cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kolumbia
Povojnové obdobie
Roku 1948 bol zavraždený liberálny prezidentský kandidát Jorge Eliécer Gaitán. Začali nepokoje a občianska vojna, ktorá trvala až do roku 1950 a stála životy 200 000 Kolumbijčanov. V roku 1953 – 1957 prevzala moc vojenská diktatúra pod vedením generála Rojasa Pinillu. Po jeho zvrhnutí roku 1957 sa uskutočnila zmena ústavy a vznikla Národná fronta, zväzok liberálov a konzervatívcov, v rámci ktorej sa obidve strany dohodli, že budú do roku 1974 vládnuť spoločne. Roku 1974 sa konali prvé prezidentské voľby, ktoré skončili víťazstvom liberálov v čele s prezidentom Lópezom Michelsenom. Liberáli zvíťazili taktiež v roku 1978 pod vedením Julia Césara Turbaya Ayalu. Roku 1982 sa stal prezidentom konzervatívec Belisario Betancur Cuartas, v roku 1986 – 1990 vykonával túto funkciu liberál Virgílio Barco. V lete roku 1989 vyeskaloval boj na život a na smrť medzi štátom a narkomafiou. Len v roku 1990 padlo za obeť násilia 22 000 ľudí. Vplyv narkomafie sa podarilo obmedziť až po smrti najsilnejšieho drogového magnáta Pabla Escobara v roku 1993. Sociálne rozdiely, vysoká nezamestnanosť a kriminalita prispievajú aj naďalej k destabilizácii politickej situácie v Kolumbii. Vláda je už niekoľko desaťročí vo vojne s ľavicovými rebelmi na čele s organizáciou FARC. V parlamentných voľbách 13. marca 1994 zvíťazila vládnuca Liberálna strana a jej kandidát Ernesto Samper bol zvolený prezidentom. Vedúce postavenie v krajine potvrdila aj v parlamentných voľbách v roku 1998. Konali sa v atmosfére občianskej vojny za účasti 40 percent voličov. V prezidentských voľbách zvíťazil konzervatívec Andrés Pastrana.
Geografia
náhľad|Poloha Ánd v Kolumbii Kolumbia má pobrežie s Atlantickým oceánom a Karibským morom (dĺžka asi ) s Pacifikom (asi ). Susednými štátmi sú na severe v Karibskom mori: Jamajka, Haiti a Dominikánska republika, na západe Panama, morské hranice s Kostarikou a Guatemalou. Na juhu susedí s Ekvádorom, Peru a Brazíliou. Na východe susedí s Venezuelou. Kolumbia má celkovo. Je štvrtou najväčšou krajinou Južnej Ameriky po Brazílii, Argentíne a Peru. Ďalej siedmou najväčšou na celom Americkom kontinente. Pôda má rozlohu a voda. Územie je rozdelené do štyroch geografických regiónov: Andská vysočina (má tri pohoria a údolné nížiny), Karibské nížiny, Pacifické nížiny a Illanos a tropický dažďový les na juhu Kolumbie. Ďalej má Kolumbia niekoľko ostrovov v Pacifiku a Atlantiku. náhľad|left|Poloha rieky Magdalena v Kolumbii Pozoruhodná rozmanitosť v teplote je tu vďaka rôznosti v nadmorskej výške. Ale panujú tu iba malé teplotné rozdiely počas ročných období. Obývateľné oblasti ležia väčšinou v teplých – pod, stredných – medzi 900 a a studených – medzi 1 980 a  klimatických zónach. Zrážky bývajú väčšinou ťažké vo vysokých oblastiach Pacifiku a v niektorých častiach južnej Kolumbie. Andské pohorie sa v Kolumbii tiahne od Juhozápadu (Ekvádorské hranice) až na Severovýchod (Venezuelské hranice). Andy sa v Kolumbii delia na Kolumbijský masív (Macizo Colombiano) a na tri ďalšie pohoria (Východný, Centrálny a Západný). Tie vytvárajú dve dlhé údolia – Magdalena a Cauca – nimi pretekajú rovnomenné rieky. Najvyšším bodom Kolumbie nie je hora v Andách, ale hora na Karibskej planine – Sierra Nevada de Santa Marta s najvyšším bodom nazývaným Pico Cristóbal Colón vysokým a Pico Simón Bolívar s rovnakou nadmorskou výškou.
Južná časť Kolumbie je tvorená savanou a dažďovým pralesom. Pretekajú tadiaľ rieky Amazonka a Orinocské povodie. Severná časť nazývaná Los Illanos je región saván (zvlášť práve u Orinocského povodia). Južná časť je nazývaná Amazonia a je pokrytá Amazonským dažďovým pralesom a patrí prevažne do Amazonského povodia. Na severe a na západe Ánd sú pobrežné planiny, Karibská na severe a Pacifická na západe.
Kolumbia má päť tradičných krajinných regiónov: Andský región, Karibský región, Pacifický región, Orinoquijský región a Amazonský region. Niektorí označujú ešte za región Insulárny región separovaný na pobreží.
Politický systém
náhľad|left|Prezident Kolumbie Juan Manuel Santos Kolumbia je demokratickou prezidentskou republikou a štátom s decentralizovaným riadením. Súčasný politický systém vznikol na základe procesu modernizácie začatej prijatím Ústavy v roku 1991. V roku 1998 bol podľa pravidiel novej Ústavy zvolený prezident, viceprezident, Kongres a regionálne zastupiteľstvá. Nová ústava charakterizuje krajinu ako sociálny právny štát, unitárnu a decentralizovanú republiku s čiastočnou autonómiou regionálnych úradov, založenou na participatívnej a pluralistickej demokracii. Pre vnútropolitickú situáciu v krajine bola charakteristická hlavne vytrvalá snaha o konsolidáciu reforiem v politickej a ekonomickej oblasti. S nástupom prezidenta Uribeho v roku 2002 došlo k zlepšeniu medzinárodného postavenia Kolumbie, prevládala snaha o širšiu projekciu hospodárskych výsledkov do sociálnej oblasti, problematika boja proti narkomafii a s ním spojeným terorizmom. Politika Uribeho administratívy sa prejavuje nekompromisným vojenským prístupom k riešeniu vnútropolitickej situácie, otvoreným ozbrojeným bojom proti gerile FARC a ELN, tlakom na dodržovanie ľudských práv a bojom proti obchode s drogami.
Departmenty Kolumbie
náhľad|Departmenty Kolumbie
Existuje ešte jeden hlavný Departement (distrito capital), Bogotá D.C.
Hospodárstvo
V kolumbijskom hospodárstve stojí na prvom mieste pestovanie kávy. Kolumbia je po Brazílii jej druhým najväčším producentom na svete. Štvrtina poľnohospodárskej pôdy, ktorá predstavuje tretinu celého územia Kolumbie, sa využíva na pestovanie kávy. Po nej nasledujú zemiaky, strukoviny, ovocie a pšenica. Vláda už roky usiluje vybudovať priemysel a podporuje pestovanie ďalších poľnohospodárskych plodín, aby sa krajina stala nezávislou od produkcie kávy. V roku 1970 – 1980 sa podarilo zdvojnásobiť produkciu kakaa a cukrovej trstiny, takže sa Kolumbia stala ich druhým producentom v Južnej Amerike. Okrem toho sa pestuje ryža, bavlna, banány, arašidy, kukurica a tabak.
Kolumbia je na treťom mieste v chove hovädzieho dobytka na kontinente. Je bohatá na nerastné suroviny. Vyskytuje sa tu uhlie, striebro, platina, meď, ortuť, síra, olovo a azbest, ale zásoby sa zatiaľ využívali len obmedzene. Zásoby kovov, uhlia a rúd majú v súčasnosti najväčší hospodársky význam. Okrem toho má krajina bohaté ložiska smaragdov a iných drahokamov, ktoré hrajú významnú úlohu v exporte (krajina je druhým najväčším vývozcom smaragdov). Zásoby ropy a zemného plynu sa v Kolumbii využívajú len nepatrne, takže krajina musí kryť spotrebu elektrickej energie z vodných elektrární. V posledných rokoch vznikol vedľa tradičného potravinárskeho a textilného priemyslu tiež priemysel metalurgický a petrochemický.
NGC 595
NGC 595 je hviezdna asociácia v súhvezdí Trojuholník, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 1. októbra 1864.
Trailókja
Trailókja (-sanskritský slovný kmeň; sanskritský nominatív: trailókjam; iné názvy: iný sanskritský kmeň: trilóka, k tomu sanskritský nominatív: trilókam, iný sanskritský kmeň: traidhátuka, k tomu sanskr. nominatív: traidhátukam; pálijský kmeň: tiloka) je pojem v budhizme a hinduizme znamenajúci tri svety, tri sféry bytia. V budhizme sú to: sansarická oblasť (sansáró), oblasť tvarov a oblasť beztvará.
NGC 595
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
NGC 961
NGC 961 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil americký astronóm Ormond Stone v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Munster (kantón)
Munster je francúzsky kantón v obvode Colmar v departemente Haut-Rhin v regióne Alsasko. Tvorí ho 16 obcí.
Villersexel (obec)
Villersexel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Confolens (obec)
Confolens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 765
NGC 765 je galaxia v súhvezdí Baran, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 8. októbra 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Rovníková ulica
Rovníková ulica je ulica:
Tunel Prešov
Tunel Prešov je diaľničný tunel na Slovensku, ktorý je dlhý. Nachádza sa na úseku diaľnice D1 Prešov, západ-Prešov, juh v okrese Prešov.
Parametre
Tunel tvoria dve paralelné tunelové rúry určené na jednosmernú premávku. Obe tunelové rúry majú dva jazdné pruhy a šírku medzi obrubníkmi 7,5 metra. Tunel má pozdĺžny klesajúci sklon -1,88 percenta. Maximálna povolená rýchlosť v ňom je 100 km/h.
Súčasťou technologického zariadenia tunela sú i SOS výklenky, výklenky pre hydrant požiarneho vodovodu, hlásky núdzového volania, kamery a iné technicko-zabezpečovacie zariadenia.
Výstavba
Tunel je najvýznamnejšou súčasťou Prešovského juhozápadného diaľničného obchvatu. Budovalo ho združenie firiem Eurovia SK, Eurovia CS, Doprastav, Metrostav, Metrostav Slovakia. Zmluva na výstavbu bola podpísaná 6. apríla 2017, samotná výstavba sa oficiálne začala 30. mája 2017. Raziace práce sa naplno rozbehli 23. augusta 2018 vysvätením tunela a osadením sochy svätej Barbory, patrónky baníkov.
Slávnostná prerážka tunela sa uskutočnila 13. júna 2019. Tunel bol v plnom profile za účasti predstaviteľov vlády a za účasti košického arcibiskupa metropolitu Mons. Bernarda Bobera a vladyku Jána Babjaka SJ, arcibiskupa prešovskej archieparchie slávnostne požehnaný a odovzdaný do definitívneho užívania motoristickej verejnosti 28. októbra 2021.
Filmové festivaly v Česko-Slovensku
Filmové festivaly v Česko-Slovensku (Slovensku) sa konajú od roku 1946, súťažne od roku 1948.
Začiatky
O konaní filmového festivalu v Československu sa začalo uvažovať už pred 2. svetovou vojnou. V priaznivej situácii zoštátnenej československej kinematografie (v roku 1945) sa k tejto myšlienke postavilo pozitívne tiež Ministerstvo informácií a kultúry, a tak sa v auguste 1946 uskutočnila prvá filmová nesúťažná prehliadka v Mariánských Lázních a Karlových Varoch (súťažná prehliadka od roku 1948). V roku 1948 sa tiež konal Filmový festival pracujúcich v Zlíne. O rok neskôr sa koná aj v ďalších českých mestách, okrem iného aj v hradnom amfiteátri v Bratislave a v roku 1952 už vo všetkých šiestich krajských mestách. Okrem tohto festivalu sa každoročne v rámci Mesiaca československo-sovietskeho priateľstva organizovali rôzne akcie so sovietskymi filmami, zo začiatku spojené so súťažami o najlepšiu návštevnosť (na začiatku 50. rokov 20. storočia kvôli presadzovaniu sovietskej kinematografie v slovenských kinách prudko poklesla návštevnosť).
50. roky
V dňoch 22. februára 1959 sa konal v Banskej Bystrici ''1. pracovný festival československých filmov''. Minister školstva a kultúry František Kahuda predniesol hlavný referát na tému hesla festivalu „Za užšie spojenie filmovej tvorby so životom ľudu“. Viaceré diela tu boli podrobené ostrej kritike, keďže Ústredné výbory Komunistickej strany Československa videli festival ako príležitosť k zásahu proti obrodzujúcej sa kinematografii, ktorá najmä v českých dielach tematizovala napríklad politicky neuvedomelú delikventnú mládež. Za odstrašujúce príklady boli zvolené diela Zde jsou lvi, Tři přání a Hvězda jede na jih. Kritizovaná bola intelektuálska irónia, tematický výber spoločensky netypických, okrajových javov, odtrhnutosť umelcov od života (pretože si nevyberali látky z prostredia priemyselných závodov alebo družstiev) a nedostatok hlbšieho ponoru do súčasnosti.
Aj naďalej existoval Filmový festival pracujúcich, ktorý mal byť symbolom štátnej starostlivosti o film a diváka. V princípe šlo o predpremiéry filmov, ktoré sa neskôr ocitli v bežnej distribúcii. Spočiatku sa bezprostredne nadväzovalo na karlovarský medzinárodný festival - programom aj účasťou zahraničných delegátov. V druhej polovici 50. rokov sa festival postupne osamostatňoval, utvorila sa celoštátna porota. Ambíciou bolo stať sa prehliadkou najvýznamnejších filmov z rôznych filmových festivalov, ale zároveň musel ponúkať zábavný program pre masové publikum.
60. roky
V dňoch 4. - 7. novembra 1963 usporiadal československý Filmexport v Brne Filmfórum, čiže 1. medzinárodný filmový veľtrh, ktorý mal umožniť stretnutie západoeurópskych výrobcov a exportérov so zástupcami a členmi výberových komisií socialistických štátov. Od prvého ročníka sa časť filmov počas veľtrhu premietala aj pre bežné publikum. Filmfórum tak ponúklo možnosť vidieť tituly, ktoré sa často nakoniec neocitli v československej distribúcií. Každoročne sa niektoré z filmov dovážali na projekcie aj do Bratislavy. Posledný ročník Filmfóra sa uskutočnil v roku 1970.
V 60. rokoch sa dosiahlo zvyšovaniu návštevnosti Filmového festivalu pracujúcich ustavičným rozširovaním programu do viacerých miest. V roku 1966 vznikla jesenná časť festivalu, roku 1973 sa presunula na zimné obdobie. Vtedy sa uskutočňovali predpremiéry náročnejších filmov.
70. roky
Na náklady distribúcie sa realizovali prehliadky filmov zahraničných kinematografií, ktoré sa konali na základe medzivládnych kultúrnych dohôd zväčša v Bratislave a často znamenali príležitosť vidieť filmy mimo bežnej distribúcie. Ďalšími akciami boli tzv. Rozlúčenie so školou (koncom júna), Mesiac priateľstva - Festival sovietskeho filmu či Filmová jar. Všetko to boli v podstate formálne akcie s charakterom náborovej účasti so spoluprácou odborov, zväzu mládeže, pionierov a iných. Populárnou a prestížnou akciou bol komerčnejšie zameraný Letný filmový festival a Zimný filmový festival pre náročnejších divákov. Začiatkom 70. rokov sa začala budovať tradícia odborných filmových festivalov. Prvým z nich bol pardubický Techfilm, druhým ostravský festival filmov o životnom prostredí Ekofilm. Tretím podujatím sa stal slovenský Festival technických filmov v Trnave, neskôr peremenovaný na Festival odborných filmov. V Prahe sa od roku 1973 pravidelne realizoval Týždeň slovenských filmov, v Bratislave sa teda nadviazalo podobnou akciou Týždeň českých filmov.
80. a 90. roky
Každoročne sa stále konali zimný a letný Filmový festival pracujúcich, Týždeň sovietskych filmov v máji, v novembri Festival sovietskych filmov, Detský filmový festival a Filmová jar. Naďalej sa konal aj Festival českých a slovenských filmov, ktorý každoročne menil pôsobisko po celom Československu. Na Slovensku pribudli podujatia Agrofilm v Nitre, Etnofilm Čadca (ktorý mal dominantné festivalové postavenie v non-fiction tvorbe) a prehliadka filmov pri Bienále ilustrácií Bratislava, ktorá sa časom zmenila na samostatný festival animovaných filmov.
V hranej produkcii malo dominantnú rolu Fórum mladých filmov, ktorého nultý ročník sa uskutočnil v Bratislave v roku 1985. Pod zámienkou propagácie tzv. mladého filmu sa utvorila platforma pre artikuláciu nespokojnosti so situáciou v českej aj slovenskej kinematografii, postupne sa dostávali na viac či menej verejné projekcie trezorové filmy 60. rokov (Organ, Všichni dobří rodáci, Zbehovia a pútnici, Ľalie poľné a iné) a utvoril sa priestor na diskusiu.
Po zamatovej revolúcii v roku 1989 a zániku Česko-Slovenska v roku 1992 nastalo veľa zmien. Mnohé festivaly, najmä tie ideologicky orientované, zanikli. V dobrej pozícií zostali non-fiction festivaly, z ktorých sa mnohé konajú ešte dodnes - Etnofilm v Čadci, Festival odborných filmov v Trnave sa premenoval na EKOTOPFILM a premiestnil sa do Žiliny, neskôr do Bratislavy, Agrofilm v Nitre. V roku 1992 v čele s Petrom Nágelom vznikol prvý medzinárodný filmový festival na Slovensku pod názvom MFF FORUM, ktorý však o 5 rokov zanikol.
Súčasné slovenské festivaly
Filmový festival Artfilm vznikol v roku 1993, v roku vzniku samostaného Slovenska. Tradícia Artfilmu vznikla vďaka iniciatíve filmového režiséra, dlhoročného umeleckého riaditeľa festivalu Petra Hledíka a filmového režiséra Vladimíra Štrica, ktorý do roku 2004 pôsobil ako programový riaditeľ. Vznik festivalu podľa Hledíka súvisel s dobou. Práve na začiatku 90. rokov totiž zanikali filmové štúdiá na Kolibe, rapídne ubúdali finančné prostriedky na slovenskú kinematografiu a filmy sa prestali nakrúcať. Artfilm chcel teda suplovať živú kinematografiu. Prvý ročník sa začal 14. júna 1993 v Trenčianskych Tepliciach pod záštitou UNESCO. Bol komornou prehliadkou dokumentárnych filmov. Premietalo sa len v jednom kine pre dve stovky divákov. Prvým výrazným medzníkom v histórii Artfilmu bol rok 1995. Vtedy festival zmenil zameranie a stal sa prehliadkou filmov o umení a umelcoch. Od roku 2002 sa Artfilm začal charakterizovať ako festival filmového umenia a odvtedy mu dominujú celovečerné hrané filmy z celého sveta. V roku 2009 sa stal novým programovým riaditeľom Peter Nágel a Artfilm zmenil svoj názov na Art Film Fest.
Ku koncu roka 1999 zahájil svoju činnosť aj Medzinárodný filmový festival Bratislava. Nepriamo nadväzuje na Medzinárodný filmový festival Fórum, dokonca s rovnakým programovým riaditeľom. Medzi programovými sekciami dominujú medzinárodné súťaže – Súťaž prvých a druhých hraných filmov, Súťaž dokumentárnych a krátkych filmov z celého sveta. MFF Bratislava je dnes významné kultúrno-spoločenské podujatie na Slovensku.
V septembri sa v Piešťanoch od roku 2006 koná medzinárodný filmový festival Cinematik. Prevažná časť programu festivalu je venovaná európskej kinematografii. Najlepšie európske filmy roka sú zaradené v hlavnej súťažnej sekcii Meeting Point Europe, ktorú zostavuje 17 kritikov zo 17 európskych krajín. Vo výbere sa pravidelne stretávajú festivalové hity s menej známymi, progresívnymi filmami.
V kultúrnom centre Stanica mesta Žilina sa v auguste roku 2008 uskutočnil prvý ročník medzinárodného festivalu animovaného filmu Fest Anča. Predstavil svetovú animáciu, súčasné trendy, ale aj overenú klasiku. Širokej verejnosti boli tiež určené večerné open-air projekcie so živou hudbou, performance, párty, ale aj workshopy animácie.
Od roku 1996 sa koná aj festival Áčko, študentský filmový festival organizovaný každoročne pod záštitou a na pôde Filmovej a televíznej fakulty VŠMU. Študentom slovenským aj zahraničným ako aj verejnosti ponúka prehliadku najnovších titulov študentských filmov. Návštevníkom ponúka nielen domácu, ale aj zahraničnú tvorbu.
Medzi ďalšie významné festivaly patria Febiofest, festival dokumentárnych filmov Jeden svet pod záštitou neziskovej organizácie Človek v ohrození, nesúťažná prehliadkadka letný filmový seminár 4 živly či putovná prehliadka desiatich filmov zo zlatého fondu svetovej kinematografie Projekt 100.
Električková doprava v Liberci
Krajské mesto Liberec je jedným zo siedmich miest v Česku, kde je prevádzkovaná električková doprava. Prevádzkovateľom je Dopravný podnik miest Liberca a Jablonca nad Nisou (do roku 2010 pod názvom Dopravný podnik mesta Liberca). Pôvodne bola sieť úzkorozchodná (1000 mm), v roku 1960 bola časť siete zrušená, v rokoch 1990 – 2005 prebehla postupná prestavba mestskej trati na normálny rozchod (1435 mm). Medzimestská trať do Jablonca nad Nisou zostáva nateraz ďalej úzkorozchodná. V územnom pláne je zakreslené niekoľko nových tratí (do Rochlice, Vesce, Ruprechtic a Pavlovic).
V roku 2012 boli v prevádzke štyri denné a jedna historická linka. Celková dĺžka tratí dosahuje 21,5 km. Pod hlavičkou libereckého dopravného podniku funguje aj združenie Boveraclub, ktoré sa zaoberá modernizáciou historických električiek.
Začiatky prevádzky
11. septembra 1894 schválila rada mesta Liberec návrh na výstavbu trate elektrickej električky s rozchodom. Bolo to v čase, keď jediná električková prevádzka na území Česka bola v Prahe, vďaka tomu sa Liberec zaradil medzi najmodernejšie mestá v Česku. Výstavba začala v máji 1897, o 3 mesiace neskôr bola trať dokončená a 25. augusta toho roku bola na nej slávnostne spustená prevádzka. Prvý úsek začínal pri železničnej stanici, odkiaľ viedol dvojkoľajovo ulicou 1. mája až k mostu cez Nisu, kde sa rozdvojoval a ulicami Jánskou a 1. mája pokračoval na Súkenné námestie. Odtiaľ opäť pokračoval každý smer osobitne na Benešovo námestie. Hore prechádzala trať Revolučnou a Moskovskou, dolu mierila ulicou Pražskou. Ďalej bola trať jednokoľajová (dvojkoľajová od 12. júna 1907) s výhybňami a viedla na konečnú stanicu Mestský lesík, dnešná ZOO. Od novembra 1897 sa jazdilo až k dnešnej konečnej, do Lidových sadov. Elektrická dráha si veľmi rýchlo získala obľubu verejnosti. V roku 1898 prepravila 800-tisíc cestujúcich. Z technických dôvodov bola už od začiatku prevádzky zavedená pravostranná prevádzka.
V roku 1899 bola sprevádzkovaná trať do Rochlice, na začiatku 20. storočia prebiehala výstavba nových tratí do Růžodolu I a do Horného Hanychova. Na jeseň roku 1906 bola z dôvodu Nemecko-českej výstavy postavená špeciálna trať na dopravu návštevníkov, tá však bola po ukončení výstavy demontovaná. V roku 1908 bola električková vozovňa presťahovaná z areálu elektrárne na dnešné miesto v Nitrianskej ulici. Od roku 1912 sa začali objavovať aj električky s tzv. lýrovými zberačmi namiesto pôvodných tyčových. Do roku 1914 bolo do Liberca dodaných 32 motorových a 8 vlečných vozidiel.
Počiatočne električkové nadšenie však ukončila 1. svetová vojna. Mnohí zamestnanci narukovali a prevádzka musela byť značne obmedzená. Električky slúžili aj na prepravu ranených vojakov od stanice k mestským lazaretom od 29. novembra 1914. Na konci júla 1915 sa v službe sprievodcov po prvýkrát objavili ženy.
Medzivojnové obdobie
Do tohto času bola liberecká elektrická dráha takmer čisto nemeckým podnikom s nemčinou ako úradným jazykom, až do roku 1925 bolo ministerstvom železníc nariadené dvojjazyčné označenie. Vozidlový park bol rozšírený o 10 vozidiel zo Studénky a ďalších sedem z Českej Lipy. 13. decembra 1924 bolo po prvýkrát zavedené číslovanie liniek:
V tomto čase nebolo budovaných mnoho tratí. Trať končiaca v Růžodole bola predĺžená asi o k reštaurácii Letka, v roku 1934 vznikla spojovacia trať od stanice k viaduktu, pričom pôvodný úsek Súkenné námestie - Viadukt bol zrušený, ktorá bola v roku 1940 zdvojkoľajnená.
Zatiaľ čo v roku 1929 bolo prepravených 8 miliónov pasažierov, počas hospodárskej krízy počet klesol na 5,4 milióna a straty na príjmoch vo výške 1 milióna korún museli byť riešené reklamnými tabuľami na vozidlách.
Doba socializmu
Hlavnou stavbou, ktorá sa po druhej svetovej vojne v libereckej električkovej doprave konala, bolo v roku 1955 prepojenie jabloneckej a libereckej električkovej siete, a to podľa dlhodobo existujúcich plánov. K 31. októbru 1960 boli pod tlakom doby zrušené trate do Rochlice a Růžodolu. To bolo posledné veľké rušenie tratí v meste na rozdiel od susedného Jablonca. V 70. rokoch bola kompletne zrekonštruovaná medzimestská trať do Jablonca. Pritom bola zrušená bloková slučka pri centre Jablonca a trať bola skrátená do novej slučky na Pasířskej ulici. V roku 1984 boli preložené obe jednokoľajové trate v centre do svojej dnešnej polohy. Koncom 80. rokov sa začala javiť stále dôležitejšia potreba upraviť rozchod koľají z 1 000 na, ako to bolo vo všetkých mestách vtedajšej ČSSR okrem Bratislavy. Prestavba mestskej trate sa ale uskutočnila až v 90. rokoch.
90. roky
V tejto dobe bola najdôležitejšia modernizácia celej mestskej trate. Prestavba prebiehala v niekoľkých etapách od roku 1990 do roku 1998, kedy 14. augusta vyrazili do mesta prvé električky na rozchode. Už v roku 1995 bol na Fügnerovej otvorený moderný terminál MHD, ktorý je zároveň aj symbolom libereckých električiek. Prerozchodovaná trať má tri koľajnice, takže je na nej možná prevádzka aj úzkorozchodných električiek vzhľadom na fakt, že električky z medzimestskej linky zaťahujú v Liberci do vozovne. V rokoch 1998 až 2005 bol úspešne zrekonštruovaný posledný úsek mestskej trate z Dolného Hanychova do Horného Hanychova.
Z dôvodu nedostatku električiek zakúpil Dopravný podnik mesta Liberca v polovici 90. rokov 8 ojazdených vozidiel Tatra T2R z Ostravy. Posledné dve vozidlá jazdia dodnes (2013). Liberec je tak zrejme posledné mesto na svete, ktoré v osobnej doprave prevádzkuje električky tohto typu. Električky T3 sa postupne modernizujú, v súčasnosti boli vyrobené aj novostavby nízkopodlažných vozidiel Tatra T3R.PLF. V roku 1998 bol do Liberca dodaný prototyp nízkopodlažnej električky Tatra RT6S, ktorá je však kvôli mnohým poruchám dlhodobo odstavená. V roku 2012 bola do Liberca dodaná električka typu EVO2, ktorá je zatiaľ v skúšobnej prevádzke.
Rozsah siete
Súčasná sieť libereckých električiek sa skladá z mestskej trate Horní Hanychov – Dolní Hanychov – Viadukt – Nádraží – Fügnerova – Šaldovo náměstí – Lidové sady a medzimestskej trate Fügnerova – Vratislavice – Jablonec nad Nisou. Medzi Súkenným námestím a Nádražím sa nachádza, dnes už zmodernizovaná, električková vozovňa Rybníček.
Zvažuje sa predĺženie trate v Hornom Hanychove až k lanovke na Ještěd a vybudovanie novej električkovej trasy do Rochlice. Tento plán bol hlavnou prioritou mnohých libereckých politických strán pred voľbami 2006.
Vozidlový park
V Liberci sa využívajú nasledovné typy električiek:
V Liberci bol prevádzkovaný aj jediný prototyp vozidla Tatra RT6S na svete, ktorý však bol dlhodobo odstavený. Koncom roka 2013 bolo vozidlo z Liberca odvezené ako historické vozidlo do Szegedu.
Dopravný podnik miest Liberec a Jablonec nad Nisou vlastní aj jedno pracovné vozidlo Tatra KT4D (ev. č. 105) z nemeckého mesta Gera.
V Liberci sa na nachádza aj niekoľko historických vozidiel, o ktoré sa stará Boveraclub.
NGC 596
NGC 596 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 13. decembra 1783.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,9.
Attila Pinte
Attila Pinte (* 6. jún 1971) je bývalý slovenský futbalista, ktorý naposledy hrával za corgoňligový klub DAC Dunajská Streda. Je odchovancom dunajskostredského futbalu.
Reprezentácia
V slovenskej reprezentácii odohral 31 zápasov, strelil jeden gól. Gól strelil v roku 2001 v Macedónsku pri výhre 5-0. V októbri 2002 prihrával v zápase Slovensko - Anglicko (1-2) na gól Szilárda Németha na 1-0.
Angus T. Jones
Angus Turner Jones (známy ako Angus T. Jones, * 8. október 1993, Austin, Texas, Spojené štáty) je americký herec známy predovšetkým vďaka svojej úlohe Jakea Harpera v americkom sitcome Dva a pol chlapa.
Biografia
Angus T. Jones sa narodil 8. októbra 1993 v Texase. Jeho prvou filmovou úlohou bolo päťročné dieťa v dramatickej komédii Milionár. V roku 2002 sa objavil po boku Dennisa Quaida vo filme Hráč. V roku 2003 obdržal svoju významnú úlohu Jakea Harpera v sitcome Dva a pol chlapa. V tom istom roku hral vo filmoch ako Kráľ džungle 2, alebo Dom naruby. Zatiaľ sa naposledy objavil v roku 2005 vo filme The Christmas Blessing. Objavil sa tiež v postave J.T. v epizódnej úlohe v seriáli televízie Disney Channel Hannah Montana.
Zaujímavosti
Za každú jednu epizódu mu pribudlo na účet 300 000 dolárov (230 000 eur).
Magdaléna Beranová
Odborné vzdelanie a zamestnanie
Venovala sa dejinám pravekého a stredovekého poľnohospodárstva vrátane experimentálnej archeológie, dejinám výživy, archeológii Slovanov na českom území aj v celej slovanskej oblasti, všeobecne sídliskovej archeológii či dejinám sklárstva.
Hollókő
Hollókő (, doslova Havraní Kameň) je obec v Maďarsku v Novohradskej župe v obvode Szécsény. Má rozlohu 518 ha a žije tu 408 obyvateľov (2007).
Stará časť obce predstavuje typ tradičnej maďarskej dediny. Hollókő nie je skanzen, ale obývaná dedina, a preto je od roku 1987 zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Doubravice (Moravičany)
thumb|Bývalá kováčňa s arkádami z polovice 19. storočia Doubravice je súčasťou obce Moravičany v okrese Šumperk.
História
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1349.
Kultúrne pamiatky
V katastri obce sú evidované tieto kultúrne pamiatky :
Zaujímavosti
Juhozápadne obce sa nachádza dvojdielny Doubravický rybník.
Reformačné umenie
Reformačné umenie je umenie, ktoré vychádzalo z ideí reformácie ako hnutia presadzujúceho sa v strednej a západnej Európe v 14. až 17. storočí Reformačné umenie sa uplatnilo v krásnej literatúre, dráme, piesňovej tvorbe a kazateľstve. Umenie obdobia reformácie sa inšpiruje zásadami protestantizmu: striedmosťou, triezvosťou a asketickým kazateľstvom inšpirovaným Bibliou.
Zoznam antimykotík pre dermatológiu
D01A Antimykotiká pre lokálne použitie D01B Antimykotiká na systémové použitie
Západná ulica
Západná ulica je ulica:
Jiříkovice
Jiříkovice je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 851 obyvateľov, z toho 425 mužov a 426 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,2 roka (muži 38,6 roka, ženy 41,8 roka).
Banka
Banka označuje:
Uvedomelosť
Uvedomelosť je vlastnosť činnosti ľudí, keď ľudia konajú na základe poznaných zákonov a plánovite sledujú uskutočňovanie svojich cieľov.
Horpács
Horpács jje obec v Maďarsku v Novohradskej župe v obvode Rétság.
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov.
Vilory
Vilory je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
McDonald Island (McDonald Islands)
McDonald Island (staršie: MacDonald Island, Macdonald Island, Mac Donald Island, Macdonald Isle; po slovensky McDonaldov ostrov, MacDonaldov ostrov, Macdonaldov ostrov) je malý neobývaný ostrov tvorený aktívnou sopkou. Patrí do súostrovia McDonald Islands, ktoré je súčasťou austrálskeho teritória Heardov ostrov v južnom Indickom oceáne.
Ostrov leží asi 40 km západne od Heardovho ostrova. Vulkán je aktívny od 80. rokov 20. storočia a za ten čas erupcie dramaticky zmenili jeho tvar - základňa ostrova sa rozšírila približne dvojnásobne, a výška sa zvýšila o 100 metrov. Vulkanická stavba ostrova je tvorená prevažne fonolitickými tufmi, dajkami a lávovými dómami. Keďže nie je trvalo obývaný, prípadná vulkanická aktivita je zaznamenaná len satelitmi, alebo náhodnými moreplavcami, ktorí sú v tom čase v blízkosti ostrova.
Sidor Artemievič Kovpak
Sidor Artemievič Kovpak (🇷🇺), (* 7. jún 1887, Koteľva, Poltavská oblasť, Ruská ríša – † 11. december 1967, Kyjev) bol počas druhej svetovej vojny významný veliteľ a organizátor partizánskej vojny na Ukrajine. Dvojnásobný nositeľ titulu Hrdina Sovietskeho zväzu (1942 a 1944 ).
Život
Kovpak sa narodil v chudobnej roľníckej rodine v osade Koteľva blízko ukrajinského mesta Poltava.
Prvá svetová vojna a medzivojnové obdobie
Počas prvej svetovej vojny bol mu bol za udatnosť v boji udelený Kríž sv. Juraja samotným cárom Mikulášom II. Po Októbrovej revolúcii sa pridal k boľševikom a bojoval v Červenej armáde istý čas ako partizán proti intervenujúcim nemeckým vojskám, ako aj proti Denikinovým bielogvardejcom v legendárnej 25. jazdeckej divízii Vasilija Čapajeva. Od roku 1919 člen komunistickej strany. Po skončení občianskej vojny bol Sidor Kovpak predsedom oblastného sovietu v meste Putivl v Sumskej oblasti. Počas Stalinových čistiek so šťastím unikol zatknutiu, po tom čo bol dopredu varovaný tamojším veliteľom NKVD, tak že odišiel z mesta a mesiac sa skrýval na samote v lesoch.
Druhá svetová vojna
Čoskoro po začiatku nemeckého vpádu do ZSSR začal od septembra 1941 Sidor Kovpak organizovať partizánske oddiely proti nemeckým okupantom. Jeho oddiely sa spočiatku sústredili v Sumskej a Brjanskej oblasti, ale neskôr sa rozšírili aj hlbšie do nacistami kontrolovanej Kyjevskej, Žitomírskej, Rivnianskej, Gomeľskej, Volyňskej ako aj ďalších oblastí. Tieto jednotky bojovali tiež proti nacionalistickej Ukrajinskej povstaleckej armáde Stepana Banderu. V lete 1943 sa nemeckým oddielom podarilo vypátrať a zlikvidovať Kovpakovho zástupcu Semiona Rudneva, ktorého potom nahradil Piotr Veršigora, po vojne známy svojimi knihami o Kovpakových partizánoch. V roku 1944 partizánske oddiely pod Kovpakovým velením uskutočnili takzvaný Karpatský nájazd, počas ktorého prešli dovedna 10 000 km západnou Ukrajinou a Bieloruskom, pri čom dosiahli rumunské hranice v Karpatoch. Pri týchto bojoch spôsobili nemeckým vojskám ťažké straty a zničili nemecké posádky v 39 obciach a mestách. Kovpakove vojenské kvality a najmä jeho dobre zvládnutá partizánska taktika sa stali v Sovietskom zväze legendárnymi. Ešte počas vojny bol dvakrát vyznamenaný titulom Hrdina Sovietskeho zväzu. Po prvýkrát 18. mája 1942 (medaila č. 708) a druhýkrát 4. januára 1944 za uskutočnenie Karpatského nájazdu (medaila č. 16).
Povojnové obdobie
Po skončení druhej svetovej vojny Sidor Kovpak vykonával funkcie v prezídiu vrchného sovietu Ukrajinskej SSR. Zomrel v Kyjeve 11. decembra 1967, kde je aj pochovaný.
Reproduktorová výhybka
Reproduktorová výhybka je elektrické (elektronické) zariadenie pre rozdelenie frekvenčného spektra audiosignálu zo zosilňovača na jednotlivé frekvenčné pásma zvukového spektra tak, aby každý z reproduktorov v reproduktorovej sústave spracúval len tú časť spektra, pre ktorú je určený (z hľadiska účinnosti a skreslenia).
Delenie výhybiek
Základnymi súčiastkami pre konštrukciu pasívnej výhybky sú kondenzátory a tlmivky (cievky). Pomocou týchto komponentov je vytvorené elektrické zapojenie prepúšťajúce, alebo zadržujúce určité frekvencie. Kondenzátor prepúšťa vysoké frekvencie a zadržiava nízke. Naopak, tlmivka zadržiava vysoké frekvencie a nízke prepúšťa. Sérioparalelným zapojením tlmiviek a kondenzátorom získame filter pre stredné frekvencie. Výhybky je možné skonštruovať aj ako aktívne. Filter je vytvorený pomocou nízkošumových integrovaných obvodov. Nevýhodou je potreba napájania takéhoto obvodu elektrickou energiou.
Strmosť výhybiek
Každá elektrická výhybka má svoju strmosť. Strmosť je útlmová vlastnosť výhybky, určujúca ako rýchlo klesá / stúpa príkon do reproduktoru v závislosti od deliacej frekvencie. Strmosť výhybky vyjadrujeme počtom decibelov (dB), o ktoré sa zníži (zvýši) napätie na reproduktore v jednej oktáve od deliacej frekvencie. Strmosť výhybky je daná počtom a druhom LC súčiastok v obvode reproduktorovej sústavy. Najčastejšie sa používajú výhybky so strmosťou (útlmom) 6, 12 a 18 dB na oktávu. Existujú aj iné hodnoty, ale tieto sú najpoužívanejšie. Najpoužívanejšia strmosť výhybky je 12dB/oct. Čím menšia strmosť, tým menej (a lacnejších) súčiastok. Pre basový reproduktor sa niekedy používa strmosť 6dB/oct, pre vysokotónové reproduktory sa používajú vyššie strmosti. Čím je väčšia strmosť výhybky, tým je lepšia nadväznosť reproduktorov pre jednotlivé frekvenčné pásma na seba. Na druhú stranu čím vyššia strmosť, tím väčší je problém s fázovým posunom a skreslením.
Deliaca frekvencia
Problém výhybiek je deliaca frekvencia, čiže frekvencia pri ktorej jeden reproduktor prestáva a susedný začína hrať (nadväznosť frekvenčných pásiem). Signál oboch reproduktorov sa tam môže buď viacej prekrývať alebo naopak môže tam chýbať. Navyše LC prvky ktoré obsahuje frekvenčná výhybka spôsobia fázový posun a zvlnenie prehrávaného signálu.
Indukčnosť
Cievka každého elektrodynamického reproduktora má určitú indukčnosť (daná výrobou). Vyššia indukčnosť oslabí výsledný zvuk, menšia indukčnosť spôsobí priveľké prúdy v cievke (možné poškodenie cievky, alebo koncového stupňa zosilňovača). Elektronická výhybka (keďže vkladáme indukčnosti) mení výslednú indukčnosť v mieste pripojenia reproduktora i celej reproduktorovej sústavy. Preto je nutné túto indukčnosť buď vykompenzovať RC členom, alebo aspoň rátať s tým že existuje a že reproduktor nemusí mať na Vami zvolenej deliacej frekvencii svoju nominálnu impedanciu. Potrebné súčiastky na vykompenzovanie indukčnosti alebo impedančnú závislosť reproduktora od frekvencie uverejňuje výrobca reproduktora. Zlepšiť parametre reprosústavy s pasívnou výhybkou je možné zmeraním výslednej frekvenčnej charakteristiky a dodatočným doladením jednotlivých súčiastok. Na internete je viacero programov na výpočet výhybiek.
Súčiastky výhybiek
Kondenzátor sa používa bezindukčný (napr. krabicový kondenzátor) dimenzovaný na vyššie napätie, aké produkuje zosilňovač pri maximálnom vybudení. Ak je kapacita väčšia, je možné použiť aj bipolárne kondenzátory. Nie je vhodné používať polarizované (obyčajné elektrolytické kondenzátory).
Tlmivka je vzduchová cievka (bez kovového jadra) vinutá na veľkom priemere (6-10 cm). Zohľadňuje sa aj odpor drôtu, preto sa používa čo najhrubší (radšej predimenzovaný) aby neuberal z výkonu zosilovača svojim odporom. Na internete sú aj programy pre výpočet tlmivky podľa priemeru cievky a drôtu.
Trenie
thumb|Model vzniku trenia - prehnaná drsnosť trecích plôch
Trenie je jav, ktorý vzniká pri pohybe telesa po telese. Väčšinou sa trením myslí trenie medzi pevnými telesami, trenie s kvapalnými alebo plynnými telesami sa označuje ako odpor prostredia.
Pri každom trení existuje trecia sila, ktorá pôsobí vždy proti smeru pohybu (príp. proti zmene pokojového stavu pri pokojovom trení). Mechanická práca potrebná na prekonanie trecej sily sa mení trením prevažne na teplo.
Pokojové trenie
Pokojové trenie je trenie, vznikajúce medzi telesami, ktoré sa vzhľadom k sebe nepohybujú – sú v pokoji.
Výpočet pokojovej trecej sily
Pokojové trenie býva väčšie ako šmykové trenie medzi rovnakými telesami.
Súčiniteľ pokojového trenia
Súčiniteľ pokojového trenia je fyzikálna veličina, ktorá udáva pomer trecej sily a kolmej tlakovej sily pri pokojovom trení. Hodnota súčiniteľa pokojového trenia závisí na konkrétnej dvojici látok na povrchu telies, medzi ktorými je pokojové trenie.
Súčiniteľ pokojového trenia býva väčší než súčiniteľ šmykového trenia pre rovnaké telesá.
Metódy zisťovania
kde
Prehľad súčiniteľa pokojového trenia
!style="background:#F0FFF0" |Materiál 1 !style="background:#F0FFF0" |Materiál 2 !style="background:#F0FFF0" |Hodnota súčiniteľa pokojového trenia
Šmykové trenie
Šmykové trenie je trenie, ktoré vzniká pri posuvnom pohybe medzi telesami.
Výpočet šmykovej trecej sily
kde
Prehľad súčiniteľa šmykového trenia
!style="background:#F0FFF0" |Materiál 1 !style="background:#F0FFF0" |Materiál 2 !style="background:#F0FFF0" |Hodnota šmykového trenia
Valivý odpor
thumb|Valivý odpor pri deformácii podložky thumb|Valivý odpor a rameno valivého odporu pri deformácii kolesa Valivý odpor je druh trenia, ktorý vzniká medzi telesom kruhového prierezu pri jeho valivom pohybe a podložkou.
Výpočet valivého odporu
kde Valivý odpor je pre rovnakú prítlačnú silu Fn výrazne menší ako šmykové trenie.
Rameno valivého odporu
Rameno valivého odporu (súčiniteľ valivého trenia) je fyzikálna veličina, ktorá udáva pomer veľkosti valivého odporu a kolmej tlakovej sily medzi telesami (podložkou a kolesom) pri jednotkovom polomere kolesa.
Hodnoty ramena valivého odporu závisia na konkrétnej dvojici látok telies, medzi ktorými je valivý odpor.
Július Szalavský
Barón Július Szalavský (Szalavszky de Nemesmogyoród) (* 13. apríl 1846, Hlohovec – † 7. marec 1936, Melčice-Lieskové) bol slovenský barón, verejný činiteľ, politik a trenčiansky župan.
Život
Študoval v Trnave a na Právnickej akadémii v Bratislave a na právnickej fakulte univerzity v Budapešti. V rokoch 18721884 bol advokátom v Nitre. Súčasne vyvíjal aj verejnú činnosť, najmä v župnej správe.
Stal sa najprv nitrianskym podžupanom, potom nitrianskym županom, neskôr trenčianskym a súčasne aj bratislavským županom. Bol zakladajúcim členom výboru Hornouhorského všeobecnovzdelávacieho spolku (Felvidéki magyar kozmuvelodési egyesulet – FEMKY), ktorého cieľom bolo zabezpečovanie výchovy slovenského ľudu v duchu maďarskej národnej a štátnej idey pre Trenčiansku župu.
Od roku 1896 bol jeho predsedom. Počas I. svetovej vojny v rokoch 19141916 vykonával funkciu vládneho komisára v Bratislavskej župe, do ktorej patrilo organizovanie výkupu obilia pre občianske a vojenské účely, tzv. občianskej stráže a nemocničnej služby, pri liečení ranených vojakov. Bol aj poslancom uhorského parlamentu, členom hornej snemovne.
Pričinil sa o založenie Muzeálnej spoločnosti župy Trenčianskej v roku 1911 a stal sa jej prvým predsedom. Keď 18. decembra 1912 vznikol v Trenčíne Župný spolok uhorského kráľovského Červeného kríža, stal sa jeho predsedom. Po vzniku Československej republiky sa vzdal funkcie predsedu v Červenom kríži, finančný zostatok spolku odovzdal do úschovy mesta Trenčína s tým, aby boli peniaze použité na podporu vojnových invalidov, vdov a sirôt.
Zaslúžil sa o založenie cukrovaru v Trenčianskej Teplej. Na dôchodku žil v Malých Žabokrekoch v kaštieli kde dnes sídli školská jedáleň. Pochovaný je v Adamovských Kochanovciach.
Radarová ulica
Radarová ulica je ulica:
Dopravňa
Dopravňa je miesto na železničnej trati určené na riadenie dopravy.
Dopravne na delia na:
Medzi dopravne nepatria zastávky a nákladiská.
Hugyag
Má rozlohu 1090 ha a žije tu 912 obyvateľov (2007).
Ílovnica (potok)
Ílovnica (staršie Iľovnica) je potok na severovýchodnom Slovensku, na rozhraní okresov Snina a Humenné. Je to ľavostranný prítok Udavy, meria 6,7 km a je tokom VII. rádu. Hydrologické poradie Ílovnice: 4-30-03-078.
Kaly
Kaly sú obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 260 obyvateľov, z toho 134 mužov a 126 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,8 roka (muži 42,7 roka, ženy 45,1 roka).
Ílovnica (potok)
Prameň
Pramení na severnom svahu Patrie (532,7 m n. m.) v nadmorskej výške 365 m n. m.
Opis toku
Preteká južnou časťou Laboreckej vrchoviny, najprv tečie na západ, sprava priberá potok zo Stredného grúňa a stáča sa na juhozápad. Zľava potom priberá krátky prítok z juhovýchodného svahu Barvinkovho vrchu (392,0 m n. m.), na krátkom úseku pokračuje na západ, sprava priberá prítok z juhozápadného svahu Makovice (529,6 m n. m.) a z ľavej strany potok z Barvinkovej doliny. Ďalej sa stáča k severozápadu, preteká okrajom prírodnej rezervácie Iľovnica na oboch brehoch a postupne priberá niekoľko prítokov: zľava zo severného svahu Vysokého vrchu (465,3 m n. m.), sprava z juhozápadného svahu Makovice, prítok spod kóty 473,4 m a z juhovýchodného svahu Žiaru (456,4 m n. m.), zľava z oblasti Nad Črepovom, sprava z juhozápadného svahu Kalinovej (449,2 m n. m.) a opäť zľava zo severovýchodného svahu Črepova (426,0 m n. m.). Na krátkom úseku tečie potom na západ, menším oblúkom sa stáča k juhu a severovýchodne od obce Adidovce ústi v nadmorskej výške cca 207 m n. m. do Udavy.
Pôvod názvu
Názvoslovná autorita v roku 1975 štandardizovala názov potoka v podobe Iľovnica a túto podobu v roku 2007 nahradila štandardizáciou spresnenej podoby Ílovnica. Toponymum Ílovnica (pred rokom 2007 aj Iľovnica) má pôvod vo všeobecnom podstatnom mene íl s významom druh hliny, mastná nespevnená usadená nepriepustná hornina hnedastej alebo sivobielej farby, ktoré bolo rozšírené toponymickým formantom so špecifickým príznakom miesta -ov-n-ic-a. Podobne boli utvorené slovenské hydronymá – názvy vodných tokov Kôprovnica (ľavostranný prítok Tichého potoka (zdrojnica Belej)) a Žiarovnica v okrese Sobrance, ale aj názvy iných geografických objektov napr. Čakovnica (lúka), Hranovnica (obec), Jalovnica (les), Kočovnica (les), Kopovnica (pole), Ortovnica (les), Rakovnica (obec), Tisovnica (les), Trhovnica (les). Íly sa od staroveku používali na výrobu keramiky, pálených aj nepálených tehiel a ako prísada do náterových hmôt na natieranie - omietanie vypletaných stien v chatrčiach najmä kvôli ich nehorľavosti. V pomenovacom procese vodného toku Ílovnica bol v období pomenovania motivačným prvkom charakteristický druh ílovej hliny v koryte potoka, alebo v blízkosti koryta, ktorým potok pretekal. Najstaršia písomná zmienka o obci Adidovce je v listine z roka 1568. Toponymum Ílovnica bolo prenesené na les v chotári Adidoviec s názvom Malá Ílovnica.
Podobný pôvod názvu zo slovného základu íl má malý počet slovenských toponým napr. Ílovité (pole, Moldava nad Bodvou, okres Košice-okolie), Ilavské štvrte (pole, Kšinná, okres Bánovce nad Bebravou), Ílovisko (pole, Gemerské Dechtáre, okres Rimavská Sobota), Ilava (mesto), Iliavka (ľavostranný prítok Porubského potoka (prítok Podhradského potoka)), Ilavské (pole, Pruské, okres Ilava).
Banka (okres Piešťany)
Banka je obec na Slovensku, ktorá sa nachádza na ľavom brehu Váhu na úpätí Považského Inovca v tesnej blízkosti Piešťan v nadmorskej výške 177 m n. m. Obec sa prvý raz spomína pod názvom Banya (1292). V rokoch 1973 až 1995 bola obec Banka zlúčená s Piešťanmi.
Ílovnica (potok)
Zaujímavosť
Do roku 1934 viedla údolím Ílovnice lesná železnica do Udavského, dodnes sú rozpoznateľné zvyšky pôvodných násypov.
Banka (okres Piešťany)
História
Osídlená už v paleolite (nálezy v priestoroch bývalej tehelne), je tu aj hromadný nález z mladšej doby bronzovej a sídliská z doby rímskej a veľkomoravskej. Do katastra obce býva lokalizovaný hrad Bana, prvá písomná zmienka o hrade Bana pochádza z roku 1241. Spomína sa roku 1452 ako súčasť Tematínskeho panstva. Bola súčasťou kráľovských majetkov, neskôr patrila viacerým zemianskym rodinám. Na konci 16. storočia sa stala časťou Hlohoveckého panstva. Roku 1599 ju spustošili Turci. Obyvatelia sa živili poľnohospodárstvom, pálením vápna a kriedy. Banka bola najskôr samostatnou obcou, s Piešťanmi bola zlúčená 1. januára 1973. Referendum o odčlenení obce od Piešťan sa uskutočnilo v máji 1994 a obec sa znova stala samostatnou od 1. júla 1995.
Opis
V obci žije 2 147 obyvateľov. Vďaka blízkosti piešťanských kúpeľov sa tu nachádza pomerne veľké množstvo ubytovacích kapacít (približne 1/7 z celkového počtu). Do obce patrí lesopark Červená veža či kúpalisko Sĺňava. V blízkosti sa nachádza lyžiarsky svah Ahoj s pekným výhľadom na obec a Piešťany, ktorý je v lete využívaný kolobežkármi, cyklokrosármi a lyžiarmi na tráve. Hovorí sa, že obec Banka je kolískou lyžovania na tráve na Slovensku.
Blízko obce, pár minút peši cez Červenú vežu, sa nachádza bývalé vyhliadkové miesto, Bakchus Vila. Hovorí sa, že práve tu zložil Beethoven svoju Sonátu mesačného svitu. Z vily je nádherný výhľad na Piešťany aj na vodnú nádrž Sĺňava. Ďalšie známe lokality v obci sú Havran - turistické trasy (nachádza sa na ceste z Banky do Radošiny), Obrázková hora - chatárska oblasť, na jej konci smerom na Havran pramení potok s pitnou vodou a sú tu postavené prístrešky aj miesta na opekanie. Cez les, aleje i kopce vedie Bananský náučný chodník.