Dubrovnícka_republika
Benátska nadvláda (13. storočie14. storočie)
Z prvých dvadsiatich rokov Benátskej nadvlády je málo záznamov. Zo správcov sa medzi rokmi 12041222 uvádza iba meno Giovanni Dandolo, ktorý mohol vládnuť počas celého obdobia. V tejto dobe však došlo v histórii mesta k zvláštnej situácii, ktorá je opísaná ako dubrovnícka verzia benátskeho dóžu Marina Falieriho. Dubrovník v rokoch 1224 až 1226 otriasal benátskou nadvládou a zostal slobodný a nezávislý až do roku 1230, keď sa Damián Guida stal tyranom. Zmluva z roku 1232 predstavovala cenu, ktorú musel Dubrovník zaplatiť za oslobodenie od tyranskej vlády. Výmenou za toto oslobodenie sa Dubrovník zaviazal prijímať naspäť benátskeho správcu. Dôležitým bodom je však následné spojenie medzi Dubrovníkom a Benátkami. Konečná zmluva o podriadení upravujúca benátsku suverenitu nad Dubrovníkom je datovaná do roku 1232. V polovici 13. storočia bol ostrov Lastovo rozšírený o pôvodné územie. Benátska nadvláda bola teraz citeľnejšia než ako predtým, bez súhlasu benátskeho správcu sa nevykonával žiadny významný obchod. Dubrovník bol povinný platiť hold na súši aj na lodiach. Dubrovník na druhej strane využíva výhody rozvoja banských ložísk v Srbsku a Bosne a obchodníci nadviazali úzke obchodné vzťahy na Balkáne a ďalej, až do Sedmohradska, odkiaľ sa dovážalo zlato a soľ a z Poľska jantár. V roku 1230 Dubrovník získal právo na voľný obchod v rámci Bulharskej ríše. V dôsledku hospodárskeho rozvoja a lepšej ochrany pred nepriateľmi je vybudovaný kanál, ktorý oddeľuje mesto od pobrežia. Bol premostený v 12. storočí so slovanským mestom Dubrava, ktorý sa nachádza na protiľahlom brehu, čím vytvára pevnosť bránenú silným severným valom. Starý kanál je dnes slávnou hlavnou ulicou Stradun. Hneď, ako sa vyriešili vnútorné záležitosti Dubrovníka, občania pristúpili k regulácii svojich vzťahov so svojimi slovanskými susedmi. V tom čase bosniansky bán Matej Ninoslav oživil priateľské vzťahy s Dubrovníkom. V roku 1234 podpísali zmluvu, ktoré znova potvrdili privilégia udelené bosnianským bánom Kulinom. Zmluva im poskytovala obchodnú slobodu v celej Bosne a poukazuje na spor medzi srbským kráľom Štefanom Urošom I. a sľubuje im v prípade vojny podporu. Táto zmluva bola obnovená v roku 1249. náhľad|Príchod srbského kráľa Štefana Uroša IV. do Dubrovníka vľavo|náhľad|Staré mesto Dubrovník bývale centrum Dubrovníckej republiky Nasledujúcich pár rokov bolo pokojných, s výnimkou malého náboženského sporu a pokračovala v pokojnom rozvíjaní svojich zdrojov. Cirkevný spor sa týkal arcibiskupa Arrengeriusa, na ktorého sa sťažoval u pápeža správca Niccolò Tonisto na to, že to je Riman a nie Benátčan. Arrengerius bol potom preložený na iné miesto a nahradil ho Benátčan menom Ján, ktorému bola pridelená aj diecéza Antivari (dnes diecéza Bar v Čiernej Hore). Tento spor vyústil do opakovaných vojen so srbským kráľom Štefanom Urošom I. pod rôznymi zámienkami a v roku 1254 bol spor konečne urovnaný. V roku 1276 napadol mesto srbský kráľ Štefan Dragutin a pokúsil sa o premenu Dubrovníka na prístavné mesto Srbska. Benátska vláda poslala kráľovi list, kde sa mu vyhrážala vážnymi represiami, ak sa odváži zaútočiť na mestá pod benátskou ochranou, v dôsledku čoho nastolili mier. Dubrovník pomáhal svojimi loďami Benátkam rôznych bitkách proti alanským pirátom, vojnou medzi Janovom a Benátkami a bitke pri Korčuli (1298). V rokoch 1301 až 1302 došlo k ďalšej srbskej vojne spôsobeným sporom o Kotor. Toto mesto bolo teraz pod benátskou ochranou, ale naďalej udržiavalo styk so slovanským kniežatami. Srbi boli niekoľkokrát porazení a nakoniec boli prinútení prijať podmienky. V roku 1302 sa dosiahol mier a keďže Dubrovník počas vojny veľa utrpeli a ničivé nájazdy spôsobili hladomor. Benátske pokusy o mier boli zbytočné. V roku 1316 vypukol ďalší spor so Štefanom Urošom II., ktorý uväznil a vydrancoval množstvo obchodníkov z Dubrovníku. O výsledku vojny nie sú žiadne informácie. Dňa 22. januára 1325 srbský kráľ Štefan Uroš III. vydal dokument o predaji svojho námorného majetku mesta Ston a v roku 1333 bol zakupený polostrov Pelješac od srbského kráľa Štefana Uroša IV. V roku 1345 republika získala aj ostrov Mljet. Dubrovník okrem toho rozšíril svoj námorný obchod v Tunisku, Egypte, Sýrie a Čierneho mora a uzavrel alebo obnovil obchodné dohody s Bosnou, Srbskom, Bulharskom a Byzanciou. Dubrovník mal v tom čase obchodné vzťahy s talianskymi mestami, najmä s Anconou, Florenciou, Neapolom a Sicíliou. Hlavnou súčasťou obchodu s Dubrovníkom bola na jednej strane preprava východných surovín na západ a dovoz západných výrobkov na východ. Počet pôvodného románskeho, resp. gréckeho etnika, najmä Latinov a Byzantincov, v Dubrovníku časom klesal a jeho miesto zaujímali noví slovanskí obyvatelia. V roku 1348 mesto postihla Čierna smrť a zdecimovala mestské obyvateľstvo.