaží (SNL, resp. ČNL).
Play-off
Poznámka: Boldom sú označené zápasy prvého družstva hrané doma.
Interkros
200px|náhľad|Interkros Interkros (neoficiálne aj softkros) je bezkontaktný kolektívny šport a loptová hra, ktorá vzišla z lakrosu, a v ktorej proti sebe nastupujú dve 5-členné družstvá. Cieľom hry je dopraviť loptičku pomocou špeciálnej lakrosky do bránky.
Dejiny
Šport začal vznikať v roku 1980 v Kanade, kde tím sociológov, psychológov a učiteľov telesnej výchovy vytvoril nový bezkontaktný šport pre deti, ktorý vzišiel z princípov lakrosu a bol hrateľný v telocvičniach na školách. V roku 1982 vznikli prvé oficiálne pravidlá interkrosu a v roku 1985 sa hral prvý oficiálny zápas mužov. V tomto roku bola založená aj Medzinárodná interkrosová federácia (FIIC) so sídlom v Montreale (dnes Paríž), ktorej účelom bola propagácia nového športu a rozvoj v zahraničí. Šport si razil cestu najprv do Európy a hlavne v Česku a Švajčiarsku sa rýchlo spopularizoval.
Baterka
Baterka môže byť hovorovo:
Portes-en-Valdaine
Portes-en-Valdaine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maisonneuve (Vienne)
Maisonneuve je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mestská hromadná doprava v Trebišove
Mestská hromadná doprava v Trebišove je zabezpečovaná autobusovou dopravou, ktorú prevádzkuje spoločnosť ARRIVA Michalovce. Služby MHD sú poskytované na 3 autobusových linkách s číslovaním 1 – 3. ARRIVA Trebišov prevádzkuje v Trebišove 2 typy vozidiel.
Základná škola (Košice, Trebišovská 10)
Základná škola Trebišovská 10 je základná škola v Košiciach, mestskej časti Západ.
Charakteristika a história
Škola vznikla 1. septembra 1969. Zaradila sa tak do vzdelávacej sústavy regionálneho školstva, ktoré riadi Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky. Škola je plne organizovanou školou mestského typu s právnou subjektivitou. Od 1. septembra 1987 sa o rozsiahlu budovu delí s Gymnáziom Trebišovská 12. Od jej vzniku bol pri škole bol postavený bazén, športový areál aj gymnastická hala, vďaka čomu dostala škola prívlastok – škola so športovým zameraním na plávanie, gymnastiku a atletiku. V roku 2005 gymnastická hala zhorela, no v roku 2017 bola na jej mieste vybudovaná nová športová hala s názvom Kalimero aj multifunkčné ihrisko, ktoré aktívne využívajú aj žiaci školy.
Škola má bohatú športovú tradíciu. Zameriava sa najmä na plávanie, atletiku a gymnastiku a zároveň spolupracuje s viacerými športovými klubmi. Do výchovno-vzdelávacieho programu boli integrované aj predmety ako plávanie a atletika. Na škole sa vyučujú 4 cudzie jazyky: angličtina, nemčina, ruština a francúzština. V rokoch 2010 – 2011 prešla škola roziahlou modernizáciou. V roku 2016 pribudla nová atletická dráha.
Kostol svätého Jozefa (Prešov)
Františkánsky Kostol svätého Jozefa (ľudovo Františkánsky kostol) je slovenský ranobarokový rímskokatolícky kláštorný kostol v Prešove z konca 14. storočia.
Je vo vlastníctve Rádu menších bratov, jeho súčasný rektor je od 1. augusta 2019 br. Juraj Andrej Mihály, OFM. Kostol ako taký patrí pod Farnosť svätého Mikuláša, ktorej farár je zároveň aj dekanom dekanátu Prešov-stred v Košickej arcidiecéze.
Ide o v súčasnosti jediný dvojvežový františkánsky kostol na Slovensku.
Poloha
Kostol sa nachádza v južnej časti Slovenskej ulice, najstaršej ulice v Prešove, na námestí, ktoré v súčasnosti nesie názov Františkánske námestie. Na kostol je zo severnej strany napojená budova kláštora, zo západu sa tiahne Svätoplukova ulica, ktorá spája kostol s Hlavnou ulicou, na juhu stojí evanejlická a.v. fara, na juhovýchode sa rozkladá Záhrada umenia (v minulosti mestské kúpalisko) a na východe stoja tzv. Františkánske schody, ktoré sa napájajú na Kmeťovo stromoradie.
Františkánske námestie
Pri západnej strane kostola sa rozlieha Františkánske námestie, po ktorého obvode rastú majestátne pagaštany. Tieto v lete poskytujú príjemný tieň, na jeseň radosť deťom zo zbierania spadnutých plodov a v zime na nich svieti dekoračné osvetlenie.
Z námestia sa dá priamo dostať na Slovenskú ulicu, Konštantínovu ulicu, Svätoplukovu ulicu a ulicu Hurbanistov.
Súsošie svätého Róchusa
Pred vstupom do kostola sa na námestí týči niekoľko metrov vysoké súsošie, ktorého hlavná socha je socha svätého Róchusa, protimorového patróna.
Dali ho postaviť v roku 1730 františkánski mnísi. Autorom pieskovcového súsošia je Šimon Grimming, ktorý vytvoril v roku 1734 pre františkánsky kostol aj štyri pieskovcové plastiky svätcov - Róchusa, Floriána, Františka a Antona. Pieskovcové súsošie sv. Róchusa bolo roku 1733 umiestnené na voľnom priestranstve pred kostolom. Úplne bolo dokončené až v roku 1795. Ďalšia renovácia súsošia sa uskutočnila v roku 1843.
V súčasnosti sú originály sôch v uložené v depozitári, vo veži konkatedrály svätého Mikuláša, a pred Františkánskym kostolom sú ich verné kópie.
Priečelie chrámu
náhľad|Rímsa nad vstupom
Na pravej strane z čelného pohľadu je umiestnený kríž. Vstupný portál na prízemí, lemovaný piliermi vystupujúcimi zo steny, je zakončený prelomeným trojuholníkovým štítom, v strede s erbom v barokovom ornamente. Nad ním je štíhle trojité polkruhovo zakončené okno, ktoré od trojice menších okien v hornej časti priečelia oddeľuje masívna rímsa.
Na priečelí sú od roku 1947 obrazysgrafitázobrazujúce Najsvätejšiu Trojicu a Svätú Rodinu, ich autorom je Mikuláš Jordán, ktorý tým nahradil staršie obrazy na ten istý námet
Veže
Pri vonkajšom pohľade na kostol dominujú dve 30-metrové vežeseverná je zvonica. Na ich vrchoch sú umiestnené dvojramenné, tzv. kardinálske kríže. Uprostred veží na vrchole je umiestnený františkánsky znak.
Zvony
V severnej veži sa nachádzajú zvony z roku 1925 od firmy Buchner z Košíc.
Interiér
Františkánsky Kostol svätého Jozefa je jednoloďovým kostolom s šiestimi pribudovanými kaplnkami po stranách.
Dĺžka lode je 40 metrov, široká je 18 metrov a jej vnútorná výška dosahuje 13 metrov.
Hlavný oltár
náhľad|Kostolu dominuje nástenná maľba náhľad|Detailný záber na [[tabernákulum strážené sochami anjelov]]
Oltárnemu priestoru dominuje iluzívna nástenná olejomaľba, ktorá bola vytvorená 1872 františkánom Konrádom Švestkom z Kroměříža. Maľba zobrazuje pôvodný oltár od Františka Streciusa z roku 1732, ktorý však 21. decembra 1870 ľahol popolom. Na pôvodnom oltári bolo umiestnených až 42 plastík uprostred ktorých bol 12-ročný Ježiš, Panna Mária a svätý Jozef, ktorému je kostol zasvätený
Súčasťou výzdoby oltára je majestátny obraz Svätej Rodiny od Konráda Švestku, ktorý je najväčším skarálnym obrazom v Prešove. Nad ústredným obrazom držia dvaja anjeli štít s nápisom:
To v preklade znamená: „Plameňom zhubným zničený 21. dec. 1870.“ Pod touto informáciou sú uvedené roky rekonštrukcií, a síce: 1872, 1907, 1947, 1992.
Po bokoch oltárneho obrazu sú na pravo z pohľadu ľudu svätý apoštol Peter s kľúčmi od Nebeského kráľovstva a knihou a na ľavo svätý apoštol Pavol s mečom a knihou. Nad apoštolmi sú vitrážové okná do kaplnky Svätých Relikvií za oltárom, ktoré zobrazujú Zvestovanie od Mikuláša Jordána. Tieto boli doplnené roku 1956. A nad nimi sú dvaja anjeli spínajúc ruky k modlitbe.
V najvyššej časti oltára sú štyri sochy apoštolovevanjelistov, naľavo: svätí Matúš a Marek; napravo: svätí Lukáš a Ján. Nad nimi je už len tzv. ďatelinový kríž. Pod nimi je polkruhový obraz zobrazujúci Narodenie Pána.
Na menze hlavného oltára je umiestnené tabernákulum, ktoré má na svojich diverkach grécke písmená A (alfa) a Ω (omega) odkazujúce na výrok Ježiša Krista: „Ja som Alfa a Omega, Prvý a Posledný, Počiatok a Koniec.“ Po bokoch sú dvaja skláňajúci sa, adorujúci anjeli. Nad svätostánok bol v roku 1939 pribudovaný trón od Alojza Nevického na vystavovanie Najsvätejšej Sviatosti, v súčasnosti je v ňom kríž a večné svetlo označujúce prítomnosť Boha.
Vedľajšie oltáre
náhľad|[[Pražské Jezuliatko v postrannej kaplnke svätej Terezky od Ježiša]]
Kaplnky s oltármi boli ku kostolu pristavané krátko po prevzatí kostola a kláštora bratmi františkánmi roku 1671.
Kaplnka svätého Antona Paduánskeho
Prvá južná kaplnka, ktorá je najbližšie k hlavnému oltáru je ozdobená oltárom s podobizňou svätého Antona Paduánskeho, františkánskeho kňaza a učiteľa Cirkvi. Podľa roku, ktorý je napísaný na oltári vedľa erbu donátorov Klobušikovcov bol tento vybudovaný roku 1719, socha svätca potom pochádza zo začiatku 20. storočia.
Po bokoch svätého stojaceho uprostred stoja dvaja proroci s knihami. Na vrchu je plastika Ducha Svätého v podobe holubice obklopený anjelmi a mrakmi. Baroková menza má tvar rakvy.
V kaplnke sú pochovaní barón František Klobušický a Terézia Klobušická, v južnom múre kaplnky sa nachádza v stene malá rakvička s erbom arcibiskupa a grófa Františka Klobušického, pod ňou je mramorová doska s textom:
To v preklade znamená:
Oltár pôvodne stál v kaplnke svätého Františka z Assisi, ktorá je oproti. Na miesto, na ktorom je dnes bol prenesený v roku 1947.
Kaplnka Svätého Kríža
Prostredná južná kaplnka obsahuje barokový oltár Svätého Kríža, ktorému dominuje ukrižovaný Syn Človeka, pri ktorom sú jeho matka Mária a apoštol Ján. V hornej časti oltára je na modrom podklade Božie oko obklopené malými anjelmi (putti). Na menze v tvare rakvy sú uložené symboly ukrižovania: kríž, tŕňová koruna, remienky z biča a stĺp s povrazom. Celý komplex pochádza z druhej polovice 18. storočia.
Kaplnka Sedembolestnej Panny Márie
Tretia južná kaplnka má v sebe barokový oltár Sedembolestnej Panny Márie, patrónky Slovenska, z druhej polovice 18. storočia. V prostrednej časti za sklom je samotná Panna Mária držiac mŕtveho Ježiša, po stranách sú (tiež za sklom) dve rehoľníčky, jedna drží Bibliu a druhá kríž. Na vrchu oltára je zobrazený Boh Otec držiac v ruke glóbus, čo symbolizuje, že Zem je v Božích rukách. Vedľa neho sú dvaja adorujúci anjeli a dve okrídlené hlávky anjelov.
V tejto kaplnke sú trvalo vystavené relikvie svätého Jána Pavla II.
Kaplnka Matky ustavičnej pomoci
Kaplnka je najmenšou z postranných kaplniek v kostole, nachádza sa v južnej veži. Je v nej obraz Panny Márie vyjadrujúci hlbokú mariánsku úctu.
Kaplnka svätého Františka z Assisi
Prvá severná kaplnka je kaplnkou svätého Františka z Assisi, zakladateľa Rádu menších bratov. Jeho oltár pochádza z 30. rokov 20. storočia a je postavený v novobarokovom štýle. Ústrednú plastiku tvorí Ježiš Kristus, ktorý z kríža obíjma svätého Františka z Assisi. Po bokoch stoja svätci Tretieho Rádu svätého Františka: