cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Štefan Fabián
Streľba v bare Amadeus
Fabián bol zavraždený 24. septembra 1997 v bare Amadeus, v hoteli Danube v Bratislave, keď sedel pri jednom stole s Mikulášom Černákom a Róbertom Holubom. Maskovaný strelec Jozef Roháč najprv vystrelil na oproti sediaceho Róberta Holuba z pištole kalibru .45 AUTO, pričom ho zasiahol štyrmi výstrelmi. Fabián, sediaci oproti Holubovi a Černákovi, chrbtom k strelcovi siahol po svojej zbrani Glock a zároveň vstával zo sedačky, chcel opätovať streľbu. Strelec Roháč, ktorý stál v podstate hneď za sediacim Fabiánom, ho zasiahol dvomi ranami do chrbta, pričom mu spôsobil smrteľné zranenia, ktorým Fabián na mieste podľahol. Ťažko zraneného Holuba odviezli do nemocnice, kde ho ten istý strelec dorazil v noci zo 4. na 5. októbra 1997.
Vražda Fabiána a Holuba dlho nebola objasnená, spočiatku bol za strelca považovaný Alojz Kromka, až v roku 2016 sa priznal k naplánovaniu a účasti na tejto vražde Mikuláš Černák a Alexander Horvát. Za vraždu Fabiána a Holuba boli odsúdený Jozef Roháč, Mikuláš Černák, Róbert Lališ, Alexander Horvát.
Saint-Georges-Blancaneix
Saint-Georges-Blancaneix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Dekolt (časť tela)
náhľad|Dekolt modelky na módnej prehliadke Dekolt alebo výstrih je kraniálna časť prednej strany hrudníka ženy, ktorá je viditeľná z hlbokého výstrihu (dekoltu, dekoltáže) na ženskom odeve a ktorej aktuálny rozsah záleží na tvare a veľkosti tohto výstrihu. Z medicínskeho hľadiska ide približne o trojuholník vymedzený v strednej rovine kaudálnou časťou hrudnej kosti (sternum) a laterálne ramennými kĺbami (articulatio humeri). Podľa slovenských všeobecných výkladových slovníkov pojem zahŕňa aj časť krku a šije.
Saint-Georges-Blancaneix
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Geniès
Saint-Geniès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Festival international du film v roku 1953
Medzinárodný filmový festival v Cannes 1953 sa konal od 15. do 19. apríla 1953. Z politických príčin sa na festivale nezúčastnili socialistické krajiny. Účastnilo sa ho iba 28 krajín. Bola udelená jedna Veľká cena festivalu pre dlhometrážny film a jedna pre krátkometrážny film.
Víťazi
Obe festivalové poroty vyjadrili uznanie Waltu Disneymu za jeho doterajšiu tvorbu.
Veľké medzinárodné ceny
Porota vyjadrila uznanie za predvedenie španielskeho tanca vo filme Duende y misterio del flamenco režiséra Edgara Nevillu.
Zoznam zahraničných ciest prezidentky Zuzany Čaputovej
Toto je zoznam zahraničných ciest prezidentky Zuzany Čaputovej, ktoré boli alebo budú uskutočnené od začiatku jej prezidentskej služby dňa 15. júna 2019. Prezidentka Čaputová v prvom polroku výkonu svojej prezidentskej funkcie navštívila 13 krajín a stretla sa s najvýznamnejšími európskymi politikmi, prezidentom Francúzska či nemeckou kancelárkou.
Zhrnutie
stred|náhľad|700x700bod|Mapa krajín navštívených Zuzanou Čaputovou (do 21. júna 2023)
2019
náhľad|Zuzana Čaputová s ukrajinským prezidentom [[Volodymyr Oleksandrovyč Zelenskyj|Volodymyrom Zelenskym]] náhľad|[[Zuzana Čaputová v Prahe na koncerte Zuzana není sama doma]] náhľad|[[Zuzana Čaputová s japonským premiérom Šinzóm Abem v Paláci Akasaka pri príležitosti intronizácie cisára Naruhita]]
2020
náhľad|[[Zuzana Čaputová|Zuzana Čaputov á v spoločnosti svetových lídrov na Svetovom fóre o Holokauste v Jeruzaleme]] náhľad|[[Zuzana Čaputová po boku brnenskej primátorky Markéty Vaňkovej]]
Emília Horváthová
Doc. PhDr. Emília Horváthová, DrSc. (rodená Čajánková; * 23. máj 1931, Valaská – † 10. február 1996, Bratislava) bola slovenská etnografka, pedagogička a publicistka, zakladateľka romistiky na Slovensku.
Patrila medzi popredných európskych romológov so zameraním na zvykoslovie a duchovnú kultúru, bola autorkou viacerých monografií, vyše stovky hesiel v Encyklopédii ľudovej kultúry Slovenska a členkou redakčnej rady časopisu Slovenský národopis. Jej manželom bol historik Pavel Horváth.
Životopis
V roku 1953 absolvovala Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, odbor národopis – dejiny umenia. V rokoch 19531978 pôsobila postupne ako pomocná vedecká sila, odborná pracovníčka a vedeckovýskumná pracovníčka v Národopisnom ústave SAV, participovala aj na vedení ústavu. Od roku 1975 pôsobila ako interná pracovníčka na katedre archeológie, dejín umenia a národopisu Filozofickej fakulty UK a v roku 1978 sa habilitovala na docentku.
Rómska problematika
Téme Rómov na Slovensku sa venovala od roku 1952, keď ako 21-ročná študentka etnografie realizovala prvé výskumy v teréne a vydala svoj prvý príspevok, v ktorom sformulovala ciele výskumu: „Na materiáli, ktorý výskumom získame, ukážeme špecifickosť cigánskej kultúry, ktorá spolu s vlastným jazykom a historickým pôvodom klasifikuje Cigánov ako národnosť… Na materiáli bude ďalej možné ukázať na kladné prvky cigánskej kultúry, ktorú majú naďalej rozvíjať.“ Výsledky opakovaných výskumov publikovala v roku 1954 v etnografickej štúdii Život a kultúra rožkovianskych Cigánov v časopise Slovenský národopis. V roku 1956 zorganizovala prvý kolektívny výskum tradičného aj súčasného života Rómov ôsmich oblastí Gemera. Do výskumov zapojila aj ďalšiu vtedy začínajúcu českú etnografku, romistku Evu Davidovú, predstaviteľov rómskeho etnika JUDr. Gustáva Kariku a MUDr. Jána Cibuľu (neskorší spoluzakladateľ a prezident Medzinárodnej rómskej únie – IRU) a českú výtvarníčku Mílu Doležalovú.
V roku 1958 bolo prijaté uznesenie Ústredného výboru KSČ „O práci medzi cigánskym obyvateľstvom v ČSR“, akcentujúce program asimilácie Rómov s tým, že akceptovanie rómskeho jazyka a kultúry by „spomalilo proces prevýchovy Cigánov, posilnilo by nežiaducu izoláciu Cigánov od ostatných pracujúcich, napomáhalo by ďalej konzervovať starý, primitívny spôsob cigánskeho života“. Táto asimilačná politika mala vplyv okrem iného aj na ďalší rozvoj bádania v oblasti etnografie a Horváthovej prístup bol označený za „nekritický, romantický obdiv“. Monografiu Cigáni na Slovensku z roku 1964 potom koncipovala už v inom duchu než pri svojich prvých výskumoch a v poslednej kapitole (ktorú však etnológ Arne Mann vníma len ako povinný ústupok tlaku režimu a „akoby napísanú iným autorom“ než zvyšok publikácie) konštatuje, že „samotná forma existencie Cigánov ako etnickej diaspóry raz navždy znemožňuje ich sformovanie sa v národnosť a pozdejšie v národ i napriek tomu, že si niekedy vo väčšej, inde v menšej miere zachovali vlastnú kultúru“.
Vlastníkom jej vedeckej pozostalosti, ktorú zhromaždila bývalá Nadácia InfoROMA, sa neskôr stal Rómsky inštitút v Bratislave.
Kosce
Kosce (Opiliones) je rad pavúkovcov. V apríli 2017 bolo známych viac ako 6 650 po celom svete, ale celkový počet druhov môže prerásť cez 10 000. Rad kosce obsahuje päť podradov: Cyphophthalmi, Eupnoi, Dyspnoi, Laniatores, a od roku 2014 aj Tetrophthalmi.
Kosce sa nachádzajú na všetkých kontinentoch okrem Antarktídy. Zachované fosílie staré 400 miliónov rokov sa našli v rohovci blízko škótskej dedinky Rhynie. 305 miliónov staré fosílie z Francúzska, ktoré vyzerajú prekvapujúco moderne, indikujú, že základný tvar ich tiel sa vyvinul veľmi dávno a, aspoň v niektorých taxónoch, sa odvety zmenil veľmi málo.
Ich fylogenetická pozícia v rámci pavúkovcov je sporná: ich najbližší príbuzní môžu byť roztoče (Acari) alebo podtrieda Dromopoda (šťúry, šťúriky a solifúgy). Hoci sa povrchne podobajú, sú často nesprávne identifikované ako pavúky (rad Araneae), kosce sú odlišný rad, ktorý nie je úzko spätý s pavúkmi. Majú dva páry dlhých končatín. Môžu sa ľahko odlíšiť od pavúkov s dlhými nohami svojim celistvým telom a jedným párom očí v strede cefalotoraxu (hlavohrude). Pavúky majú výrazné brucho, ktoré je oddelené od cefalotoraxu zúžením a majú tri až štyri páry očí, zvyčajne okolo okrajov cefalotoraxu.
Kosce na Slovensku
Na území Slovenska bolo do roku 2010 známych 33 druhov koscov, v roku 2014 už 35 druhov (iný zdroj uvádza 50 druhov ). V ľudský obydliach je bežný kosec domový (Opilio parietinus). V lesoch a lúkach je to kosec rožkatý (Phalangium opilio). Medzi najväčšie patrí horský druh kosec obrovský (Gyas titanus) a kosec klepietkár (Zachaeus crista) z lesov južného Slovenska.
Monica (radar)
náhľad|Zobrazovacia jednotka prístroja Monica náhľad|Pod zadnou streleckou vežou lietadla [[Handley Page Halifax je viditeľná časť antény prístroja Monica]]
Monica bol radarový varovný systém používaný v bombardovacích lietadlách Royal Air Force počas druhej svetovej vojny v rokoch 1943 - 1944. Radar sledoval kužeľ za lietadlom s vrcholovým uhlom 45° do vzdialenosti približne 900 metrov. Ak do sledovanej oblasti vlietlo iné lietadlo, v slúchadlách posádky sa ozvalo pípanie. Rýchlosť pípania závisela od vzdialenosti lietadla.
Protiopatrenia
Monica bol aktívny prístroj, preto bolo možné jeho vyžarovanie detegovať. Na to Nemci skonštruovali palubný radarový detektor Flensburg a začali ho montovať do nočných stíhačiek. Briti vedeli o existencii prístroja s takýmto označením, ale nepoznali jeho presný účel. 13. júla 1944 pristál omylom na letisku RAF vo Woodbridge nemecký Junkers Ju 88 s prístrojmi SN-2 a Flensburg. Briti mohli oba otestovať. Zistili, že Flensburg dokáže zachytiť signál Monica už zo vzdialenosti okolo 210 km a presne naviesť stíhača k bombardéru. Prístroj takisto nemal problém rozlíšiť jednotlivé lietadlá vo veľkej skupine bombardérov. Po vykonaní týchto testov vydal maršal Arthur Harris, veliteľ bombardovacieho veliteľstva RAF, príkaz všetky prístroje z lietadiel odstrániť.
Výstrih (časť odevu)
Výstrih je vystrihnuté miesto na odeve pre hlavu a krk. Hlboký výstrih na ženskom odeve sa nazýva aj dekoltáž (iné názvy: dekolt, zriedkavo dekolté; z 🇫🇷). Takýto výstrih žene čiastočne obnažuje hornú časť hrudníka, časť krku a šije a príp. aj plecia (pozri dekolt).
Simona Petrík
Mgr. Simona Petrík (rod. Kováčiková; * 10. november 1982, Liptovský Mikuláš) je slovenská politička, bývalá poslankyňa Národnej rady Slovenskej republiky zvolená za stranu #SIEŤ, v súčasnosti členka predsedníctva mimoparlamentnej strany SPOLU – občianska demokracia. V strane má pozíciu expertky pre rodinnú politiku, spoluzakladala ženskú organizáciu strany SPOLU - Ženy SPOLU.
V parlamentných voľbách vo februári 2020 kandidovala z 9. miesta kandidátky koalície PS/SPOLU. Získala 14 713 preferenčných hlasov.
Životopis
Petrík pochádza z Liptovského Mikuláša, býva v Bratislave. Vyštudovala politológiu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Pred vstupom do politiky pracovala ako podnikateľka, podnikala v oblasti jazykového vzdelávania. Založila a ako riaditeľka pôsobila v jazykovej agentúre, venujúcej sa výučbe anglického jazyka. Verejne sa angažovala v organizácii Real Woman a spoluzakladala Platformu žien Slovenska.
#SIEŤ (20152016)
V apríli 2016 ju bezpečnostná služba na pokyn podpredsedu NR SR, Bélu Bugára, odmietla pustiť do pléna NR SR počas hodiny otázok a interpelácií ministra práce, sociálnych vecí a rodiny Jána Richtera, pretože mala so sebou v šatke päťmesačnú dcéru.
Vďaka jej iniciatíve, spoločne s ďalšími poslancami po podaní návrhu na Ústavný súd SR a vytvorení verejného tlaku, sa podarilo presadiť substantívne zmeny v diskriminačnom návrhu novelizácie tzv. "Jasličkového zákona". V dôsledku kvalitatívneho prepracovania návrhu ministerstvom sa podnetom ÚS SR nemusel zaoberať a zlepšila sa dostupnosť jaslí pre rodičov a ich deti.
V roku 2017 upozornila na protiústavnosť výberu poplatku za sprevádzajúcu osobu pri pôrode. Ministerstvo zdravotníctva SR tento poplatok vzápätí zrušilo a od roku 2018 môžu byť otcovia či rodinní príslušníci pri pôrode matky zdarma. Mladým rodinám tak ušetrila ročne až milión eur. Trikrát predložila do parlamentu zákon, ktorý by zaručoval minimálne desaťdňové platené voľno otcom po narodení ich dieťaťa.
Založenie strany SPOLU - občianska demokracia (20172019)
V apríli 2017 Petrík spolu s ďalšími v tom čase nezávislými poslancami, Miroslavom Beblavým, Jozefom Mihálom, Katarínou Macháčkovou, Vierou Dubačovou a Otom Žarnayom oznámila založenie strany SPOLU - občianska demokracia. Iniciátori a zakladatelia strany zároveň zverejnili svoju výzvu Vráťme Slovensko ľuďom.
V júli 2017 bola v dôsledku jej častých interpelácií označená za druhú "najzvedavejšiu" poslankyňu. Na Hodine otázok a interpelácií sa členov vlády opýtala 57 otázok. V roku 2017 presadzovala dôsledné zverejňovanie vratiek DPH na zabránenie daňovým podvodom. Podieľala sa na schválení povinného zverejňovania ponúkanej mzdy v pracovných inzerátoch od 1. mája 2018. Spolu s predsedom a ďalšími členmi strany sa im podarilo presadiť tzv. Beblavého percento, ktoré rozpútalo konkurenčný boj bánk o klientov hypotekárnych úverov, čo spotrebiteľom znížilo úroky pri čerpaní úverov.
Strana SPOLU bola zaregistrovaná v januári 2018. Na ustanovujúcom sneme strany 14. apríla 2018 v Poprade bola Petrík zvolená za členku predsedníctva.
Voľby do Európskeho parlamentu 2019 a Voľby do Národnej rady SR 2020
Vo februári 2019 na spoločnej tlačovej konferencii oznámili lídri strán SPOLU - občianska demokracia a Progresívne Slovensko, Miroslav Beblavý a Ivan Štefunko, spoločnú kandidátku do volieb do Európskeho parlamentu. Petríkovej patrilo 3. miesto na kandidátnej listine. Koalícia získala štyri miesta v parlamente, Petrík získala však až šieste miesto v poradí preferenčných hlasov (22 499 hlasov) a do parlamentu sa nedostala.
V parlamentných voľbách vo februári 2020 kandidovala na 9. mieste kandidátky koalície PS/SPOLU.
Volebné obdobie 20202024
Vo parlamentných voľbách získala 14 713 hlasov, po zohľadnení preferenčných hlasov sa umiestnila na 8. mieste kandidátky. Kvôli výsledku koalície sa do parlamentu nedostala.
V máji 2021 odišla zo strany SPOLU a prestúpila do Progresívneho Slovenska. Svoje rozhodnutie vysvetlila takto: „Nadobudla som presvedčenie, že moje hodnotové nastavenie, ktoré je liberálne a ľudsko-právne, a témy, ktoré ma zaujímajú a ktorým sa dlhodobo venujem, a to rodová rovnosť, boj za práva žien a rodinná politika, nájdu väčšiu podporu a uplatnenie v hnutí Progresívne Slovensko.“ Nesúhlasila tiež s rozhodnutím SPOLU nepokračovať s rokovaniami s PS o možnom spojení a smerovaní SPOLU v smere „širšie rozkročenej stredovej občiansko-demokratickej strane“. V PS chce pokračovať v témach rodovej rovnosti a rodinnej politiky.
Boozer (radarový detektor)
Boozer bol varovný systém založený na detekcii radarového signálu, používaný v bombardovacích lietadlách Royal Air Force počas druhej svetovej vojny. Prístroj bol naladený na vlnovú dĺžku používanú nemeckými radarmi Würzburg a Lichtenstein.
Nasadenie
Boozer sa začal do bombardérov montovať začiatkom roku 1943 spolu s prístrojom Monica. Na prístrojovej doske boli namontované dve kontrolky. Ak detektor zachytil signál pozemného radaru Würzburg, rozsvietila sa oranžová. Ak detektor zachytil signál palubného radaru Lichtenstein, rozsvietila sa červená. Pri letoch nad územím s hustou obranou sa oranžová kontrolka rozsvecovala príliš často. Naopak, zhasnutá červená kontrolka neznamenala bezpečie. Na lietadlo mohol zaútočiť stíhač bez radaru, alebo stíhač s radarom mal už cieľ zameraný vizuálne a pred zahájením útoku radar vypol.
Výhodou prístroja bol jeho pasívny režim, preto ho nebolo možné rušiť.
Ťava jednohrbá
Ťava jednohrbá alebo dromedár (lat. Camelus dromedarius) je veľký cicavec z čeľade ťavovité, ktorý je v prírode už vyhubený a žije len v zdomácnelej forme. Tu slúži na prenášanie ťažkých nákladov, alebo ako dopravný prostriedok.
Festival international du film v roku 1954
Medzinárodný filmový festival v Cannes 1954 sa konal od 25. marca do 10. apríla 1954. Účastnilo sa ho 29 krajín. Bola udelená iba jedna Veľká cena festivalu.
Ťava jednohrbá
Rozšírenie
Pred zdomácňovaním, ktoré začalo už asi 4 000 rokov pred Kr., žil dromedár asi v severnej Afrike a Arábii. Dnes je dromedár významné hospodárske zviera a chová sa na pôvodnom území výskytu, v Prednej a Malej Ázii až po Indiu.
Jeho prirodzeným biotopom boli polopúšte a suché stepi, púšte a planiny.
Ján Almužník
Mená
náhľad|Ján Almužník, [[olejomaľba, autor: Tizian|vľavo]]
Festival international du film v roku 1954
Veľké medzinárodné ceny
Porota vyjadrila uznanie americkej kinamatografií, konkrétne filmu From Here to Eternity, réžia Fred Zinnemann.
Ján Almužník
Životopis
Ján sa narodil niekedy v druhej polovici 6. storočia na byzantskom Cypre ako syn bohatého cyperského správcu s menom Štefan alebo Epifanios. V mladosti získal primerané vzdelanie. Pôvodne neplánoval duchovnú cestu, mal ženu a minimálne dve deti. Zvrat nastal po tom, čo jeho rodina zomrela. Ján predal majetok a začal viesť zbožný život, venoval sa dobročinnej a charitatívnej činnosti. Zvesti o jeho osobe sa prostredníctvom patrikia Nikétu dostali k cisárovi Herakleiovi, ktorý Jána ustanovil za patriarchu v egyptskej Alexandrii.
Ťava jednohrbá
Opis
Ťava jednohrbá je veľké zviera s dlhými nohami dlhé 2,2 až a vážiace 450 – 550 kg. Má krémovo hnedú hrubú srsť najdlhšiu na temene, krku, hrdle a hrbe, a chvost merajúci. Na očiach má dvojvrstvové mihalnice, ktoré ju ochraňujú pred vniknutím piesku do očí.
Šukrí al-Kuvvatlí
Šukrí al-Kuvvatlí ( – prepis podľa spisovnej arabčiny: Šukrī al-Quwwatlī; * 6. máj 1891, Damask† 30. jún 1967, Bejrút) bol sýrsky politik a v rokoch 1943 – 1949 a opätovne v roku 1955 – 1958 prezident Sýrie.
Ján Almužník
Životopis
Ján post prijal až po veľkom naliehaní. I v Alexandrii pokračoval v dobročinnom pôsobení. Nechal vystavať početné sirotince, nemocnice a pôrodnice. Zakladal nové chrámy a podporoval kláštory, sám mal v Alexandrii založiť dva nové monastiere. Presadzoval chalcedónske kresťanstvo v inak miafyzitskom (monofyzitskom) Egypte. Hoci cisármi dosadení chalcedónski patriarchovia boli v Egypte zvyčajne neobľúbení (predchádzajúci patriarcha Teodor I. bol dokonca zavraždený), Ján si vďaka svojej ľudomilnej činnosti získal všeobecnú popularitu.
Ťava jednohrbá
Opis
Typickým znakom ťavy jednohrbej je jeden hrb na chrbte, ktorý pohlcuje teplo a chráni tak zviera pred slnkom. Okrem toho obsahuje zásoby tuku, ktorého odbúravaním sa uvoľňuje energia a voda.
Ján Almužník
Životopis
Zaviedol pravidelné dávky chudobným, ktorých nazýval svojimi pánmi a bojoval proti korupcii a neprávostiam úradníkov. Každú stredu a piatok mal sedávať pred chrámom, takže každý mal slobodný prístup k jeho osobe. Jeho dobrými známymi boli jeruzalemský patriarcha Sofronios a Ján Moschos, ktorý mu dokonca v úrade pomáhal. Po tom, čo do Byzancie vtrhli Peržania a obsadili rozsiahle územia na východe ríše, pomáhal utečencom z Palestíny a jeruzalemskému patriarchovi Modestovi. Po vyplienení Jeruzalema poskytol obetiam peniaze a veľké zásoby jedla, oblečenia a ďalšieho potrebného materiálu na obnovu mesta. Značnú čiastku peňazí minul aj na vykúpenie zajatcov. Potrebným pomáhal bez ohľadu na ich vierovyznanie.
Ťava jednohrbá
Rozmnožovanie
Rozmnožovanie dromedárov sa odohráva len raz ročne – v období kedy je dosť potravy. Po 365 až 440 dňoch gravidity sa samica oddelí od stáda a rodí postojačky jediné mláďa. Hneď ako sú schopné pohybu, čo je asi za deň, pripoja sa i s matkou k stádu. Hoci mláďa pije materské mlieko takmer rok, čoskoro po narodení okusuje rastliny a v dvoch mesiacoch sa nimi pravidelne prikrmuje. Matka je s mláďaťom v kontakte pomocou hlasových prejavov a stratené mláďa sa ozýva nariekavým volaním. Samci dospievajú vo veku 4 až 5 rokov, samice už v 3 – 4 rokoch.
Ján Almužník
Životopis
Po tom, čo Peržania o 5 rokov ohrozili aj Egypt, nemohol Ján pokračovať v jeho činnosti. Preto na pozvanie patrikia Nikétu odplával spolu so Sofrioniom a Moschom na lodi do Konštantínopola. Po ceste sa však, možno pre zlý zdravotný stav zastavil na rodnom Cypre, kde niekedy v roku 619/620 zomrel.
Ján a umenie
náhľad|Kaplnka Jána Almužníka v [[Katedrála svätého Martina (Bratislava)|Dóme svätého Martina]] Ján bol autorom životopisu svätého Tychona, z ktorého však zostali len časti. O Jánovom živote sa dozvedáme z dvoch životopisov, jeden vytvorili jeho priatelia Ján Moschos a Sofronios Jeruzalemský (zachovali sa len časti v rámci iného diela), druhý napísal Leontios Neapolský. Práve Leontiovo dielo je cenným prameňom pre štúdium mestského života v Jánovej dobe. Preložené bolo aj do latinčiny a svätec tak bol známy aj na Západe. V byzantskom umení býva Ján spravidla zobrazovaný ako biskup rozdávajúci almužnu, sprevádzaný býva alegóriou milosrdenstva. Od 13. storočia bol pravidelne zobrazovaný na freskách v svätyniach chrámov ako biskup prichádzajúci k oltáru.
Kult a Slovensko
Pôvodne bol Ján pochovaný na Cypre v Amathous v Kostole svätého Tychona, no následne sa jeho pozostatky dostali do Konštantínopola. V roku 1247 sa istá relikvia svätého Jána dostala do Benátok, kde bola uchovaná v Kostole svätého Jána v Bragore. V meste sa dodnes nachádza kostol zasvätený jeho patrocíniu. Známa je aj talianska maľba na plátne od Tiziana.
Väčšina pozostatkov svätého Jána však spočívala v Konštantínopole až do 15. storočia, keď bola osmanským sultánom Bajazidom II. darovaná ako diplomatický dar uhorskému kráľovi Matejovi Korvínovi. Kráľ nechal pozostatky uložiť v Kráľovskej kaplnke v Budíne. Odtiaľ boli po bitke pri Moháči prenesené do Bratislavy a neskôr, 23. januára 1632 uložené v Dóme svätého Martina. Kardinál Peter Pázmaň nechal Jánovi v katedrále vyhotoviť osobitný pomník. V 18. storočí nechal ostrihomský arcibiskup Imrich Esterházy svätcovi v chráme vystavať barokovú kaplnku, vyzdobenú rakúskym sochárom Georgom Rafaelom Donnerom. Telo svätca má byť dodnes dobre zachované, v súčasnosti je uložené v kaplnke v schránke nad oltárom. Jeho relikvie sú jediné celistvé (no nie úplné) pozostatky svätca v Bratislavskej arcidiecéze. Časť relikvie bola venovaná svätcovmu rodnému ostrovu Cypru a ruským pravoslávnym mníchom.
Festival international du film v roku 1954
Veľké medzinárodné ceny
Udelené uznanie za životopisnú reportáž René Leriche, chirurgien de la douleur režiséra René Lucota.
Hallivillers
Hallivillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Festival international du film v roku 1955
Medzinárodný filmový festival v Cannes 1955 sa konal od 25. apríla do 11. mája 1955. Zúčastnilo sa ho 33 krajín. Veľká cena festivalu sa premenovala na Zlatú palmu a bola udelená jedna pre dlhometrážny film a jedna pre krátkometrážny film.
Veľké medzinárodné ceny
Udelené uznania dvom detským hercom a to deväťročnému Naazovi za úlohu vo filme Boot polish a päťročnému Pablitovi Calvovi za úlohu vo filme Marcelino, pan y vino. Okrem toho bolo udelené uznanie Hayi Haratitovej za jednoduchosť a úprimnosť postavy vo filme Hill 24 Doesn't Answer.
Saint-Géraud-de-Corps
Saint-Géraud-de-Corps je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Adhémar z Le Puy
Adhémar z Le Puy ([adémar z lpvi]; iné mená pozri nižšie; * pred 1055† 1. august 1098, Antiochia) bol biskup z juhofrancúzskeho mesta Le Puy en-Velay, pápežský legát a duchovný vodca prvej križiackej výpravy.
Saint-Géraud-de-Corps
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Adhémar z Le Puy
Život
Narodil sa pred rokom 1055 do provensálskej šľachtickej rodiny. Okolo roku 1080 bol zvolený za biskupa v Le Puy a presadzoval gregoriánsku reformu. Medzi jeho najväčších podporovateľov patril budúci pápež Urban II. a tiež Raimond z Toulouse. Po koncile v Clermonte a vyhlásení prvej križiackej výpravy prejavil mimoriadny záujem, v dôsledku čoho sa stal pápežovým zástupcom na výprave. Je však pravdepodobné, že sa nejednalo o úplne spontánny krok v reakcii na pápežov prejav, ale o vopred dohodnutú akciu. Ďalším argumentom pre Adhémarovu aktívnu účasť na výprave malo byť aj to, že už skôr v rokoch 1086 a 1087 podnikol púť do Jeruzalema. Počas výpravy bol súčasťou oddielu Raimonda z Toulouse. Kým svetskí vodcovia často súperili o hlavné vedenie výpravy, Adhémara všetci rešpektovali ako jej duchovného vodcu.
Cestou do Konštantínopola sa túlal vzdialený od hlavnej križiackej armády, kvôli čomu bol prepadnutý a okradnutý Pečenehmi. Kým sa však lúpežníci bili o korisť, všimli si ich ďalší križiaci, ktorí Adhémara oslobodili. Po tomto incidente zostal zotavujúci sa Adhémar v neďalekom Solúne a k výprave sa pripojil neskôr. Zúčastnil sa vyjednávaní s byzantským cisárom Alexiom I. a viackrát počas výpravy zohral kľúčovú rolu pri obnove morálky vo vojsku. Počas obliehania Antiochie zorganizoval trojdenný pôst, tiež nariadil križiakom oholiť sa a nosiť na svojom odeve kríž aby sa medzi sebou na bojisku spoznali. Po dobytí Antiochie a následnom obľahnutí mesta Korbughom zorganizoval procesiu mestom, ale nechal tiež zamknúť brány, aby vystrašení križiaci nemohli utiecť. Sám mal veľké pochybnosti o pravosti nálezu kopije, ktorou mal byť prebodnutý Ježiš visiaci na kríži. Verejne však nálezcu Petra Bartolomea nespochybnil, naopak prispel k tomu, aby križiaci v pravosť relikvie verili a to aj napriek tomu, že podobná relikvia už existovala v Konštantínopole. Sám tak túto kopiju niesol v jednej z neskorších bitiek.
Po Korbughovej porážke sa rozhodol usporiadať poradu, na ktorej sa malo rozhodnúť o ďalšom vedení výpravy, avšak 1. augusta 1098 zomrel, pravdepodobne na týfus. Pochovaný bol v Antiochii, v Bazilike svätého Petra.
Aj po svojej smrti bol medzi križiakmi veľmi vážení a mnohým sa mal zjaviť. Napríklad aj samotný Peter Bartolomeus tvrdil, že mal videnie Adhémara, ktorý sa mu ospravedlňoval za svoje pochybnosti o pravosti ním nájdenej relikvie a vravel, že kvôli tomu strávil niekoľko dní v pekle a zachránili ho len modlitby križiakov, vrátane Bohemunda z Tarentu. Ďalšie dôležité zjavenie mal mať Peter Desiderius pred hradbami Jeruzalema. Toho Adhémar vyzval, aby zorganizoval bosú procesiu okolo hradieb mesta, nasledujúc tak biblický príbeh o dobytí Jericha. Táto procesia sa uskutočnila 8. júla a na záver sa na Olivovej hore pútnikom prihovoril Peter Pustovník. Ďalšiu známu víziu hlásil Štefan z Valencie, ktorému mal Adhémar rozprávať o viacerých relikviách, vrátane kríža, ktorý Adhémar niesol so sebou na výpravu, svätej kopije, či Štefanovho prsteňa, ktorým sa mohla vzývať pomoc Panny Márie.
Anenská (ulica v Prahe)
Anenská ulica sa nachádza v Starom Meste v Prahe. Spája Smetanovo nábřeží s Anenským náměstím a pokračuje na Liliovú ulicu.
História a názvy
Ulica vznikla pri kláštore dominikánok sv. Anny, ktorý bol postavený v roku 1313 a zrušený bol v roku 1782. V súčasnosti budovu používa baletný súbor Národného divadla. Celá oblasť okolo kláštora sa nazývala „U Svätej Anny“ alebo „Anenská štvrť“. Od 16. storočia sa názov „Anenská“ začal používať len pre ulicu a Anenské náměstí.
Saint-Georges-de-Montclard
Saint-Georges-de-Montclard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Halloy-lès-Pernois
Halloy-lès-Pernois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Anežská
Anežská ulica na Starom Meste v Prahe vedie od Haštalského námestia k Anežskému kláštoru na ulici U Milosrdných, ktorý je súčasťou Národnej galérie v Prahe. Nazvaná je podľa svätej Anežky Českej (1211 – 1282), ktorá kláštor založila v roku 1234.
Hradiště svatého Hypolita
Hradiště svatého Hypolita alebo v neupravenej podobe Hyppolita (tiež Znojmo-Hradiště či Peltnperk; ) je pôvodne samostatná obec (mestečko), od roku 1920 súčasť mesta Znojma. V priestore obce sa nachádzalo významné výšinné veľkomoravské hradisko (archeologická lokalita). Územie je súčasťou znojemskej centrálnej evidenčnej časti Znojmo (s ktorou má spoločný rad čísel popisných, ale čísla od 3000 vyššie), ale má samostatné katastrálne územie Znojmo-Hradiště.
Poloha
Obec i pôvodné hradisko nájdeme pri západnom okraji mesta Znojma, na dohľad od znojemského hradu aj známej rotundy sv. Kataríny. Od centra mesta delí lokalitu hlboké údolie Gránického potoka. S mestom je Hradiště spojené asi tri kilometre dlhou cestou. Priestor pôvodného pravekého včasne stredovekého hradiska je dnes prakticky celý zastavaný, a to ako novodobými rodinnými domčekmi, tak aj historickými budovami kláštora a prepoštstva krížovníkov s červenou hviezdou a kostolom sv. Hypolita.
Geograficky sa celá obec i Veľkomoravská pevnosť nachádzajú na vrcholku strategicky dôležitého skalného ostrohu, ktorý sa vypína do výšky. Z troch strán je chránený hlboko zarezaným údolím rieky Dyje a Gránického a Pivovarského potoka, takže trochu otvorený je jedine smerom na severozápad.
Osídlenie v praveku
Výhodná poloha miesta lákala človeka k usídleniu už od praveku. Nachádzame tu preto artefakty z neskorej doby kamennej, z doby bronzovej a staršej aj mladšej doby železnej. V neskorej dobe bronzovej (Podolská kultúra) tu zrejme prvýkrát vyrástlo opevnenie - cca 4 m široká hradba spredu spevnená kolovou palisádou. Osídlenie miesta pokračovalo aj v staršej dobe rímskej. Z tohto obdobia boli nájdené sídliskové objekty i žiarové pohrebisko.
Predveľkomoravské obdobie a doba Veľkej Moravy
Význam lokality stúpal v predveľkomoravskom období, najväčší rozkvet však pevnosť dosiahla za čias Veľkej Moravy. Vtedy sa stala dôležitým mocenským centrom celej juhozápadnej Moravy. Zrejme v 9. storočí bolo Hradisko novo opevnené za využitia pozostatkov neskoro bronzovej hradby. Nová fortifikácia pozostávala z priekopy (širokej až 10 metrov, hlbokej 3,4 metra, miestami sekanej do skaly) a mohutné hradby s drevenou konštrukciou z priečnych i pozdĺžnych brvien. Hradba mala prinajmenšom v niektorých miestach kamennú čelnú plentu. Jej súčasťou boli tiež zrubové komory s rozmermi 3 × 3 metre. Celý opevnený areál mal rozlohu 20 ha, čo ho radí k najväčším veľkomoravským hradom. Vnútornou hradbou a priekopou bol rozdelený na dve polovice - na západné predhradie a na vnútorný hrad vo východnej časti lokality. Presná doba vzniku hradby zatiaľ nie je určená. Dendrodáta získané z vonkajšej (západnej) hradby hovoria pre obdobie po roku 881, vnútorná hradba vznikla zrejme skôr.
Do dnešných dní sa zachovali len krátke časti valu aj priekopy. Ich väčšia časť bola v priebehu času zničená poľnohospodárskou a stavebnou činnosťou, takže v teréne je jeho priebeh už takmer nebadateľný. Lepšie dochované sú len južné a východné úseky opevnenia vnútorného hradu a malá časť západnej hradby predhradia.
Zničenie hradiska Maďarmi a obdobie stredoveku
náhľad|Prepoštstvo vľavo|náhľad|Znak prepoštstva Zánik opevnenia spadá zrejme do doby okolo roku 950, kedy bolo podľa neskorej tradície Hradiště dobyté a vypálené Maďarmi. Tomu zodpovedajú aj výsledky archeologického prieskumu. Podľa nich hradba zanikla pri veľkom požiari. Popisovanú udalosť datuje do polovice 10. storočia nález šperkov, objavených spolu s nepochovanou ženou-bojovníčkou pod zosunutým telesom hradby.
Aj po vypálení Maďarmi pretrvávalo na Hradišti osídlenie a lokalite tiež zostalo jej dominantné postavenie v oblasti. Tak to bolo aj po pripojení Moravy k přemyslovským Čechám. Až na konci 11. storočia bol neďaleko, na protiľahlej strane Gránického údolia, vybudovaný kniežaťom Konrádom I. a jeho synom Litoldom nový, menší hrad, na ktorého predpolí postupne vzniklo stredoveké mesto Znojmo. Nový přemyslovský hrad prevzal správne funkcie a význam Hradišťa ako svetského centra tak zanikol. Zostala mu však ešte dlho funkcia cirkevného strediska - Hradišťský kostol je ako hlavný "znojemský kostol" spomenutý v listinách olomouckého biskupa Jindřicha Zdíka z tretiny 12. storočia, pri kostole sídlil panovníkom dosadzovaný prepošt. Hradišťskí prepošti sa ako kráľovskí kancelári zviditeľnili pri povýšení Znojma na kráľovské mesto (1222/1226). Funkciu hlavného mestského chrámu však na seba stiahol chrám sv. Mikuláša, Hradište do mestskej lokácie zahrnuté nebolo. Roku 1240 daroval kráľ Václav I. Hradište rádu krížovníkov s červenou hviezdou. Tí nechali skoro prestavať staromoravskú rotundu sv. Hypolita na gotický kostol. Za husitských vojen bolo prepoštstvo vypálené. Z významných osobností tú v hodnosti prepošta pôsobil Martin Medek z Mohelnice (1577-1581) či matematik a astrológ Mikuláš Kozař z Kozařova (1585-1616).
Hradiště v novoveku
V období stavovského povstania dobyl prepoštstvo gróf Thurn, ktorý ho odovzdal do správy najvyššieho zemského sudcu na Morave Viléma z Roupova. Z popola tridsaťročnej vojny Hradiště vyviedli prepošt Gerhard zo Sclessinu a jeho synovec Tomáš zo Sclessinu, obaja boli predtým apoštolskí protonotári, rodom z Liege. Za prepošta Jána Juraja Hauera roku 1759 tu zomrel litoměřický biskup Moritz Adolf Sachsen-Zeits, ktorý tu našiel útočisko v dobe sedemročnej vojny. Peniaze zložené za jeho pobyt (azyl) v budove prepoštstva umožnili realizovať barokovú prestavbu kostola sv. Hypolita s prizvaním popredného neskorobarokového maliarskeho majstra Franza Antona Maulbertscha.
Nálezy
Z predveľkomoravského obdobia pochádzajú okrem iného nálezy ostrôh s háčikmi, súbor šperkov aj nástrojov a kolekcie keramických zlomkov aj celých nádob. Odkryté bolo tiež množstvo objektov výrobného charakteru i bežných obydlí. Výnimočným je nález kompletnej kamennej pece.
Súbor nálezov z obdobia Veľkej Moravy a z doby po jej zániku zahŕňa nádoby a ich zlomky, šperky, kovové a kostené nástroje, výrobné i sídliskové objekty, samostatné hroby v sídliskovom areáli a dve pohrebiská.
Údajná kamenná cirkevná architektúra
V deväťdesiatych rokoch 20. storočia boli na Hradišti odkryté základy dvoch stavieb, ktoré vedúci výskumu Bohuslav Klíma mladší interpretoval ako pozostatky veľkomoravskej kamennej cirkevnej architektúry.
Prvým z objektov má byť jednoloďový kostolík s pravouhlým presbytériom, ktorého údajné základy sa nachádzajú v areáli bývalého prepoštského majetku. Interpretácia týchto základov ako pozostatkov cirkevnej stavby z 9. storočia však nie je medzi archeológmi prijímaná bezvýhradne (dôvodom je zložitá nálezová situácia, torzovitosť získaných poznatkov a absencia väčšieho množstva hrobov, ktoré podľa dnes prijímaných názorov spravidla sprevádzajú veľkomoravské cirkevné stavby).
Druhou z údajných veľkomoravských stavieb je rotunda nachádzajúca sa pod základmi dnešného chrámu sv. Hypolita. Jej presná podoba je dnes už nezistiteľná, jednalo sa však o stavbu minimálne s jednou apsidou. Obklopovalo ju pomerne rozsiahle pohrebisko s niekoľkými horizontami hrobov. Najmladšie hroby spadajú až do obdobia 18. storočia. Najstaršie hroby sprevádzala kolekcia rôznych šperkov a ďalšieho inventára. Tieto nálezy spoľahlivo datujú najstaršie horizonty hrobov do 9. storočia. Vedúci výskumu Bohuslav Klíma mladší preto datuje rotundu na základe spomínaných hrobov tiež do tohto obdobia. Kým samotná existencia rotundy je všeobecne uznávaná, jej veľkomoravský pôvod je niekedy spochybňovaný a uvažuje sa o neskoršom období výstavby.
Pohrebisko
V roku 2007 bolo pri západnom okraji hradiska, mimo vlastnú opevnenú plochu, objavené rozsiahle kostrové pohrebisko. Do roku 2009 na ňom bolo preskúmaných cez 180 hrobov, ktoré sa nachádzali pri (pravdepodobnom) východnom okraji celej nekropoly. Nálezy z hrobových celkov sú zaradené do druhej polovice deviateho a do prvej polovice desiateho storočia.
Dejiny archeologického bádania na Hradišti
Archeologický výskum Znojma-Hradiště prešiel niekoľkými etapami. Prvé výskumy uskutočnil Jaroslav Palliardi už v rokoch 18911896 a po ňom František Vildomec v tridsiatych rokoch 20. storočia. Po druhej svetovej vojne tu od roku 1949 vykonával systematické skúmanie František Kalousek. Pod jeho vedením tu získavalo skúsenosti niekoľko neskôr preslávených archeológov - napr. Bořivoj Dostál alebo Vladimír Podborský. V roku 1957 však bol výskum na lokalite ukončený, zrejme preto, že neposkytol nálezy takého druhu, aké boli pôvodne očakávané (Veľkomoravská kamenná cirkevná architektúra a bohato vybavené pohrebiská - podobne ako vo vtedy intenzívne skúmaných Mikulčiciach alebo Starom Meste). Kalouskove výskumy priniesli poznatky najmä o priebehu a charaktere opevnenia.
Až do polovice 80. rokov tak stálo Znojmo-Hradiště mimo všetok záujem archeológov a celá lokalita bola devastovaná rozsiahlou výstavbou, ktorej nepredchádzal žiadny výskum. Až roku 1986 nastala zmena a na miesto sa vrátil stály archeologický dozor v osobe archeológa Bohuslava Klímu ml. Ten pôsobil zo začiatku ako zamestnanec archeologického ústavu akadémie vied. Od roku 1993 až do súčasnosti vedie tento bádateľ výskum ako pedagóg Masarykovej univerzity, konkrétne katedry histórie pedagogickej fakulty. Ide tak o jediný výskum v celom Česku, ktorý vykonáva katedra histórie (a nie katedra archeológie). Výskum má podobu najmä záchranných a predstihových sond, ktoré sa sústreďujú do vnútorného priestoru opevnenia, kde vzhľadom k existencii zástavby neustále prebieha pomerne intenzívna stavebná činnosť.
Budova Admirality
thumb|right|budova Admirality Budova Admirality patrí k typickým pozoruhodnostiam mesta na Nevskom prospekte v Sankt Peterburgu. Je klenotom ruského klasicizmu.
Opis budovy
Budova je dlhá 407 metrov. Jej veža s pozláteným vrcholom je vysoká 72 metrov a slúžila dlho ako maják. Klasicistická budova je vyzdobená sochami z antickej mytológie. Pozoruhodnou je aj veľká oblúková brána budovy Admirality. Pred budovou sa nachádza turistami veľmi obdivovaná fontána.
Festival international du film v roku 1956
Medzinárodný filmový festival v Cannes 1956 sa konal od 23. apríla do 10. mája 1956. Zúčastnilo sa ho 31 krajín. Bola udelená jedna Zlatá palma pre dlhometrážny film a jedna pre krátkometrážny film.
Saint-Germain-de-Belvès
Saint-Germain-de-Belvès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Levočská brána (Spišská Nová Ves)
Levočská brána je brána z druhej polovice 18. storočia, ktorá sa nachádza na prízemí ľavej strany prvého traktu Provinčného domu. Ide o jednouchú bránu a menší priechod pre peších, ktorý spája Letnú a Levočskú ulicu. Uprostred oblúka brány sa nachádza kamenný erb Provincie XVI spišských miest, ktorý provincii udelila cisárovná Mária Terézia v roku 1774. Na erbe je medzi dvoma gryfmi znázornený delený štít. Jeho vrchná časť je vyplnená troma skalnatými vrchmi, ktoré majú predstavovať Tatry. Nad vrchmi je zobrazené slnko a šesťcípa hviezda. V spodnej časti sú dve brvná, ktoré symbolizujú rieky Poprad a Hornád. Uprostred je malý štít s vyrytými iniciálami: I. II. M. T., ktoré patrili cisárovnej Márii Terézii a jej synovi Jozefovi II.
Pôvodná Levočská brána sa však nachádzala na Levočskej ulici neďaleko kaplnky a špitála (neskôr Malý kostol), ktorých výstavbu mal údajne financovať majster Konrád Gaal. Okolo roku 1831 bola zbúraná pre jej havarijný stav. Pri prestavbe Provinčného domu (pôvodná radnica) medzi rokmi 17751776 pod vedením miestneho staviteľa Františka Bartela bolo prízemie doplnené o bránu pre vozy a priechod pre peších. Po zbúraní pôvodnej brány sa brána a priechod Provinčného domu začala označovať ako Levočská brána.
Hallu
Hallu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zagłębie Sosnowiec
Zagłębie Sosnowiec môže byť:
Pavelko
Pavelko môže byť:
Fight the Fury
Fight the Fury je americká heavy metalová hudobná skupina. Je to vedľajší projekt Johna Coopera a bola založená 19. septembra 2018. Pozostáva z Johna Coopera (spev, basgitara), Setha Morrisona a Johna Panzera III (gitara) a Jareda Warda (bicie).
Cooper komentoval vznik skupiny Fight the Fury, vysvetľujúc: „Som tak napumpovaný vydaním skupiny Fight the Fury. Toto je moja strana a moja hudba, ktorú často neukazujem. Vracia ma to späť do doby, keď som prvýkrát počul metal a dôvod, prečo som sa zamiloval do hudby, je to surové a nefiltrované a emocionálne.“
EP
Still Breathing (2018)
Pavelko (priezvisko)
Pavelko je slovenské a ukrajinské priezvisko odvodené od mena Pavol. Je rozšírené predovšetkým na východnom Slovensku, najviac vo Vranove nad Topľou a Nacinej Vsi (okres Michalovce). V Česku je veľmi zriedkavé.
Saint-Germain-des-Prés (Dordogne)
Saint-Germain-des-Prés je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Belá
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Belá môže byť:
Majstrovstvá Ázie a Pacifiku v tchoukballe 2003
Majstrovstvá Ázie a Pacifiku v tchoukballe 2003 boli 1. majstrovstvá Ázie a Pacifiku v tchoukballe, ktoré organizuje Ázijsko-pacifická tchoukballová federácia (APTBF). Konali sa v novembri 2003 v meste Nashik, v štáte Maháraštra, v Indii, za účasti iba 3 mužských a 2 ženských tímov. Okrem ázijských družstiev sa na turnaji predstavilo aj družstvo mužov Kene. Pôvodne sa malo zúčastniť aj družstvo Nepálu. Zápasy sa odohrali v Shivaji Stadium. V mužskej i ženskej kategórii získali tituly družstvá Taiwanu.
Abandon (album)
Abandon je šestnásty štúdiový album britskej hard rockovej skupiny Deep Purple. Album vyšiel na jar v roku 1998. Je to druhý album, ktorý kapely nahrala s gitaristom Steve Morsem a posledný album, ktorý nahrával jeden zo zakladateľov Deep Purple, hráč na klávesové nástroje, Jon Lord. Jon Lord od skupiny Deep Purple definitívne odišiel v roku 2002.
Na podpornom truné k tomuto albumu kapela po pätnástich rokoch prvýkrát navštívila Austráliu. Na turné počas vystúpenia v Melbourne vzniklo ich DVD a koncertný album Total Abandon: Australia '99. Koncertný album vyšiel 20. apríla 1999.
Názov albumu vznikol zo slovnej hračky, ktorú Ian Gillan vyskladal zo slov „A Band On“, preto aj turné k albumu oficiálny názov „A Band on Tour“". Unikátom pre kapelu Deep Purple na tomto albume je aj to, že naň nahrali coververziu vlastnej skladby „Bloodsucker“ (album Deep Purple in Rock, 1970). Nahrávka „Don't Make Me Happy“ bola omylom mastrovaná v mono a na albume nebola upravená, jedna z dvoch verzií piesne vydanej na propagačnom singli bola mastrovaná v stereo zvuku.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Abrahámovce
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Abrahámovce môže byť:
Bananas (album)
Bananas je sedemnásty štúdiový album britskej rockovej kapely Deep Purple. Album vydalo vo svete dňa 9. septembra hudobné vydavateľstvo 2003 EMI Records Dňa 7. októbra 2003 ho cez Sanctuary Records publikovali v USA. Je to prvý album kapely Deep Purple na ktorom spolupracoval Don Airey, ktorý nahradil predošlého hráča na klávesové nástroje, Jona Lorda.
Rarášok
Rarášok (staršie názvy: rarášik, rarášek, rarášík ) môže byť:
Rarášok môže byť aj:
Karavanserail
náhľad|Karavanserail (Büyük Han) v [[Nikózia|Nikózii, Cyprus (Severocyperská turecká republika)]] Karavanserail (slovenská výslovnosť: [karavanseraj] ; iné termíny pozri nižšie;, , ) je orientálny zájazdný hostinec pre obchodné karavány, obchodníkov, pútnikov a cestovateľov. Budovali sa pozdĺž obchodných ciest vo vzdialenosti, ktorú karavána prejde za jeden deň. Bežne sa vyskytovali na Blízkom východe, v Strednej Ázii a v niektorých častiach Európy (najmä Andalúzia, Balkán a Krym) a Severnej Afriky. Niektoré sa nachádzali mimo miest.
Boli to voľne stojace budovy, ktoré boli opevnené. Zväčša mali pravidelný pôdorys a pevnostný charakter. Spravidla mali jeden hlavný chránený vstup, v perzskej architektúre to bol pištak. Veľké nekryté nádvorie lemovali po obvode arkády s ubytovacími, skladovacími priestormi a stajňami pre zvieratá. Niektoré karavanseraily boli dvoj alebo viac poschodové budovy. Zvonka boli obohnané múrmi, ktoré boli posilnené baštami na rohoch. Mali aj viacero nádvorí alebo bohato zdobené portály. Uprostred nádvoria sa nachádza menšia centrálna stavba chrániaca prameň alebo cisternu. Obvykle bola súčasťou karavanserailov mešita alebo modlitebňa, vo väčších karavenserailoch dokonca aj kúpele.
Terminológia
Tieto termíny sa môžu vzťahovať na iné pomenovanie podobných štruktúr. Používanie viacerých výrazov bolo iba odrazom regionálnych rozdielov. Nie všetky budovy tohto typu a funkcie sa nazývali karavaserail. V Iráne, Sýrii a Anatólii sa môžeme stretnúť s názvom chán alebo dár. S termínmi vakála a funduk sa môžeme stretnúť v Severnej Afrike (Maghrebe).
V slovenskej literatúre sa možno stretnúť aj s pojmami: karavánseráj, karavanseráj a karavanseraj.
Etymológia
Termín karavanserail sa všeobecne používa, ako zastrešujúci výraz pre viac príbuzných typov stavieb. Pochádza z perzských slov کاروان kárván = karavána a سرای saráj = palác / budova s uzavretým nádvorím. Slovo saráj má podobný význam ako slovo sergalio z osmanskej turečtiny. V iránčine má slovo thraja význam chrániť, ktorý pochádza z koreňa slova tere čo znamená prejsť alebo prekonať.
Opis
náhľad|Mestský karavanserail Chán al-Mirdžan v Bagdade, [[Irak]] Architektonický typ stavieb podobných karavanserailom sa vyvinul pravdepodobne v 1. tisícročí pred Kr. v urartskej a mezopotámskej architektúre. Následne sa vyvíjal počas celej antiky v palácovej architektúre starých Grékov. Príkladom je napríklad palác Demetrias nazývaný aj Anaktoron, ktorého izby ústili do veľkého nádvoria s kolonádami. Obdobne boli situované aj grécke a rímske domy so stĺporadiami či rímske pevnosti. Na Blízkom východe tento typ pretrvával aj v štruktúrach ako napríklad Dura Európos z 3. storočia. Najväčší rozmach však nastal v islamskej architektúre.
Klasické karavanserialy spravidla budovali vysoko postavení úradníci, bohatí jednotlivci alebo dokonca panovníci. Zvyčajne boli situované v mestách, často dokonca priamo v bazároch. Vzdialenosť medzi karavanserailmi tvorila približne jeden deň cesty karavány, čo bolo spravidla približne 3040 km, v ťažšie zvládnuteľných horách bývali úseky medzi nimi menšie. Podporovali rozvoj obchodu a zároveň poskytovali potrebné služby a bezpečnosť cestujúcim. Počas väčšiny islamského obdobia boli karavanseraily bežným typom hostincov pre obchodné karavány.