cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suchoj Su-33
Používatelia
Rusko
Minotaurus
Minotaurus môže byť:
Pamätník Adrianopolského eposu (Sofia)
Pamätník Adrianopolského eposu,    alebo Pamätník opolčencov  je vojenský pamätník nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Sofia v juhozápadnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka národného významu.
Pamätník je venovaný zahynulým opolčencom (dobrovoľníkom) z 58. pechotného adrianopolského pluku v priebehu balkánskych vojen v rokoch 19121913.
Dejiny
S myšlienkou na výstavbu prišli opolčeneckí veteráni, ktorí sa po skončení balkánskych vojen usídlovali v časti Sofie, kde sa pamätník nachádza. Medzi rokmi 1913 a 1928 prebiehala zbierka finančných prostriedkov na výstavbu, pričom celkovo sa vyzbieralo 220 000 bulharských levov. Výstavba sa začala v roku 1928 a ukončená bola v priebehu roku 1931. Celková cena výstavby nakoniec dosiahla až 438 000 levov, pričom zvyšné prostriedky sa vyzbierali počas výstavby.
V roku 1955 bol pamätníku pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu.
Charakteristika
Autorom pamätníku je sochár Toma Deliradev.
Základná časť pamätníku má formu skoseného obelisku. Na vrchole obelisku sa nachádza socha opolčenca s puškou, vysoká 2,8 metra zhotovená z bieleho vračanského kameňa. Obeliskový podstavec je zhotovený z granitu. Celkový výška pamätníku dosahuje 12 metrov. Rozmery podstavca sú 7 x 7 metrov.
Výzdoba
Na prednej východnej strane pamätníku sa nachádza bronzový medailón obkolesený vavrínovým vencom. Vo vnútornej časti medailónu sa nachádza pamätný nápis: V pamet na Odrinskata epopeja (19121913 g.) i padnalite opălčenci (, doslova Na pamiatku Adrianopolského eposu (19121913) a padlých opolčencov). Ďalším prvkom výzdoby prednej východnej strany pamätníku je bronzový reliéf, ktorý zobrazuje scénu z útoku počas dobývania Kavkaz tabije (časť opevňovacieho systému okolo Adrianopolu). Z troch strán sa na pamätníku nachádzajú pamätné dosky s vyobrazenými menami padlých opolčencov (na východnej, severnej a južnej strane). Na západnej strane pamätníku je doska s nápisom, ktorý zobrazuje časť textu listiny, ktorá bola zakopaná pri pamätníku.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Dátum zapísania do zoznamu kultúrnych pamiatok: 1955, štatút bol obnovený aj v roku 1988
Dôvod ochrany: umelecká, historická a pamätná hodnota stavby
Minotauros
Minotauros môže byť:
John Carpenter
John Howard Carpenter (* 16. január 1948, Carthage, New York, USA) je americký filmový režisér, producent, scenárista a hudobný skladateľ. Známy je hlavne vďaka hororom a akčným filmom, hlavne z 80. rokov minulého storočia. Medzi jeho najznámejšie snímky patria filmy Halloween (1978), Hmla (The Fog) (1980), Útek z New Yorku (Escape from New York) (1981) a Vec (The Thing) (1982). K viacerým svojim dielam skladal aj hudbu.
Pelops (syn Tantala)
Pelops bol synom kráľa Tantala. Jeho otec ho zabil a pripravil z neho pokrm, ktorý ponúkol bohom. Bohyňa Demeter si v zamyslení jeden kúsok vzala a zjedla. Bohovia Tantala potrestali Tantalovými mukami. Pelopa vzkriesili a kúsok mäsa, ktorý Demeter zjedla nahradili slonovinou. Jeho potomkovia mávali na lopatke biele materské znamienko. Na počesť jeho porhebu boli založené Olympijské hry.
Cars (Gironde)
Cars je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kvetenstvo
Kvetenstvo môže byť:
Učiteľská ulica (Bratislava)
Učiteľská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Podunajské Biskupice. Križuje sa spolu s 3 ulicami: Orenburská, Hviezdna a Nákupná.
Ulicu tvorí zástavba rodinných domov a nachádza sa tu detský domov, zadný vchod základnej školy Biskupická 21 a zdravotné stredisko.
Minotaur
Minotaur môže byť:
Kóthón
Kóthón môže byť:
Cartelègue
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gorgo
Gorgo alebo Gorgó môže byť:
Gorgo môže byť aj:
Casseuil
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Žiacka ulica (Bratislava)
Žiacka ulica je krátka ulica v Bratislave, v mestskej časti Podunajské Biskupice. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Ulicu tvorí zástavba dvoch rodinných domov, medzi ktorými sa nachádza firma redakcie Remény a stavebného úradu.
Symphomusiq Tour
Symphomusiq Tour je názov koncertného projektu skupiny Desmod, z ktorý v roku 2009 hudobné vydavateľstvo Universal Music vydalo ako dvojalbum na jednom CD a jednom DVD disku.
Banská Bystrica (mestská časť)
Banská Bystrica je mestská časť Banskej Bystrice. Banská Bystrica je tiež názov katastrálneho územia. Podľa údajov z roku 2008 mala 34 691 obyvateľov.
Polohopis
Mestská časť Banská Bystrica sa nachádza v centrálnej časti mesta. Južnú hranicu mestskej časti tvorí rieka Hron, západnú riečka Bystrica, na východe siaha k oblúku trati Zvolen – Vrútky východne od železničnej stanice.
Samospráva
Banská Bystrica - centrum tvorí volebný obvod č. 1 a v mestskom zastupiteľstve má 6 poslancov.
Boulevard Saint-Germain
thumb|Boulevard Saint-Germain Boulevard Saint-Germain je významný bulvár v Paríži. Prechádza 5., 6. a 7. obvodom. Spolu s bulvármi Saint-Michel a Faubourg Saint-Germain tvorí hlavné ulice v Latinskej štvrti. Nesie meno biskupa Germana, lebo prechádza okolo kláštora Saint-Germain-des-Prés.
Poloha
Ulica je dlhá. Vedie od Seiny pri Pont de Sully oproti Île Saint-Louis v 5. obvode, pokračuje rovnobežne s riekou pozdĺž úpätia pahorku Sainte-Geneviève v 6. obvode a vracia sa späť k Seine, kde končí na Quai d’Orsay v 7. obvode oproti Pont de la Concorde. Ulica je orientovaná zhruba od východu na západ.
Dejiny
Bulvár vznikol ako jeden z osobných projektov baróna Haussmanna počas prestavby Paríža za druhého cisárstva. Ulica však bola definitívne dokončená až za tretej republiky v roku 1877, kedy bola otvorená stredná časť medzi ulicami Rue Hautefeuille a Rue des Ciseaux. Prerazenie bulváru Saint-Germain malo za následok zbúranie veľkého počtu starých domov na predmestí Saint-Germain. Zahrnul do seba tiež niekoľko ulíc, ako napr. Rue des Noyers (medzi Place Maubert a Rue Saint-Jacques), Rue du Foin (medzi Rue Saint-Jacques a Boulevard Saint-Michel), západnú časť Rue de l'École-de-Médecine (medzi Place Henri-Mondor a Rue de Buci), časť ulice Rue Gozlin, Rue Taranne (medzi Rue de Rennes a Rue des Saints-Pères), východnú časť Rue Saint-Dominique (od Rue des Saints-Pères). Niektoré domy z týchto zmiznutých ulíc zostali stáť dodnes, lebo sa nachádzali v trase plánovaného bulváru.
Časť májových nepokojov v roku 1968 sa odohrávala i na tomto bulvári.
Slaništský kanál
Slaništský kanál je kanál v regióne Dolné Považie, na území obce Žihárec v okrese Šaľa v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickej oblasti Podunajská nížina v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do Selického kanála. Má dĺžku. Rád toku V.
Začiatok
Začína sa v v severnej časti územia obce Žihárec, severovýchodne od intravilánu, v poľnohospodárskom extraviláne, v západnom okraji poľa Slanište.
Opis toku
Slaništský kanál tečie od začiatku východným smerom a neskôr juhovýchodným smerom, preteká južným okrajom poľa Slanište, preteká cez pole Panské pasienky, ústi do vodného toku Selický kanál ako jeho pravostranný prítok. Začína sa, preteká a ústi v poľnohospodárskom extraviláne v severnej časti územia obce Žihárec.
Slaništský kanál patrí do okresu Šaľa v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Nemá prítoky.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Slaništský kanál má pôvod v názve poľa Slanište. Z toponyma Slanište bolo po pridaní formantu -ský a po kombinácii so všeobecným podstatným menom kanál s významom umelý vodný tok, spravidla so spevnenými bokmi utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe Slaništský kanál ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Toponymum Slanište má pôvod v apelatívach slanište, slanisko s významom miesto so slanou, kyslou rašelinovou pôdou . Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Slaništský kanál je jedinečným hydronymom (október 2022).
Fátima
Fátima alebo Fatima môže byť:
Odeská ulica (Bratislava)
Odeská ulica (časť cesty III/1030) je čiastočne jednosmerná ulica v Bratislave, v mestskej časti Podunajské Biskupice. Križuje sa spolu s 5 ulicami: Žiacka, 8. mája, Pri trati, Orenburská a II/572.
Ulicu tvorí zástavba rodinných domov, medzi ktorými sa nachádza firma na servis a opravu lístkových automatov MHD - Mikomat a Stavebný úrad Podunajské Biskupice. Ďalej križuje železničné priecestie trate Bratislava – Komárno pri železničnej stanici Podunajské Biskupice. Následne prechádza okolo kovošrotu Palkov a vychádza z Bratislavy. Je čiastočne rovnobežná s Orenburskou ulicou.
Castelmoron-d’Albret
Castelmoron-d’Albret je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štefan Dušan
Štefan Dušan (* asi 1308† 20. december 1355) bol najväčší stredoveký srbský panovník, srbský kráľ, neskôr cár Srbov a Grékov. Vládol v rokoch 13311355.
Viedol početné výboje na byzantské územia. Obsadil územie Macedónie, Epiros a Thesáliu. V roku 1345 sa nechal korunovať za cára Srbov a Grékov (resp. Rimanov). Srbsko za jeho vlády dosiahlo najväčší mocenský a kultúrny rozmach. Rozprestieralo sa od Dunaja ku Korintskému zálivu. Štefan Dušan bol významným mecenášom umenia. Do správy krajiny prebral viaceré vyspelé byzantské formy riadenia, v správe využíval grécky jazyk. V roku 1345 vydal Zákonník vychádzajúci z byzantského práva.
Životopis
vľavo|náhľad|[[Bitka pri Velbužde (1330), freska vo Visoki Dečani, 16. storočie]] Štefan Dušan sa narodil okolo roku 1308 ako najstarší syn Štefana Uroša Dečanského. V detstve strávil spolu so svojim otcom sedem rokov v exile v byzantskom hlavnom meste Konštantínopole. Do Srbska sa vrátil po nástupe jeho otca na trón. V roku 1322 obdržal titul mladšieho kráľa (mladi kralj, lat. rex iunior) a spravoval oblasť Zety (oblasť Čiernej Hory). Spolu so svojím otcom bojoval proti Bosniakom a v roku 1330 sa podieľal na veľkom víťazstve srbských vojsk nad Bulharmi pod vedením Michala III. Šišmana v bitke pri Velbužde (dnes Kiustendil). V bitke sa mal Štefan Dušan osobne vyznamenať, čo zvýšilo jeho prestíž medzi šľachticmi. Víťazstvo umožnilo následnú expanziu Srbska na juh a viedlo k usporiadaniu vzájomných vzťahov s Bulharmi.
Nástup na trón
V roku 1331 mal byť Štefan podľa prameňov na popud srbských šľachticov (vlastelov) zbavený nástupníctva. V dôsledku toho Štefan s podporou zetskej šľachty povstal. V boji svojho otca porazil a nechal uväzniť v pevnosti Zvečan. V septembri 1331 bol Štefan následne korunovaný srbským kráľom. Šľachta v krajine získala v značný vplyv.
V novembri roku 1331 starý kráľ Štefan Dečanski zomrel, bol zrejme zavraždený. Okolnosti jeho úmrtia a priame zainteresovanie jeho syna dodnes nie sú úplne vyjasnené. Ľudová tradícia Uroša III. vykresľovala ako martýra oslepeného vlastným otcom a usmrteného vlastným synom.
vľavo|náhľad|Svadba Štefana Dušana, [[Paja Jovanovič (1904)]]
Prvé roky vlády
Krátko po nástupe na trón Štefan Dušan uzavrel mier s Bulharskom a za ženu si vzal Jelenu, sestru cára Jána Alexandra. Počas svojej vlády následne s Bulharmi udržiaval relatívne priateľské vzťahy.
V roku 1332 posilnil svoje pozície v Srbsku po tom, čo porazil povstalcov v Zete. Následne využil nepokoje v Byzantskej ríši a s podporou povstalcov na čele so Syrgianneom obsadil mestá Ochrid, Prilep a Strumica v Macedónii. Boje s Byzantíncami pokračovali až do roku 1344/1335, keď Štefan mierovou dohodou s Andronikom III. potvrdil svoje územné zisky. Štefanovi sa tým rozviazali ruky na severe, kde musel v roku 1335 odrážať inváziu Uhrov do Srbska. Uhrom pod vedením Karola Róberta sa síce podarilo preniknúť až k Zićskému kláštoru, boli však odrazený a Dušan k svojej ríši pričlenil Mačvu.
Expanzia na juh
Koniec tridsiatich rokov 14. storočia Štefan vyplnil bojmi o Albánsko, kde obsadil väčšinu územia s výnimkou dobre opevnenej pevnosti Drač. Po smrti Andronika III. v roku 1341 vypukla v Byzancii občianska vojna medzi Jánom Kantakuzénom a Jánom Palaiologom. Štefan sa pôvodne postavil na stranu Kantakuzéna. Jeho tábor však neskôr pre mocenské záujmy a prítomnosť Osmanov v jeho vojsku opustil. Počas občianskej vojny výrazne vzrástla srbská moc. Štefan obsadil zvyšné územia byzantskej Albánie a Macedónie (1344), ako aj polostrov Chalkidiki (1345), Epiros a Thesáliu (1347/1348). Svoje územie tak relatívne bez námahy zdvojnásobil a pričlenil k nemu významné centrum východnej spirituality, horu Athos. Sám Štafan na Athose strávil niekoľko mesiacov v rokoch 1347/48. Z významnejších balkánskych miest Srbom odolal iba Solún.
náhľad|[[Alfons Mucha, Korunovácia Štefana Dušana, Slovanská epopej (1926)|vľavo]] V roku 1346 sa pod usporiadal Štefan vo svojom hlavnom kráľovom sídle Skopje koncil, na ktorom bolo srbské arcibiskupstvo svojvoľne povýšené na patriarchát. Nový srbský patriarcha Ioanikije I. následne Dušana v Skopje korunoval cárom (cisárom) Srbov a Grékov (Rimanov). Titul srbského kráľa však nezanikol, keďže bol udelený Dušanovmu synovi Urošovi. Udalosť vyvolala v byzantskom Konštantínopole značné rozhorčenie. Dotýkala sa totiž svetských práv a cti byzantských cisárov, ako aj práv konštantínopolských patriarchov. Konštantínopolský patriarcha Kallistos I. v roku 1351 dokonca vyhlásil exkomunikáciu (resp. anatému) na Dušana, srbského patriarchu i na celý srbský klér.
náhľad|Príchod Dušana Štefana do Dubrovníka, olejomaľba, [[Marko Murat, Srbské národné múzeum]] Štefan Dušan bojoval aj na severe krajiny, svoju moc rozšíril ďalej do Bosny v ktorej vládol Štefan II. V októbri 1350 zahájil výpravu, ktorá dočasne dobyla Zachlumsko a pokračovala na západ k rieke Krka. Pri nej Dušana privítali obyvatelia Trogiru a Šibeniku. Štefan mal pravdepodobne v úmysle navštíviť a pomôcť svojej sestre Jelene, vdove po chorvátskom šľachticovi Mladenovi III Bribirskom. Jelena totiž v mene svojho maloletého syna bránila pred Benátčanmi mestá Omiš, Klis a Skradin. Z výpravy však nakoniec zišlo, keďže na juhu povstalo nebezpečenstvo v protiofenzíve Jána VI. Kantakuzéna. Kantakuzénova moc však už upadala. Definitívny koniec Kantakuzénovej moci nastal v roku 1354, keď bol byzantský proticisár zvrhnutý. Vojna Dušana zblížila s cisárom Jánom V., ktorý ho v liste dokonca oslovoval ako srbského cára a svojho strýka.
Vnútorná politika
vľavo|náhľad|Dušanov zakonik, Prizrenský kódex, 15. storočie Dušanova vláda bola obdobím kultúrneho a ekonomického rozmachu Srbska. Za jeho vlády bolo vystavaných viacero monastierov, sám v roku 1348 nechal vystavať Kláštor svätých archanjelov. Na novodobytých územiach ponechával pôvodnú správu a súdnictvo, do vrcholných pozícií však dosádzal vysokú srbsko-grécku šľachtu. Dušanova vláda bola silne ovplyvnená byzantským svetom, v dôsledku čoho v Srbsku v 14. storočí vyvrcholil proces grecizácie.
V roku 1349 vydal Dušan prvý srbský právny kódex zvaný Zakonik (resp. Dušanov zakonik). Neskôr bolo dielo rozšírené článkami z koncilu z rokov 1353/1354. Obsahovalo niektoré významné idey, ako napr. akúsi úpravu právneho štátu. Obsahoval napríklad právo poddaných zažalovať svojich pánov, ak ich nadmieru vykorisťovali. Vznikli tiež preklady starších byzantských cirkevnoprávnych diel (napr. Syntagma Mateja Blastera ).
Posledné roky vlády
náhľad|Sarkofág Štefana Dušana v Belehrade Štefanove ambície pod vplyvom jeho úspechov silneli a pomýšľal dokonca nad obsadením Konštantínopola a ziskom univerzálneho (byzantského, t.j. historicky rímskeho) cisárskeho titulu, ktorý si nárokoval. Pripravovaný útok sa však Štefaniovi Dušanovi nepodarilo zorganizovať pre vpád Uhrov do Srbska v roku 1354.
Keďže Dušanove vzťahy s byzantskou cirkvou boli značne negatívne, viedol rokovania s rímskym pápežom Inocentom IV. Pápež sa snažil obnoviť vplyv rímskej kúrie a rokoval tiež s Dušanom o organizácii spoločného boja proti Osmanom. V dôsledku toho tiež pôsobil ako mediátor medzi Srbmi a uhorským kráľom Ľudovítom I. Dušan bol tiež v kontakte s českým kráľom a rímsko-nemeckým cisárom Karolom IV.
Svoje plány už Dušan nestihol zrealizovať. V decembri 1355 náhle zomrel na infarkt. Hoci bol mocným vládcom, ktorý v krajine zaviedol početné reformy, nepodarilo sa mu reformovať správu krajiny. Značnú moc držali srbskí a grécki aristokrati, ktorí ovládali rozsiahle územia. Po Dušanovej smrti nastúpil na srbský trón jeho syn Uroš V. Nový vládca nedokázal zabrániť odstredivým tendenciám v dôsledku čoho sa Dušanova srbská ríša rozpadla na drobné panstvá miestnych šľachticov.
Helené
Helené alebo Helena alebo zriedkavo Helene môže byť:
Helena alebo Helene môže byť aj mesiac Saturna, pozri Helena (mesiac)
Helena môže byť aj:
Bořislavka (stanica pražského metra)
Bořislavka je stanica metra v Prahe na linke A. Nachádza sa v katastrálnom území Vokovice pod ulicou Evropská. Bola otvorená 6. apríla 2015 ako súčasť úseku V.A, ktorý predĺžil trať zo stanice Dejvická o stanice: Bořislavka, Nádraží Veleslavín, Petřiny a Nemocnice Motol.
Charakteristika stanice
Stanica je podzemná (26,7 m hlboko), razená, jednolodná s jedným hĺbeným vestibulom priamo pod povrchom. Zaujímavosťou je, že na jednej strane sa nenachádza eskalátor, ale iba výťahy. Pre túto stanicu sa uvažoval pôvodne názov Červený vrch. Dňa 12. júna 2012 však rada hlavného mesta Prahy schválila názvy nových staníc, pričom oproti pracovnému názvu schválila pre túto stanicu názov Bořislavka.
Sociálne učenie
Úvod
Ide o učenie sa spoločenských úloh. Preto je sociálne učenie základom socializácie. Cieľom socializácie je osvojenie si takých spôsobov správania sa jednania, ktoré sú primerané danej situácii. Výsledkom úspešnej socializácie jedinca je sociálna zrelosť. Tá okrem napĺňania spoločenských noriem a očakávaní zohľadňuje tiež vek jedinca. Sociálne učenie prebieha hlavne v rámci komplexnej situácie. Preto sú rôzne formy sociálneho učenia skôr rôznymi pohľadmi na danú situáciu, než autonómnymi rozdielnymi spôsobmi učenia. Najčastejšie sa ako základné formy sociálneho učenia uvádzajú posilňovanie, napodobovanie (imitácia) a identifikácia. S týmito pojmami pracujú teórie sociálneho učenia najčastejšie. Pojem sociálne učenie je niekedy zamieňaný s pojmom socializácia, no líši sa od neho hlavne tým, že sociálne učenie sa vzťahuje hlavne k tým výsledkom socializácie, ktoré podliehajú kolektívnemu hodnoteniu a sú hodnotené kladne.
Teória N. E. Millera a J. Dollarda
Teória N. E. Millera a J. Dollarda je postavená na poznatkoch týchto odborníkov, preto sa v nej prelína behaviorizmus a psychoanalytický výcvik v kontexte daného sociálneho prostredia. Kľúčovým faktorom sociálneho učenia v tejto teórii je pudová potreba, ktorou je akýkoľvek podnet (motivácia) vedúci k odozve. Cieľom je motivovanie jedinca k určitému správaniu sa podľa daného vzoru. Motivácia k určitému správaniu vychádza z vonkajšieho podnetu. Dôležitým faktorom je tiež opakovaná odmena, ktorá vysoko stabilizuje daný spôsob správania a to sa stáva návykom. Táto teória tiež pracuje s predpokladom, že osobnosť človeka nie je vrodená, ale získaná vytváraním návykov. Nevedomie sa skladá teda z pudových potrieb, signálov a odoziev, ktoré si jedinec plne neuvedomuje či ich nechápe.
Teória J. Rottera
Táto teória sa opiera o výskum Lewina a radí sa k behaviorálny m. Vysvetľuje správanie jedinca v interakcii s prostredím. Jedinec si osvojuje modely správania sa tým, že sa dostáva do konkrétnych sociálnych situácií, a zároveň jeho potreby sú uspokojované inými ľuďmi. Táto teória je založená na štyroch premenných: potenciál správania, očakávanie, hodnota posilnenia a psychologická situácia. Potenciál správania vyjadruje rôzne možnosti pre jedinca, akými sa môže v danej situácii zachovať. Ten sa môže s každou ďalšou situáciou zmeniť. Očakávanie vychádza z minulej skúsenosti a je to pravdepodobnosť, že naše správanie povedie k určitému výsledku. Hodnota posilnenia vyjadruje do akej miery dané správanie povedie k určitému výsledku v danej situácii. Na základe preferencie určitého správania hovoríme o silnom a slabom očakávaní alebo posilnení. Psychologická situácia nie je síce súčasťou vzorca správania, je však podstatou toho, ako daný jedinec situáciu vníma. Preto je tiež možné vysvetliť, prečo reagujú v danej situácii ľudia rôzne. Potreby, ktoré sú uspokojované prostredníctvom iných ľudí, Rotter delí do šiestich kategórií: potreba uznania a spoločenského postavenia, potreba ochrany/závislosti, potreba dominancie, potreba nezávislosti, potreba lásky a potreba telesného kontaktu.
Teória A. Bandury
A. Bandura vo svojej teórii berie do úvahy okrem myšlienok behaviorizmu tiež sociálne a kognitívne faktory. Vo svojej teórii zahrnul jedinca a prostredie do procesu učenia a napodobovania správania. Určité správanie sa v určitej situácii učí alebo mení podľa správania pozorovaného u ostatných. Pozorovanie správania ostatných vedie k vzniku vlastných presvedčení a očakávaní, ktoré si jedinec spája so správaním v určitých situáciách. Medzi podnetom a reakciou na určitú situáciu teda podľa Bandury fungujú kognitívne mechanizmy. Dôležitú rolu preto hrajú v živote jedinca rodičia, ktorých stretáva dieťa najčastejšie a tiež ich berie ako vzory. Preto je interakcia rodičov s dieťaťom kľúčová.
Castelnau-de-Médoc (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gorgony
Gorgony alebo Gorgóny (v sg. Gorgona, Gorgóna, Gorgo, Gorgó, Gorgón; gr. v sg. Gorgó alebo Gorgón, v pl. Gorgones; lat. v sg. Gorgo, v pl. Gorgones), zriedkavo (nepresne?) známe aj ako medúzy (synonymá pozri v článku Medúza (mytológia)), boli v gréckej mytológii dve dcéry morského boha Forkyna a jeho ženy Kéto (Kétó). Volali sa Stheno (=Steno, Sthenó) a Euryalé (=Euryala) tretia z nich Medúza (=Gorgona v užšom zmysle) bola krásna žena, ktorú znásilnil Poseidón v Aténinom chráme a bohyňa ju za trest premenila na Gorgonu. Gorgony sa považovali za veľmi škaredé. Boli akousi kombináciou jednak starej baby s ploskou tvárou, zvieracími ušami, kovovými päsťami a zmijami na hlave, a jednak vtáka s kovovými krídlami. Pri pohľade na ne ľudia hrôzou skameneli. Prvé dve boli nesmrteľné, Medúza bola smrteľná (zabil ju Perseus). Ich sestrami boli Graie a bratom drak Ladón.
Oreľak
Oreľak môže byť:
Rue des Rosiers
thumb|Rue des Rosiers Rue des Rosiers (doslova ulica ružových krov) je ulica v Paríži. Nachádza sa v 4. obvode. Ide o hlavnú ulicu v tradičnej židovské štvrti Marais. Nachádza sa tu preto veľa obchodov a reštaurácii najmä sefardských Židov.
Poloha
Ulica je orientovaná z východu na západ. Vedie od Rue Malher a končí pri Rue Vieille du Temple.
Dejiny
Ulica pravdepodobne vznikla už v 13. storočí pozdĺž mestských hradieb postavených Filipom II. Augustom. Ruže, ktoré sa vinuli po stenách hradieb, dali ulici meno, ktoré je doložené v roku 1230. Zvyšky hradieb sú dodnes viditeľné vo dvore domov č. 10, 14 alebo 82. thumb|left|Židovské pekárstvo v ulici Pôvodne mala Rue des Rosiers inú trasu. Začínala pri Rue du Roi-de-Sicile, pokračovala dnešnou ulicou Rue Ferdinand-Duval a potom sa stočila doprava k Rue Vieille-du-Temple. Ulica na ľavú stranu (dnešnú východnú časť Rue des Rosiers) medzi Rue Ferdinand-Duval a Rue Pavée bola slepá ulička s rôznymi názvami: Rue de la Quoquerée (1292), Cul-de-sac de la Lamproie (1400), Rue Coquerée (1415), Rue Coquerrie (1540), Cul-de-sac Coquerelle aj. V rokoch 1848 – 1850 bola ulica postupne prerazená až k dnešnej Rue Mahler a 5. novembra 1850 bola pomenovaná po celej svojej dĺžke. Súčasná Rue Ferdinand-Duval sa oddelila od Rue des Rosiers už v 15. storočí a nazývala sa Rue des Juifs (Židovská ulica). V roku 1900 získala súčasný názov.
Židovská komunita sa tu vytvorila už v stredoveku a bola často ovplyvnená politickými udalosťami vo Francúzsku i v zahraničí, či už to bolo vyhnanie Židov Karolom VI. v roku 1394, alebo naopak v rokoch 1881 – 1914 veľký príliv obyvateľov, ktorí utekali pred perzekúciou v Rumunsku, Rakúsku, Maďarsku a Rusku. Táto imigrácia vysvetľuje dominanciu aškenázskych židov v prvej polovici 20. storočia.
Rue des Rosiers bola tiež miestom kresťanského kultu. Na rohu Rue des Rosiers a Rue Ferdinand-Duval stávala socha Panny Márie. Bola zničená v roku 1528 pri perzekúcii proti protestantom. Miesto nej dal kráľ František I. zhotoviť strieborný obraz, ktorý bol ukradnutý v roku 1545. Nahradila ho opäť kamenná socha Panny Márie, ktorá existovala do roku 1789, kedy bola za Francúzskej revolúcie odstránená.
Ulice rovnakého mena bola i na Montmartri. Po jeho pripojení k Paríži v roku 1860 bola táto ulica premenovaná na Rue du Chevalier-de-la-Barre.
V roku 2007 boli v ulici vykonané stavebné práce (nová dlažba, výsadba, osvetlenie), ktoré sú súčasťou programu na upokojenie ulíc vo štvrti Marais. Od roku 2006 je Rue des Rosiers každú nedeľu premenená na pešiu zónu.
Ulica v kultúre
Vo filme Maigret kladie pascu (1958) sa v Rue des Rosiers stane vražda, ktorú komisár Maigret vyšetruje.
Jedna zo scén vo filme Dobrodružstvá rabína Jákoba z roku 1973 sa odohráva na tejto ulici. I keď kamera zaberá ceduľu s nápisom ulice, exteriéry boli natočené v Saint-Denis a interiéry v synagóge v štúdiu.
Jeden z románov Léo Maleta, o detektívovi Nestorovi Burmovi s názvom Du rébecca rue des Rosiers sa odohráva v tejto štvrti. Román vyšiel v roku 1958 a v roku 1992 bol sfilmovaný v rámci televízneho seriálu.
Trolejbusová doprava v Ostrave
50. a 60. roky
Rovnako ako v iných mestách vtedajšieho Česko-Slovenska, tak aj v Ostrave nadišiel po druhej svetovej vojne čas trolejbusov. So stavbou prvého úseku siete, ktorý bol otvorený k výročiu dňa oslobodenia 9. mája 1952, sa začalo na začiatku roka 1952. Prvá trať mala okružná charakter a spájala námestí Republiky, Jirskú osadu a Prokešovo náměstí. Na okruhu boli prevádzkované dve linky, jedna po a druhá proti smeru hodinových ručičiek. Následne sa pokračovalo v stavbe nových úsekov; krátko potom, 31. augusta toho istého roku, došlo k otvoreniu ďalšej trate, ktorá viedla do Hrušova a k hlavnej stanici. U neho sa aj nachádzala trolejbusová vozovňa (predtým boli trolejbusy odstavované na odstavnej ploche v autobusových garážach vo Sládkovej ulici), ktorá vznikla čiastočnou prestavbou vozovne úzkorozchodných električiek. O rok neskôr prvýkrát vyšli trolejbusy na trať do Michálkovic; nahradili tak trať úzkorozchodných električiek, ktorá týmto smerom viedla. Prvé dva mesiace po otvorení jazdili oba druhy dopravy naraz, potom však bola električková trať uzavretá. V decembri 1954 došlo k začatiu prevádzky v novej trolejbusovej vozovne v Sokolskej ulici (nevyhovujúce vozovne v Hrušove a v Michálkoviciach boli zrušené). K hlavnej stanici začali jazdiť trolejbusy aj v päťdesiatych rokoch (od 23. decembra 1957).
Na prelome 50. a 60. rokov dochádzalo k zásadným zmenám, úzkorozchodné električkové trate boli zrušené a nahrádzané trolejbusmi; po Michálkoviciach prišiel v roku 1960 na rad úsek medzi Smetanovým a Prokešovým námestím. Toho istého roku bola vybudovaná slučka u novo vznikajúcej zoologickej záhrady. O rok neskôr začali trolejbusy jazdiť aj cez Sýkorův most. V 60. rokoch bola predĺžená ešte Hrušovská trať, potom sa však so stavbou nových úsekov prestalo a nastal útlm. Jeho prvým signálom bolo vybudovanie pešej zóny v centre mesta a zrušenie trolejbusovej trate k výstavisku.
Významnou udalosťou v roku 1967 bolo aj dočasné zrušenie trate pred hlavnou stanicou (kvôli jeho rozšírenia sa konečná posunula do priľahlých ulíc). Prevádzka bola v pôvodnom rozsahu obnovená až po dokončení stavby dňa 11. augusta 1974.
Od normalizácie až do súčasnosti
thumb|Trolejbus [[Škoda 9Tr v Ostrave v roku 1992]] thumb|Trolejbus [[Škoda 17Tr na linke č. 107]] thumb|Kĺbový trolejbus [[SOR TNB 18 na námestí Republiky]] Najväčšou udalosťou 70. rokov bola havária, ktorá sa stala 25. novembra 1976 na moste Pionýrů. Plyn, ktorý bol vedený v potrubí pod ním, explodoval a totálne most zničil. Zničený bol takisto aj prechádzajúci trolejbus a zranení cestujúci. Hoci mohla byť využitá trať cez Sýkorův most, vznikol dočasný ženijný most využívaný iba trolejbusmi. Obnovenie zničeného mosta však priniesli až 80. roky, kedy bola vystavaná aj nadväzujúca estakáda okolo štadióna na Bazala. Tento úsek bol sprevádzkovaný 30. júna 1986.
Útlm trolejbusovej dopravy z konca rokov šesťdesiatych na prelome 70. a 80. rokov skončil a začalo sa opäť s rozširovaním siete. V rokoch 1979 a 1980 boli sprevádzkované úspešne dve nové trate, ktoré obslúžili sídlisko Fifejdy. Východná, slezská časť mesta, sa dočkala novej trolejbusovej trate roku 1985; nový úsek zaistil dopravné spojenie pre důl Heřmanice. V roku 1992 potom bola táto trať ešte ďalej predĺžená smerom na západ a tým bola napojená na Hrušovskú trať; baňa však bol medzitým zlikvidovaný takže význam celého úseku zoslabol. V roku 1993 sa začala prevádzka na trati cez sídlisko Muglinov po Hladnovskej ulici. Posledným predĺžením je úsek z roku 1995. Ten napojil Koblov z oblasti Hlučínska.
V roku 2003 bol zrušený koncový úsek do Hrušova. Trolejbusy tu teda dojazdili 30 rokov po električkách. V súvislostí so stavbou diaľnice D1 sa upravilo aj vedenie liniek, keď trolejbusy schádzajú z mosta, aby po jednej zastávke (Riegrova) na neho znova najazdili. 12. decembra 2008 došlo k zastaveniu pravidelnej dopravy na krátkej odbočnej trati zo zastávky Kamenec po ulici Dedičnej do slučky Bazaly; trať ale zostala zachovaná a od septembra 2013 bola využívaná linkou 101, ktorú v marci 2018 vystriedala linka 106, prevádzkovaná parciálnymi trolejbusmi. Zo začiatku tam jazdila iba polovica spojov linky, ale po začiatku rekonštrukcie tam jazdili všetky spoje. Rekonštrukcia v septembri 2019 skončila, všetky spoje linky 106 sú stále vedené cez Bazaly.
Dňa 1. septembra 2013 bola zahájená prevádzka na novej trati z ulice Českobratskej (od zastávky Konzervatórium), cez jednosmerné nájazdové rampy (ulica Žerotínova a Janáčkova) po ulici Porážkovej k obchodnému centru Nová Karolina. Ide o prvú etapu plánovanej trasy; výstavba prebiehala v rokoch 20122013 a trať bola slávnostne otvorená 29. augusta 2013. Boli tu zriadené dve nové zastávky (u železničnej zastávky Ostrava-Stodolní a konečná pri Novej Karoline), ktoré obsluhuje linka 105 z Koblova. Trať je ukončená slučkou. Do budúcnosti sa počíta s druhou etapou, ktorá má viesť cez námestie Biskupa Bruna a končiť slučkou.
Dňa 5. júla 2015 bol otvorený terminál Hulváky, do ktorého bola predĺžená trať z existujúcej slučky Sokola Tůmu, ktorá bola znesená. Dňa 28. februára 2016 bol otvorený terminál Hranečník, kam bola postavená nová trať od mosta Miloša Sýkore okolo cintorína po ulici Tešínskej.
Vozový park
Pre zahájenie prevádzky trolejbusovej dopravy v Ostrave bolo dodaných šesť dvojnápravových trolejbusov Škoda 7Tr, ktoré však svojou kapacitou nevyhovovali a preto boli po roku prevádzky odpredané do Pardubíc. Medzitým bolo zakúpených 20 mohutných trojnápravových vozov Tatra 400. Medzi rokmi 1958 a 1960 potom boli dodané trolejbusy Škoda 8Tr (celkom 21 vozov). Od roku 1962 ich nasledovali legendárne vozy Škoda 9Tr (do roku 1981 celkovo 72 trolejbusov + 3 ojazdené z Pardubíc). Trolejbusy Škoda 14Tr jazdili v Ostrave od roku 1984. V roku 1986 boli dodané do Ostravy dva kĺbové vozy Škoda-Sanos 200Tr, ktoré boli o tri roky neskôr odovzdané do Zlína výmenou za jeden kĺbový trolejbus Škoda 15Tr, ktorý sa tak stal prvým vozom svojho typu v Ostrave. Nasledovalo ho potom ďalších 10 vozov. V roku 1996 bol do prevádzky zaradený unikátny typ trolejbusu: prvý prototyp vozu Škoda 17Tr. Do roku 2000 ho nasledovali ďalšie dva vozy a Ostrava sa tak stala jediným prevádzkovateľom týchto trolejbusov na svete. V rokoch 1997 až 2002 boli do Ostravy dodávané nízkopodlažné trolejbusy Škoda 21Tr. V rokoch 20032008 bol vozový park obnovovaný nízkopodlažnými trolejbusmi Solaris Trollino vo všetkých troch dĺžkových verziách, ktoré boli vyrábané v areáli ostravskej trolejbusovej vozovne. Od roku 2009 boli nakupované trolejbusy Škoda 26Tr Solaris a Škoda 27Tr Solaris.
V septembri 2016 bolo vyhlásené výberové konanie na dva kĺbové a desať sólo trolejbusov. Všetky budú mať klimatizáciu a dvanásťmetrové vozy budú aj vybavené batériovým pohonom, ktorý im umožní jazdu bez emisií aj mimo trolejové vedenie.
Dopravný podnik Ostrava je aj vlastníkom troch trolejbusov značky SOR troch rôznych typov, ktoré boli v rokoch 2008 a 2009 zostavené DPO v trolejbusovej vozovne.
V roku 2015 zakúpil DPO tri trolejbusy Solaris Trollino 12 AC zo švajčiarskeho mesta La Chaux-de-Fonds (vyrobené v roku 2005 v Ostrave), kde je rušená trolejbusová prevádzka. Vozy majú pôvodný náter z prevádzky vo Švajčiarsku. Pred zaradením do prevádzky v Ostrave im bola doplnená klimatizácia pre vodiča.
Dňa 3. marca 2018 bola ukončená prevádzka trolejbusov Škoda 14Tr a 15Tr. DPO tak teraz prevádzkuje už iba nízkopodlažné trolejbusy.
V roku 2018 došlo k zmene náteru vozidiel MHD a služobných vozidiel. Nová firemná farba je svetlo modrá až tyrkysová. Farbu doplňuje strieborný prúžok pod oknami a čierne rámy okien. Nový lak majú nové vozy typu Škoda 26Tr Solaris a Škoda 27Tr Solaris.
V júlu 2019 boli v prevádzke nasledujúce typy (celkom 68 vozov):
Wiener Stadthalle
Wiener Stadthalle (slov. Viedenská mestská hala) je viacúčelová krytá aréna a kongresové centrum v 15. viedenskom obvode v Rakúsku.
Súčasťou komplexu je šesť hál, z ktorých každá môže byť použitá samostatne alebo v kombinácii (susedný bazén, dve telocvične, kryté klzisko, malá a veľká viacúčelová sála a sála s javiskom). Slúži ako miesto konania rôznych akcií, vrátane koncertov, výstav, veľtrhov, konferencií, prednášok, divadla, televíznych a športových podujatí.
Budovy
náhľad|Mapa areálu Wiener Stadthalle Komplex sa skladá zo 6 prepojovacích hál: A a B (telocvične postavené v roku 1957, ktoré je možné využiť aj pre konferencie alebo prednášky), C (krytý zimný štadión), D (vnútorná aréna, väčšinou určená na koncerty alebo šport), E (sála určená na menšie akcie) a F (aréna určená na intímnejšie koncerty).
Haly A a B
Haly A a B boli dokončené v roku 1957 ako telocvičňa a športová hala. Hala A ma rozmery 18 x 36 metrov a je vysoká 7,6 metra, zatímco hala B má rozmery 30 x 60 metrov a je vysoká 11,8 metra. Obe haly môžu byť taktiež použité na konferencie alebo prednášky. V suteréne miestností haly A a v dolní části haly B sú umiestnené bowlingové dráhy a šatne.
Malá Stožka (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Malá Stožka je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží približne severne od Tisovca.
Wiener Stadthalle
Hala D
Bola dokončená v roku 1958, je hlavnou viacúčelovou halou a najväčšou rakúskou krytou arénou. Konštrukcia ma rozmery 98 x 110 metrov a výška chrbta má 26,6 metrov, pričom použiteľná podlahová plocha je 98,2 x 55,2 x 15,4 metra. V závislosti od udalosti má kapacitu až 16 152 ľudí. Miesto konania má špeciálne závesové systémy a prízemné stojany na severnej a južnej strane haly, ktoré môžu byť úplne uzatvorené, aby rozdelili chodbu na niekoľko častí. Pódium môže mať až 600 m² a je podporované dvomi VIP miestnosťami, šatňami a kanceláriami v zákulisí.
Hala E
Malá viacúčelová hala dokončená v roku 1994 s kapacitou až 1 482 ľudí a s rozmermi 50 x 25 x 4,5 metrov. Využíva sa hlavne na výstavy, konvencie a spoločenské recepcie.
Malá Stožka (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Poloha
Nachádza sa v juhozápadnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Revúca a na katastrálnom území obce Muráň. Najbližšími sídlami sú východne situovaný Muráň a Muránska Lehota, južne leží Tisovec, západne Pohronská Polhora a severne Závadka nad Hronom a Heľpa. Vrch leží v Národnom parku Muránska planina a masív je súčasťou národnej prírodnej rezervácie Malá Stožka.
Wiener Stadthalle
Hala F
Je koncipovaná ako aréna. Hala F bola dokončena v roku 2006 a pri väčších divadelních posedeniach má až 2 036 návštevníkov. Ide o halu rozmerov 68,2 x 73,4 x 12,5 metrov. Hala má zabudované vybavenie určené na módnu prehliadku a audio a video systém. Hosťom je k dispozícii foyer s rozlohou 1300 m², prepojená reštaurácia s dvomi dalšími foyermi s rozlohou 400 m² a banketovou halou s rozlohou 300 m². náhľad|Stadthallenbad (2015)
Malá Stožka (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Opis
Malá Stožka leží na západnom okraji strednej časti Muránskej planiny. Východne sa nachádza údolím Dudlavka oddelená Veľká Stožka a Kľak, no tiež Veľký Cigán  a Pavelková , južne Ostrica , Hajnáš , Vysoký vrch  a Kučalach , západne mohutná Fabova hoľa , Javorinka  a Veľká Smrekovica  a severne Malá Smrekovica , Slatvinské  a Černákov vrch. Oblasť patrí do povodia rieky Hron, kde vodu zo severných a západných svahov odvádza riečka Hronec a z južných a východných jeho prítok Dudlavka. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Wiener Stadthalle
Stadthallenbad
V roku 1974 bolo pristavené Stadthallenbad a tri verejné bazény. Kvôli majstrovstvám Európy v krátkom kurze v roku 2004 centrum pridalo dočasný bazén s rozlohou 1 025 m2.
Malá Stožka (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné ojedinele pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a Veporských vrchov, no tiež Nízke Tatry a Stolické vrchy.
Wiener Stadthalle
Koncerty
Hala D je často miestom koncertovania známych umelcov.
Malá Stožka (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no východným a južným smerom vedie modro značený turistický chodník zo Závadky nad Hronom do sedla Burda. Na rázc. Stožky vedie aj žlto značený chodník z Muráňa.
Naturalizmus (literatúra)
Naturalizmus je literárne hnutie, ktoré vzniklo v druhej polovici 19. storočia vo Francúzsku, pokúšalo sa o systematické a čo najobjektívnejšie zachytenie súčasnej skutočnosti vrátane všetkých jej negatív, vrátane chudoby, rasizmu, sexu, násilia, choroby, predsudkov, korupcie, prostitúcie a špiny. Existovalo približne od roku 1880 do 1940.
V dôsledku tohto boli naturalistickí spisovatelia často kritizovaní. Naturalizmus má charakterizujúce vlastnosti pesimizmu, často sa v ňom spomína nevyhnutnosť smrti. Ďalším rysom naturalizmu je determinizmus. Determinizmus je v podstate opakom pojmu slobodnej vôle. Je to myšlienka, že jednotlivé znaky (so zameraním na prírodu, alebo osud) majú priamy vplyv na priebeh života. Často autor v naturalizme vedie čitateľa k domnienke, že osud postavy bol stanovený a nemenný. Ďalším spoločným rysom je prekvapivý zvrat na konci príbehu. Rovnako často sa v naturalistických románoch a príbehoch vyskytuje pocit, že príroda je ľahostajná k ľudstvu, ľudským bojom, nešťastiam a pod. Naturalizmus je v postate rozšírenie realizmu.
Naturalizmus bol ovplyvnený pozitívnou filozofiou Comteho, sociológiou Spencera, estetikou Taineho a prírodovedným učením Darwina. Program naturalizmu formuloval a dôsledne uplatňoval Émile Zola, vodca takzvanej naturalistickej školy, do ktorej patril taktiež aj Guy de Maupassant.
Človek bol v ponímaní naturalizmu chápaný iba ako podmienená bytosť obmedzená na svoje biologické prejavy. Jeho osud predurčoval vplyv dedičnosti a prostredia na človeka bez ohľadu na to ako bol vychovávaný.
Postavy naturalistických románov a poviedok mali rysy určitej psychickej nerovnováhy, živelnosti, osobnej rozvrátenosti a väčšinou pochádzali z nižších vrstiev. Naturalistické prvky, ktoré sa objavovali v dielach neskorších autorov, súviseli so snahou poukázať na neušľachtilé stránky ľudského života.
Naturalizmus v Nemecku ovplyvnil tvorbu Hauptmanna. V Taliansku mu bol blízky verizmus. V českej literatúre patrili medzi naturalistov hlavne Čapek-Chod a Karel Josef Šlejhar.
Glasgowské metro
60px|left thumb|Vlak prichádza do stanice West Street Glasgowské metro (iné názvy: Metro v Glasgow, Glasgowská podzemná dráha; ) je metro v škótskom meste Glasgow.
História
Dráha bola otvorená 14. decembra 1896 spoločnosťou Glasgow District Subway Company. Vozne poháňalo obežné lano, ale do depa boli vozne prenášané z koľají žeriavom.
V roku 1923 metro prevzalo mesto a v roku 1935 bol do vozidiel inštalovaný elektrický pohon vedený treťou koľajnicou. V období od marca do decembra 1935 vlaky jazdili na elektrický pohon len vo vnútornom okruhu, vo vonkajšom okruhu boli stále poháňané lanom.
Pôvodné vozne slúžili do roku 1977, kedy bola doprava vzhľadom na plánovanú modernizáciu pozastavená. Tunely boli opravené, stanice rozšírené, tiež boli aj vsadené ťažšie koľajnice a bolo vybudované nové depo v Broomloan Road. Žeriav bol odstavený, pretože bola trasa prepojená novými koľajami s depom. Nový napájací systém pochádza od firmy Westinghouse Electric Corporation, vozidlá od Metro Cammell a motory od GEC. Linku opať otvorili v roku 1980.
Trasa
Trasa je podzemná, na povrchu sa nachádza iba depo na Broomloan Road, nachádzajúce sa medzi stanicami Govan a Ibrox. V súčasnosti má 15 staníc.
Metro vlastní a prevádzkuje spoločnosť Strathclyde Partnership for Transport.
Stanice
Zoznam staníc v smere hodinových ručičiek:
Stanica Partrick nahradila stanicu Merkland Street, ktorá sa nachádzala o niečo juhozápadnejšie od súčasnej polohy stanice. Kelvinhall sa pôvodne volala Partick Cross. Stanica Hillhead obsluhuje Glasgowskú univerzitu. Zo stanice Buchanan Street sa dá prestúpiť na železničnú stanicu Queen Street a zo stanice St Enoch na železničnú stanicu Central Station. Stanica Ibrox niesla pred modernizáciou názov Copland Road a obsluhuje Ibroxský štadión. Stanica Govan niesla meno Govan Cross.
Najvyťaženejšími stanicami sú Hillhead, Buchanan Street a St Enoch, stanica Ibrox býva vyťažená počas futbalových zápasov. Najkľudnejšími stanicami sú stanice na juhu od rieky Clyde.
Ján Chrenko
Ján Chrenko (* 16. február 1908, Otrhánky† 29. jún 1982, Pezinok) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, trpiteľ za vieru – disident.
Životopis
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium navštevoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v Taliansku v obci Perosa Argentina a v Šaštíne. Saleziánsky noviciát si vykonal v Radne v Slovinsku (19281929). Teológiu študoval v Ríme (Taliansko), kde bol 19. decembra 1937 vysvätený aj za kňaza. Pôsobil v Bratislave a v Trnave.
Pre svoj aktívny náboženský postoj ho ŠtB zariadila do zoznamu „reakčných a neprevychovateľných“ rehoľníkov a v marci 1952 bol zatknutý a vo vykonštruovanom procese bol obvinený z toho, že ilegálne ukrýval ﬁnančné prostriedky pred zoštátnením a tie následne použil na nepriateľskú činnosť a na organizovanie ilegálnych útekov saleziánskych klerikov do zahraničia. Odsúdený bol na 14. rokov väzenia. Sedel vo väzeniach v Mírove, v Jáchymove  a vo Valdiciach. Odsedel si 10 rokov (v roku 1962 bol amnestovaný). Zomrel v Charitnom domove pre kňazov v Pezinku. Pochovaný je v rodisku v Otrhánkach.
Kvalifikácia vo vodnom póle mužov na LOH 2012
Kvalifikácia vo vodnom póle mužov na LOH 2012 bola svetová kvalifikácia vo vodnom póle mužov na Letné olympijské hry 2012 v Londýne, ktorú organizuje Medzinárodná plavecká federácia (FINA). Konala sa v Edmontone, v Kanade od 1.8. apríla 2012, za účasti 11 tímov. Bojovalo sa o 4 miestenky. Pôvodne sa turnaja mal zúčastniť aj tím Venezuely, ale odhlásil sa. Jediným dejiskom podujatia bol Kinsmen Sports Centre.
Riff Cohenová
Riff Cohenová (* 23. marec 1984, Tel Aviv-Jafo, Izrael) je izraelská speváčka skladateľka, hudobníčka a herečka, ktorá hudobne tvorí v hebrejčine, francúzštine a arabčine. Svoj špecifický hudobný žáner označuje ako prienik medzi strednovýchodným mestským rockom, severoafrickým folkom a raiom (t. j. alžírskou ľudovou hudbou, ktorá má pôvod v 20. rokoch 20. storočia)
Životopis
Narodila sa a vyrastala v štvrti Ramat Aviv na severozápade Tel Avivu, v rodine otca tunisko-židovského a matky alžírsko-francúzsko-židovského pôvodu. Po absolvovaní stredoškolského štúdia nastúpila na štúdium muzikológie na Telavivskej univerzite a zároveň začala vystupovať ako speváčka v hudobnej skupine. Po tom, čo získala umelecké štipendium sa v roku 2008 presťahovala do Paríža.
Debutovala singlom „A Paris“ (2012), ktorý sa stal základom pre rovnomenný album vydaný v roku 2012. Ten obsahuje celkom 14 skladieb, z ktorých sú štyri naspievané v hebrejčine, jedna v núbijčine a zvyšok vo francúzštine. V septembri 2012 vystúpila ako predskonka na telavivskom koncerte skupiny Red Hot Chili Peppers, ktorý sa konal v rámci ich svetovej túr I'm with You World Tour. V októbri 2012 uzavrela kontrakt s hudobným vydavateľstvom AZ Records. V roku 2013 jej Telavivská asociácia skaldateľov, autorov a vydavateľov hudobných diel udelila cenu „nečakaný objav roka“. Hudobne sa podieľala sa na tvorbe albumu Le Monde Möö (2014) rockovej skupiny Moodoïd a v roku 2015 vydala svoj ďalší album pod názvom A La Menthe.
Okrem hudobnej tvorby sa príležitostne venuje filmovému herectvu. Vystúpila v krátkometrážnom izraelskom filme Yeladim (2008) režisérky Yuly Gidronovej a izraelskej celovečernej dráme The Golden Pomegranate (2010) režiséra Dana Turgemana. Vo vedľajšej úlohe sa predstavila tiež v koprodukčnej, francúzsko-kanadsko-izraelskej dráme Une bouteille à la mer (2011, dosl. Fľaša v gazskom mori) režiséra Thierryho Binistiho.
František Janeček (producent)
'''JUDr. František Janeček''' (* 14. september 1944, Praha) je český producent, hudobný skladateľ, klávesista a kapelník.