cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ústie nad Oravou
Slovenské národné povstanie
Dňa 29. augusta 1944 vypuklo Slovenské národné povstanie. Ešte v lete 1944 nadviazali trstenskí ilegálni pracovníci spojenie s pracovným táborom v Ústí na priehrade. Takto sa mnohým utečencom z nemeckého zajatia (koncentračných táborov) podarilo odísť do hôr k sovietskym partizánom a čakať na vypuknutie povstania. Na základe mobilizačnej vyhlášky rukovali vojaci v zálohe do 40 rokov, a to do kasárni v Dolnom Kubíne. Na odpor proti Nemcom sa postavili povstalci pri Oravskej Polhore a Rabči. Tvrdé útoky Nemcov prinútili vojakov hneď na začiatku ustúpiť na Tvrdošín. V prvých dňoch povstania zahynul na ceste na priehradu Kazimierzs Piekarczyk (asi 20-ročný), keď na rozkaz nemeckého vojaka HALT! utekal ďalej a vojak vystrelil dvakrát strelu priamo do čriev. Zomrel o dva dni v rodine Kantyho Kapušťara na Brehu.
Pri priehradnom múre stojí pamätník Mirkovi Nešporovi, ktorý tu ako vysokoškolák cez prázdniny 1944 praxoval a zapojil sa do príprav SNP na Orave.
Rok 1945
Kto by bol 1. septembra 1939 v Ústí pomyslel, že vtedy "neporaziteľná" nemecká motorizovaná armáda bude 30. marca 1945 utekať pešo bez odporu z horiaceho Ústia?
Takmer deväť týždňov (koniec januára, február, marec) bolo Ústie a priľahlé dediny pod paľbou Sovietskej armády, ktorá stála za terajšou poľsko-slovenskou hranicou. Ľudia sa báli bombardovania a kanónových striel (šrapnelov). Utekali do pivníc, ktorých okná pozatĺkali doskami, obložili vrecami piesku, založili brvnami, aby ich chránili pred úlomkami granátov. Mnohým toto opatrenie, najmä pri prechode frontu v Osade a Námestove, bolo len na skazu.
V stredu 28. marca vo Veľký týždeň pri delostreleckom útoku vo dvore krčmy pani Kohútovej zabil granát evakuovaného Antona Hanuľaka z Hámrov vo veku 72 rokov a Johanu Kubicovu trafila črepina zozadu do hlavy už v pivnici, keď jej chýbal ešte jeden schodík na záchranu. Črepinu do nohy dostal syn Štefana Hanuľaka a na dvore zahynul aj jeden nemecký vojak. V máji už po vojne pri manipulovaní s granátom roztrhlo ruky synovi Antona Záhoru Tónkovi, nar. 1930, ktorý o niekoľko dni zomrel.
Rozhodujúci úder na celom 4. ukrajinskom fronte začal vo Veľký týždeň v stredu 28. marca 1945. Útvary 18. Sovietskej armády udreli do útoku od terajšej poľskej hranice v troch smeroch. Od Vitanovej a Hladovky na Čimhovú, Liesek a Trstenú; od Bobrova a Zubrohlavy na Slanicu a Námestovo a od Chyžného na Osadu a Ústie. Takto uboha Osada bola prvá na rade. Cez deň a v noci z 29. na 30. marca zhorelo 70 domov do tla. Podľa zápisu v matrike úsťanskej fary pán farár Tomáš Vojtaššák pochoval 2. apríla v Osade 23 obetí a 4. aprila ešte jednu obeť z frontovej hrôzy vo Veľký piatok 1945.
Vo Veľký piatok 30. marca sovietske kaťuše (rakety) zapálili aj Ústie na piatich miestach. Zhoreli domy na Laze, takmer všetky na Šoltystve a na Stančovej rali. Nemci bez boja utekali zúfalo z horiacej dediny smerom na Slanicu cez železný most na Čiernej Orave, ktorý stačili ešte vyhodiť do vzduchu. Po jeho výbuchu dvaja nemeckí vojaci utekali sa skryť do pivnice dreveného domu Jozefa Kolenu Duraja. Následne ich chytili sovietski vojaci a vo dvore Štefana Trnku a Jána Žilku zastrelili. Spálené domy sa už neobnovovali vzhľadom na sťahovanie.
Je pozoruhodné, že cez celú druhú svetovú vojnu z usťanských mládencov a chlapov, ktorí niekoľko raz odchádzali na front, nikto nepadol, okrem Karola Kordiaka v SNP pri Likavke. V susednej Osade padli napr. traja.
Posledné obdobie existencie obce 1945 – 1953
Po prechode frontu mnohé obce na hornej Orave poskytovali veľmi smutný obraz, tým viac Ús­tie, kde počas prechodu frontu od delostreleckých granátov a sovietskych "kaťúš" (rakiet) ľahla popolom jedna tretina domov. Na Šoltýstve vyhoreli domy na ľavej strane hore ulicou od Kobyľaka po Kapušťára, po pravej strane od Žacika Heleňaka po Maľca, dovedna 30 domov. Na Brehu to bolo 10 domov. Postihnuté rodiny obývali potom domy po rodinách, ktoré sa vysťahovali ešte pred koncom vojny do Trnavy a Alekšiniec. Tak napríklad v dome po Koniarčíkovi na Brehu bývali až tri rodi­ny: Kavuľak, Vons a Vendo Zelina, každá v jednej izbe. Bol to tažký život. Ľuďom zostalo len to, čo mali na sebe, zhorel dobytok, nábytok, vozy, krmivo.
Verejnej správy sa ujímali národné výbory (NV), ktoré vznikali ako obvodné úrady MNV na základe nariadenia SNR č. 26/1945. Toto platilo do 21. 7. 1950, kedy agenda tohto úradu bola rozdelená mestským (MsNV) a miestnym národným výborom (MNV). Predsedom MNV v Ústí bol do roku 1948 Ján Bulla, do roku 1953 Jozef Pokusa a v Novom Ústí Emanuel Dedinský.
Veľmi zložitá bola situácia v zásobovani základnými potravinami. Ďalej platili prídelové lístky na potraviny a spotrebný tovar. Na odbremenenie ťažkej zásobovacej situácie pomohla americká UNRA. Ale ani neskoršie sa pomery nezlepšili, keď bolo treba štátu formou povinných dodávok čiže kontingentov dodávať predpísané množstvo vajec, mäsa a iných poľnohospodárskych produktov.
Ak za Slovenského štátu s podporou a požehnaním Sťahovacej sekcie sa vysťahovalo z Ústia 73 rodín, t. j. jedna tretina, po druhej svetovej vojne sa situácia podstatne zhoršila. Obnovená Československá republika mala starosti vyše hlavy s odstraňovaním vojnových škôd, rozhýbaním priemyselnej výroby, výstavbou vypálených dedín. Vzhľadom na vysťahovanie zhorené a poškodené domy v Ústí nik neopravoval, a tak poškodeným neostavalo ine, iba sa vysťahovať. Sťahovacia sekcia ponúkla roku 1945 25 rodinám domy a polia po kolonistoch na prinavrátenom Žitnom ostrove a roku 1947 8 rodinám majer pri Trnave s názvom Richter majer, dnes Oravné. V ďalších rokoch vysťahovalecký prúd ustal. Odchádzali len jednotlivé rodiny. Prečo?
Na prvý pohľad by sa mohlo zdať, že sa netreba ponáhľať. Práce na priehrade sa totiž pomaly rozbiehali a všeobecne sa myslelo, ze stavba sa pretiahne na dlhé roky. Potom po vysťahovalcoch ostávali v chotári dosť úrodné zeme a kosienky, ktoré Sťahovacia sekcia či už domácim alebo cudzím rok čo rok dávala za mierny poplatok do užívania. Zberali sa dobré úrody, statok mal dostatok výdatného krmu, bolo mlieka, masla, tvarohu nielen pre rodinu, ale aj na predaj "pre panof" na priehrade. Každý kúsok pôdy, ktorý bol v prenajme, bol registrovaný na notariáte a bolo treba z neho odovzdávať kontingent.
Ale toto všetko bolo len zdanie akejsi existenčnej rovnováhy, pretože bol tu neustály tlak zo strany Sťahovacej sekcie čím skôr sa vysťahovať. Živitelia rodín – otcovia a matere vedeli, že raz musia odísť do šíreho sveta, najmä keď sa od roku 1948 stavba priehrady urýchľovala. No po vojne nebolo finančnej istoty, neverilo sa inflačnej československej korune, ťažko bolo predávať i kupovať. Rok čo rok cestovali Úsťania po celom Slovensku, po mestách a dedinách, peši po chotároch. Mnohokrát nemali kde hlavu skloniť, niečo teplé si zajesť, iba ak suchého chleba a slaniny v poli pod stromom. Všade sa vypytovali, kde by bol nejaký dom na predaj? Ale akokoľvek kalkulovali, všade pytali moc peňazí. Domov prichádzali sklamaní po skupinách i jednotlivo. Zatiaľ robota doma stála a kontingent sa pod hrozbou "háreštu" musel riadne plniť. Teda neostávali v Ústí ľudia zo špekulácie, že sa im údajne dobre gazdovalo, ako si mnohí mysleli. Chýbala tu pomocná ruka zo strany štátu. A často aj od krajanov, ktorí odišli skôr a dobre obišli. Nebolo nikoho, čo by bol poradil výhodne kúpiť nejaký gazdovský dom a role, ako to bolo za Slovenského. štátu.
Najmä po Februári 1948 prestala akákoľvek starosť od nového "ludového štátu" o stále viac poškodzovaných občanov. V rokoch 1951 – 52 strhávala im Sťahovacia sekcia až jednu tretinu z majetku. za trest, ze sa nevysťahovali do konca roku 1950. Tak napr. Františkovi Mokošákovi Cherubínovi zaplatila Sekcia za 1 štvor. meter stavebného pozemku 3 Kčs, za 1 štvor. meter pôdy 2 Kčs. V súdnych znaleckých posudkoch položky sa nedajú skontrolovať, udaná je len cena za dom. Mnohým majiteľom boli pozemky vyvlastnené a v nejednom prípade nevyplatené ani domy. Mnoho horkosti sa dialo v torn čase na úsťanských rodinách. Keď sa dožadovali svojich práv, boli pre "červené panstvo" buržujmi, kapitalistami, vykorisťovateľmi a kulakmi. Prerušila sa dodávka elektrického prúdu pre chátrajúce obce, narastal ideologický tlak na ľudi s demokratickým zmyšľaním vstupiť do KSS. Takto potom občania zátopového územia trpko znášali aj odvlečenie výborného odborníka stavanej priehrady Ing. Štefana Štofku z Bijacoviec a jeho následné väznenie. Takisto horko preciťovali neskoršie aj väznenie posledného úsťanského farára dp. Jána Maslančíka.
Počas dvanástich rokov výstavby priehrady dorastali deti na dospelých a nachádzali prácu na priehrade. Vznikali nove mladé rodiny, z ktorých viaceré s výplatkom za rodičovský majetok odchádzali z Ústia "každý svojou stranou".
Boli však v Ústí aj takí, ktorí verili, že dielo výstavby priehrady sa nepodarí a netreba sa ponáhľať. No priehradný múr sa roku 1952 rýchlo dvíhal, čo pochopilo 23 rodín, že sa treba poberať. Ale začiatkom jari 1953 po zahradení posledného bloku sa jarné vody tlačili do hospodárskych stavísk a domov, do šíreho sveta odišlo 22 rodín. Tí, ktorí tam zostali do posledného dňa, museli sa prizerať, ako bezcitne pred zrakmi ponižovaných veriacich vojaci v polovici apríla rozstrieľali kostoly v Ústí a Osade. Nasledovalo nutné vysťahovanie 20 rodín do Nového Ústia.
Poslednou vysťahovanou rodinou a zbúraním posledného domu zaniká staré Ústie nad Oravou.
Nové Ústie
Keď už bolo potrebné obec vysťahovať pred naplnením Oravskej priehrady, Ján Kavuliak, ale z vetvy Bobríkovcov v roku 1949 navrhol postaviť na neďalekom mieste za potokom Lipňak na rázcestí smerom do Osady a Hámrov kolóniu pod názvom Nové Ústie.
Referencie
Ľudovít Kohút: Pamätnica obce Ústie nad Oravou
Erteböllská kultúra
Erteböllská kultúra bola mezolitická kultúra, pomenovaná podľa nahromadeniny morských mušlí na Jutskom polostrove v Dánsku.
Datovanie (zdroje sa rôznia):
Charakteristika
Základom hospodárstva ľudu erteböllskej kultúry bol lov, zber a výrazný rybolov, ktorý dokladajú nálezy sietí, udíc a nepriamo aj drevené pádla. V kamennej industrii prevládajú sekery s čiastočne zabrúseným ostrím zo žuly, ruly alebo porfyritu.
Amiens (obvod)
Amiens je obvod v departemente Somme a regióne Nord-Pas-de-Calais-Pikardia vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 20 kantónov a 281 obcí.
John Irving
John Irving (* 2. marec 1942, Exeter, New Hampshire, USA) je americký spisovateľ a držiteľ Oscara za scenár k filmu Pravidlá muštárne, nakrúteného podľa rovnomennej knihy.
Život Johna Irvinga
Irving sa narodil 2. marca 1942 v Exeteri, štát New Hampshire, za neobvyklých okolností, ktoré neskôr veľmi ovplyvnili zápletky niekoľkých jeho románov: narodil sa ako nemanželské dieťa (jeho pôvodné meno bolo John Winslow) jeho matke Helen, dedičke rodu Winslow, jednej z najstarších a najvýznamnejších rodín Nového Anglicka, pretože odmietala, aby John poznal svojho pravého otca, profesora ruských dejín. Helen Winslowová si neskôr vzala Collina F.N. Irvinga, učiteľa na prestížnej Phillips Exeter Academy. Potom, čo John Winslow prijal priezvisko adoptívneho otca, sa tak stal Johnom Irvingom. Až do roku 2000 nikdy nehľadal pravého otca. Vždy hovoril : „Ja už otca mám.“ V roku 2001 sa dozvedel, že má nevlastného brata z druhého manželstva svojho biologického otca.
Študentské roky
Počas Irvingových štúdií v Exeteri ho učili slávny presbyteriánsky teológ a románopisec Frederick Buechner a učiteľ George Bennett, ktorí mu neskôr pomohli zúčastniť sa kurzu tvorivého písania v Iowe, prestížneho amerického spisovateľského programu, ktorý je jediný svojho druhu. Irving potom študoval krátko na univerzite v Pittsburghu a promoval na univerzite v New Hampshire. V Iowe študoval po boku budúcich slávnych spisovateľov – Gail Godwinovej, Johna Caseyho a Donalda Hendrieho Jr. Tiež ho učil slávny Kurt Vonnegut Jr.
Manželstvo
Svoju prvú ženu Shylu Irving spoznal na svojich zahraničných štúdiách vo Viedni. Keď potom veľmi nečakane otehotnela, vzali sa (1965). Pred tým, než sa v roku 1981 rozviedli, mali spolu dvoch synov. Shyla inšpirovala postavu Biggie z románu Pitná kúra. Neskôr sa oženil so svojou agentkou Janet Turnbullovou, s ktorou mal ďalšieho syna.
Kariéra
Na Mount Holyoke College v Massachusetts prednášal ako univerzitný profesor anglickú literatúru 19. storočia. Jeho prvé tri knihy nespôsobili nejaký väčší rozruch. Až jeho štvrtá kniha - Svet podľa Garpa - vydaná v roku 1978, mu priniesla obrovský úspech a vyniesla ho tak do rebríčka úspešných amerických spisovateľov. Počas spisovateľskej činnosti mimo iného tiež pracoval ako tréner zápasenia (vo Vermonte). V roku 2001 bol zvolený za člena Americkej akadémie pre umenie a literatúru.
Vášeň k zápaseniu
Je celkom zrejmé, že prakticky všetkými knihami Johna Irvinga prestupuje jeho vášnivý vzťah k zápaseniu ako takému. John sa sám po dobu dvadsať rokov zúčastňoval rôznych zápasníckych súťaží. Celých 24 rokov pôsobil tiež ako rozhodca a nakoniec sa stal aj zápasníckym trénerom, a to až vo svojich 37 rokoch. Počas svojej zápasníckej kariéry podstúpil niekoľko operácií; dobu, keď so zápasom začínal až po jeho štvrtú operáciu v 53 rokoch, popisuje vo svojej autobiografickej knihe Imaginárna priateľka.
Vierwaldstattské jazero
Vierwaldstattské jazero (-normovaný názov; iné názvy: Vierwaldstättské jazero, zriedkavo Jazero štyroch kantónov, Luzernské jazero ;  – doslova: jazero štyroch lesných lokalít,  – doslova: jazero štyroch kantónov,, ) je jazero obklopené vrchmi, ležiace v hornatej krajine stredného Švajčiarska (, , do hlboké). Celková dĺžka pobrežia jazera je. Väčšina pobrežia strmo stúpa do hôr až nad hladinou jazera, ako napr. Pilatus a Rigi.
Názov
Jeho názov je odvodený od slova Waldstätte, ktorý označuje tzv. lesné kantóny, zvané aj prakantóny, ktoré obklopovali jeho brehy: kantóny Uri, Unterwalden, Schwyz a Luzern. Dnes leží v piatich kantónoch – Unterwalden sa v roku 1648 rozdelil na Obwalden a Nidwalden.
Vznik
Vierwaldstattské jazero vzniklo v poslednej dobe ľadovej pri ústupe ľadovca Reussgletscher. Jazero bolo vytvorené ľadovcovou formáciou pred 12 000 rokmi na konci doby ľadovej.
Vodný režim
náhľad|vľavo Jazerom preteká rieka Reuss, ktorá vteká pri Flüelene a vyteká v Luzerne. Pri výtoku v Luzerne dosahuje priemerný prietok /s. Ďalšími prítokmi sú Sarner Aa, Engelberger Aa a Muota.
Kvalita vody a teplota
V priemere zostáva voda v jazere tri a pol roka a má akosť pitnej vody. V lete dosahuje teplota vody 22 °C. V rokoch 1929 a 1963 zamrzlo Alpnachersee a Luzernský záliv. Zo 17. a 19. storočia sú zdokumentované zmrznutia celého povrchu Vierwaldstattského jazera.
Venère
Venère je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Borač
Borač je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 344 obyvateľov, z toho 188 mužov a 156 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,5 roka (muži 40,3 roka, ženy 42,8 roka).
NGC 841
NGC 841 je galaxia v súhvezdí Andromeda, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 24. novembra 1883.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
Tisa
Tisa je druhá najvodnatejšia rieka Slovenska, najdlhší a ľavostranný prítok Dunaja. Dĺžka jej toku na území Slovenska je iba 5,6 km, pričom tvorí hranicu medzi Slovenskom a Maďarskom. Je po nej pomenovaná planétka (13121) Tisza.
Tok rieky
Pramení vo Východných Karpatoch na Ukrajine (veľvysočiny Gorgany a Čierna Hora (Černogora) ), a to Čierna Tisa na severozápadnom úbočí masívu Bliznice a Biela Tisa na južnom úbočí masívu Hoverla. Potom tečie v pohraničnom území Ukrajiny a Rumunska, potom cez Maďarsko, na krátkom úseku tvorí slovensko-maďarskú hranicu, ďalej tečie cez Maďarsko a vo Vojvodine (v Srbsku) pri Novom Sade ústi do Dunaja.
Rieka je splavná od Dombrádu pri slovenských hraniciach (pred Dombrádom je totiž pontónový most s nízkou podjazdnou výškou a samotná rieka už začína byť dosť plytká). Pre väčšie lode sa v praxi využíva tok od Tokaja, kde sa sa ako pravostranný prítok vlieva do Tisy rieka Bodrog. V severovýchodnom Maďarsku pri meste Kisköre je obrovská priehrada a retenčná nádrž na energetické účely a zavlažovanie (v súčasnosti aj obľúbené výletné a rekreačné miesto). Tzv. Východný prieplavový kanál Tisu spája s Berettyóm, pravostranným prítokom Kriša.
Pravé prítoky
Terešva, Terebľa, Rika, Boržava, Bodrog, Slaná s Hornádom, Eger, Zagyva
Ľavé prítoky
Viseul, Iza, Samoš, Kriš (=Körös, Cris), Mureš, Begej
Maďarsko (aj obce)
Srbsko
Stredoafrická republika
Stredoafrická republika je štát v Afrike. Jeho susedmi sú Kamerun, Kongo, Konžská demokratická republika, Čad, Južný Sudán a Sudán. Hlavné a najväčšie mesto je Bangui.
Polohopis
Najväčšiu časť štátu tvorí náhorná plošina Azande, ktorá je rozvodím riek Ubangi (prítok Konga) a Šari (ústi do Čadského jazera). Priemerná nadmorská výška tejto náhornej plošiny je 450 - 600 m, pričom pohoria sú na západe, kde sa nachádza najvyšší vrch Mont Ngaoui (1421 m. n. m.) a na severovýchode, kde je pohorie Massif des Bongo. Podnebie je tropické, na severe je podnebie pasátové, s jedným obdobím zrážok (cca 1000 mm) a nachádzajú sa tu savany. Na juhu je tropické vlhké podnebie, sú tu pralesy a zrážky dosahujú 1600 mm. V riečnych dolinách sa nachádzajú galériové lesy. Lesy aj savany sú bohaté na faunu a flóru, pričom najvzácnejším endemitom štátu je gorila nížinná, ktorá sa nikde inde nevyskytuje.
Dejiny
V 17. storočí tu existovala ríša Bagurimi. Od roku 1894 to bola francúzska kolónia Ubangi-Šari, ktorá bola v roku 1910 pripojená ku kolóniám Francúzskej rovníkovej Afriky.
Európska invázia na územie strednej Afriky sa začala koncom 19. storočia počas boja o Afriku. Európania, predovšetkým Francúzi, Nemci a Belgičania, prišli do oblasti v roku 1885. Francúzsko sa zmocnilo a kolonizovalo územie Ubangi-Šari v roku 1894. V roku 1911 na základe zmluvy z Fezu Francúzsko postúpilo takmer 300 000 km2 časť povodia Sangha a Lobaye. Nemeckej ríši, ktorá postúpila menšiu oblasť (v dnešnom Čade) Francúzsku. Po prvej svetovej vojne Francúzsko opäť anektovalo územie.
Po roku 1946 bolo francúzskym zámorským územím, autonómiu získalo roku 1958 a nezávislosť v roku 1960.
Správne rozdelenie
Stredoafrická republika je rozdelená na 14 prefektúr, 2 ekonomické prefektúry a jednu komúnu (hlavné mesto).
Ekonomika
Ide o slabo rozvinutý poľnohospodársky štát s ťažbou diamantov a dreva. 50% vývozu tvoria diamanty, ktorých sa ročne vyťaží približne 620 tis. karátov (124 kg). V menšej miere sa ťaží aj zlato. V poľnohospodárstve dominuje pestovanie a predaj potravinárskych plodín ako maniok, arašidy, kukurica, cirok, proso, sezam a plantain. Ročná miera rastu nominálneho HDP je tesne nad 3 %.
Význam potravinárskych plodín pred vyvážanými trhovými plodinami naznačuje skutočnosť, že celková produkcia manioku, základnej potraviny väčšiny Stredoafričanov, sa pohybuje medzi 200 000 až 300 000 tonami ročne, zatiaľ čo produkcia bavlny, hlavnej vyvážanej trhovej plodiny, sa pohybuje od 25 000 do 45 000 ton ročne.
Potravinové plodiny sa nevyvážajú vo veľkých množstvách, ale stále predstavujú hlavné trhové plodiny krajiny, pretože Stredoafričania získavajú oveľa viac príjmov z pravidelného predaja nadbytočných plodín ako z vyvážaných trhových plodín, ako je bavlna alebo káva. Veľká časť krajiny je sebestačná v potravinárskych plodinách; rozvoju dobytka však bráni prítomnosť muchy tse-tse.
Zdravotníctvo
Najväčšie nemocnice v krajine sa nachádzajú v okrese Bangui. Ako člen Svetovej zdravotníckej organizácie dostáva Stredoafrická republika pomoc pri očkovaní, ako napríklad intervencia z roku 2014 na prevenciu epidémie osýpok.
Školstvo
Verejné vzdelávanie v Stredoafrickej republike je bezplatné a povinné vo veku od 6 do 14 rokov. Približne polovica dospelého obyvateľstva krajiny je však negramotná. Dve inštitúcie vyššieho vzdelávania v Stredoafrickej republike sú University of Bangui, verejná univerzita so sídlom v Bangui, ktorá zahŕňa lekársku fakultu, a Euclid University, medzinárodná univerzita.
Obyvateľstvo
Obyvateľstvo tvoria kmene sudánskych černochov, najmä Bandi, Gbajo a Azandi. Ďalej to sú Bantuovia, Hausovia a Arabi.
Najväčšie mestá podľa obyvateľov (odhad 2012) :
Náboženstvo
Podľa štatistiky z roku 2020 je náboženská príslušnosť nasledovná: kresťania 89%, moslimovia 9%, tradičné náboženstvo 1%, ostatné náboženstvo a bez vyznania 1%. Medzi kresťanmi prevládajú protestantské cirkvi, približne tretina kresťanov sú rímski katolíci. Podobne ako v okolitých krajinách nemalá množina kresťanov a moslimov vyznáva zároveň niektoré z tradičných náboženstiev (viacpočetná náboženská identita), prípadne ich prepája v synkretizme. Podľa afrikanistu Ondreja Havelku v Stredoafrickej republike existujú rozličné tradičné bantuské náboženstvá, ktorých spoločným menovateľom je viera v najvyššieho Boha, ktorý bol pôvodne ľuďom blízko, avšak pre neposlušnosť ľudí sa vzdialil. Podľa ústne tradovaného bantuského príbehu najvyšší Boh vyslal chameleóna, aby ľuďom zvestoval ich nesmrteľnosť, avšak chameleón šiel veľmi pomaly a predbehla ho jašterica, ktorá niesla opačné posolstvo, totiž, že ľudia sú smrteľní a čaká ich horký koniec, a pretože jašterica doručila svoju správu, stalo sa, že ľudská prirodzenosť sa stala smrteľnou. Naprieč Stredoafrickou republikou existujú podľa Havelky rôzne verzie príbehu. Okrajovo sa možno stretnúť s náboženstvom bori, mytológiou Bushongo o vyzvrátenom stvorení najvyšším Bohom Bumbou, náboženstvom bwiti a náboženskými fenoménmi ako Nkisi Nkondi. Väčšina moslimov v Stredoafrickej republike sú sunnitmi nasledujúcou Malikovskou právnou školou (tzv. Malikovský mazhab). V krajine je tiež rozšírené africké čarodejníctvo, najmä vo formách azande a kindoki.
Interrupcia a právo
Jednotný právny názor na interrupcie vo svete neexistuje. V niektorých krajinách je téma legálnej úpravy interrupcií súčasťou politickej agendy a snahy o zmenu daného stavu. „Jednotlivé právne poriadky sa síce na právnom štatúte ľudského plodu nezhodujú, ale až na niekoľko málo výnimiek pripúšťajú umelé prerušenie tehotenstva aj z iných dôvodov než len s cieľom ochrany života matky. Aj keď nie je v ústavnom práve európskych štátov (ale aj Kanady a USA) absolútny konsenzus na právnom štatúte nascitura, tento konsenzus sa javí byť aspoň potiaľ, že nasciturus nie je ani prevažnou väčšinou európskych ani severoamerických štátov považovaný za subjekt práva, ktorý disponuje absolútnym subjektívnym právom na život.“
Právne postoje k interrupciám
Európsky súd pre ľudské práva (ESĽP) rozhodoval o práve na život plodu v niekoľkých prípadoch. Vo všetkých rozhodnutiach stanovil, že plod nie je osobou oprávnenou na právo na život. ESĽP nikdy nepriznal plodu právo na život podľa článku 2 Európskeho dohovoru ani nedovolil, aby vyslovený záujem chrániť život plodu anuloval liberálny interrupčný zákon. Priznanie rovnakých práv plodu ako osobám by totiž neodôvodnene obmedzilo práva žien ako osôb už narodených. V prípade Paton vs. Spojené kráľovstvo (1980) sa manžel snažil zabrániť, aby jeho tehotná manželka podstúpila interrupciu. Odvolal sa pritom na článok 2 Dohovoru o ľudských právach, ktorý zaručuje právo na život a argumentoval, že interrupcia by znamenala v prípade plodu porušenie tohto práva. ESĽP rozhodol, že slovo „každý“ v dohovore nezahŕňa plody. Podľa komisie je „život plodu je úzko prepojený so životom tehotnej ženy a nemôže byť posudzovaný v izolácii od neho. Ak by článok 2 mal zahŕňať plod a jeho ochrana podľa tohto článku by bola chápaná ako absolútna, interrupcia by musela byť považovaná za zakázanú dokonca aj vtedy, ak by pokračovanie tehotenstva predstavovalo vážne riziko pre život tehotnej ženy. To by znamenalo, že, nenarodený život‘ plodu by bol považovaný za majúci vyššiu hodnotu než život tehotnej ženy.“ (Paton v. Spojené kráľovstvo, Sťažnosť č. 8317/78, Európska komisia pre ľudské práva, 13. máj 1980)
V prípade Vo v. Francúzsko (2004) ESĽP rovnako neuznal rozšírenie práva na život aj pre plod. Sťažovateľka sa stala obeťou omylu lekára (pomýlil si ju s inou osobou rovnakého mena), ktorá pre tento omyl potratila plod chceného tehotenstva. Vo svojej sťažnosti požadovala trestnú sankciu voči lekárovi založenú na neúmyselnom zabití, pretože jeho zákrok porušil právo plodu na život. Súd zrekapituloval predošlú jurisprudenciu chrániacu právo žien na interrupciu v zmysle Dohovoru o ľudských právach a uzavrel že „nenarodené dieťa nie je považované za „osobu“ priamo chránenú článkom 2 Dohovoru. Ak aj nenarodení majú,právo na život‘, tak toto právo je bezvýhradne limitované právami a záujmami matky“. ESĽP vyslovil stanovisko, že aj keď štáty majú určitý stupeň voľnosti v rozhodovaní o legálnej dostupnosti interrupcií, ich obmedzenia zasahujúce do základných ľudských práv žien by znamenali porušenie Dohovoru. (Vo v. Francúzsko, Sťažnosť č. 53924/00, Eur. súd pre ľudské práva, 8. júl 2004)
Vývoj interrupčnej legislatívy
Prvým štátom sveta, ktorý uzákonil umelé potraty, bolo 18. novembra 1920 sovietske Rusko. Potraty vykonávané v masovej miere spôsobili rýchle zníženie demografickej krivky. To viedlo J. V. Stalina k tomu, že v roku 1936 presadil v ZSSR úplný zákaz potratov, ktorý trval až do roku 1955, kedy bola obnovená ich legalizácia. Prvým štátom západnej Európy, ktorý legalizoval interrupcie zo zdravotných dôvodov bol Island. V roku 1938 legalizovala potraty sociálnodemokratická vláda vo Švédsku. Dánsky parlament legalizoval v tom istom roku interrupcie pre záchranu života ženy. Vo Veľkej Británii bol súdne zavedený precedens umožňujúci potraty v prípade psychického alebo fyzického poškodenia ženy. V roku 1953 neboli potraty v Holandsku de facto trestané. V roku 1956 boli legalizované interrupcie v Poľsku, Maďarsku a Bulharsku. O rok neskôr bola prijatá právna norma v danej otázke v Česko-Slovensku, Rumunsku a Číne. V roku 1967 boli legalizované interrupcie vo Veľkej Británii, v roku 1969 v Kanade, v roku 1970 vo Fínsku, v roku 1972 v NDR. Na základe súdneho sporu Roe vs. Wade boli interrupcie uznané za neodporujúce ústave v USA.
Počas sedemdesiatych rokov 20. storočia boli postupne legalizované interrupcie v Rakúsku, Francúzsku, v Južnej Afrike, v NSR, v Izraeli, na Novom Zélande, v Taliansku, Nórsku a Juhoslávii. Zaujímavosťou je, že v tradične liberálnom Holandsku boli interrupcie povolené právnou normou až v roku 1981. Španielsko povolilo potraty zo zdravotných dôvodov a v prípade znásilnenia v roku 1985 a o rok neskôr ich nasledovalo Grécko.
V rokoch 1990 – 1999 boli v Európe legalizované interrupcie v Belgicku (1990), naopak v roku 1993 postavilo mimo zákon potraty Poľsko. Po roku 2000 Švajčiarsko (2002) sa v národnom referende vyslovilo za legalizáciu potratov, ktorú navrhli vládnuci socialisti a v roku 2007 Portugalsko pod vedením socialistov presadilo legalizáciu potratov. Interrupcie však boli legalizované nielen počas ľavicových vlád, ale tie za obdobia vládnutia stredopravých strán (napr. vo Francúzsku alebo na Novom Zélande).
Vývoj právnej úpravy interrupcií na Slovensku
Základnou právnou normou vzťahujúcou sa k umelému prerušeniu tehotenstva bolo v trestnom zákonníku ustanovenie o trestnoprávnom postihu ženy, ktorá sa interrupcii podrobila. Žena, čo tento zákrok podstúpila, bola trestne stíhaná spolu s tým, kto interrupciu vykonal.
Trestným bol i pokus o interrupciu a § 145 stanovoval trest žalára od šesť mesiacov do jedného roka. Uskutočnená interrupcia sa trestala ťažkým žalárom od jedného až do piatich rokov. Trestný postih sa vzťahoval aj na otca, ktorý sa na interrupcii podieľal, a mohol byť odsúdený v takom istom rozsahu, ale zostreným trestom.
Právna úprava postihujúca interrupciu na Slovensku bola obsiahnutá v uhorskom trestnom zákonníku. Podľa neho "tehotná žena, ktorá svoj plod úmyselne vyženie, usmrtí, alebo to dá vykonať niekym iným buď potrestaná, ide-li o tehotenstvo mimo manželstva, žalárom do dvoch rokov, ináč do troch rokov. Rovnaký trest stihne toho, kto spácha tento zločin so zvolením tehotnej ženy; ak sa ho dopustil však zo zištnosti, buď potrestaný žalárom do päť rokov". Toto ustanovenie bolo zmenené počas slovenského štátu, keď sa zvýšila trestná sadzba pri tehotenstve mimo manželstva žalárom do troch, inak do piatich rokov. Pre toho, kto interrupciu vykonal so zvolením tehotnej ženy, bol stanovený trest do desať rokov a ten, kto interrupciu urobil zo zištnosti, mohol byť potrestaný od dvoch do desať rokov.
V roku 1950 bol prijatý nový trestný zákon, ktorý za usmrtenie ľudského plodu stanovoval takéto tresty: tehotná žena, ktorá úmyselne usmrtí svoj plod alebo niekoho iného o usmrtenie svojho plodu požiada, alebo mu to dovolí, potresce sa odňatím slobody až na jeden rok. Ďalej kto so súhlasom tehotnej ženy úmyselne usmrtí jej plod, alebo kto tehotnú ženu zvedie k činu uvedenému v odseku 1, alebo jej k takému činu pomáha, potresce sa odňatím slobody na jeden až päť rokov. Odňatím slobody na tri až desať rokov sa páchateľ potresce, ak spácha čin uvedený v odseku 2 pre zárobok. Veľkým pokrokom oproti predchádzajúcej právnej úprave bolo už povolenie interrupcie za stanovených podmienok. Patrilo k nim ohrozenie života ženy a výskyt dedičnej poruchy.
Prelomovým rokom bolo prijatie zákona č. 68/1957 Zb. o umelom prerušení tehotenstva (UPT). Stanovil beztrestnosť ženy, ktorá si tehotnosť sama umelo prerušila, alebo o to niekoho požiadala, alebo mu to dovolila. V tom čase bolo právoplatne odsúdených za prerušenie tehotenstva asi 1 000 osôb. K zákonu boli postupne vydané vykonávacie predpisy.
Prvým bola vyhláška ministerstva zdravotníctva, ktorá uvádzala i zoznam indikácií, na základe ktorých mohla byť interrupcia vykonaná. Bol medzi nimi uvedený i vek ženy do 16 rokov, ak bolo tehotenstvo zistené do troch mesiacov, a po 45. roku ženy. V § 5 vyhlášky sa stanovovali náklady za interrupciu od 200 do 500 Kčs.
Ďalšou vyhláškou sa konkretizoval počet detí, pri ktorých sa interrupcia povoľovala, z "viacej" na najmenej tri. Súčasne sa zrušilo platenie za zákrok.
Dohovor o odstránení všetkých foriem diskriminácie žien z 8. decembra 1979 dohodnutý v New Yorku podpísalo Česko-Slovensko v roku 1980. Platnosť nadobudol v marci 1982. Podľa neho štáty, zmluvné strany, prijmú všetky príslušné opatrenia na odstránenie diskriminácie žien v oblasti starostlivosti o zdravie, s cieľom zabezpečiť na základe rovnoprávnosti mužov a žien prístup k zdravotníckym službám vrátane tých, ktoré sa vzťahujú na plánovanie rodiny.
S takouto úpravou zákona sa stotožnil aj Ústavný súd SR, ktorý na svojom pojednávaní 4.decembra 2007 odmietol návrh skupiny poslancov pod vedením KDH, ktorý napádal ústavnosť zákona. Podľa skupiny poslancov je v ústave zakotvené právo na život a interrupčný zákon to porušuje. Súd sa stotožnil s nálezmi ESĽP a vyslovil, že napriek možnosti legálneho prerušenia tehotenstva do 12. týždňa na žiadosť ženy je život dostatočne chránený a teda zákon č. 73 Zb. je v súlade s ústavou SR.
Právna úprava interrupcií v USA
V Spojených štátoch sa otázka potratov vyvíja právne od rozhodnutia Najvyššieho súdu v jednom z najznámejších sporov v histórií Roe vs. Wade (1973). Rozhodnutie, prijaté pomerom hlasov 7:2 v januári 1973, ktoré zahrnulo interrupcie do výkladu práva na súkromie, bolo odvodené na základe Dodatku č. 14 Ústavy USA. Týmto rozhodnutím Najvyšší súd USA vyhlásil za protiústavné ustanovenie zákona, ktorým sa v Texase znemožňovalo dosiahnutie potratu. Daný spor bol rozhodnutý na základe odvodeného práva na súkromie, ktoré bolo stanovené súdnym sporom Skinner vs. Oklahoma (1942), keď súd uznal, že s plodením sú spojené základné práva, na ktoré sa nevzťahuje vládna jurisdikcia, pokiaľ ju k tomu nenúti ohrozenie verejnej bezpečnosti, toto rozhodnutie predchádzalo obhajobe ústavného práva na súkromie. V neskoršom spore Griswold vs. Connecticut (1965) Najvyšší súd rozhodol, že ústava implicitne chráni právo na osobné súkromie, ale samotní sudcovia sa nezhodli na tom, kde je táto výsada presne obsiahnutá. (Prípad sa týkal zákona, ktorý zakazoval ochranné prostriedky proti počatiu.)
Právo na súkromie teda vychádza z precedensov a nie priamo z Ústavy USA. Samotný spor Roe vs. Wade nevychádzal priamo z práv zaručených v Bill of Rights, ale bol nepriamo implikovaný a vychádzal z precedensov. Kritici daného rozhodnutia tiež argumentujú, že spor bol čisto teoretický a súd sa s ním nemal zaoberať, nakoľko sťažovateľka Jana Roe porodila a poskytla dieťa na adopciu predtým, ako sa spor dostal pred Najvyšší súd.
Aj keď sporom Roe vs. Wade boli potraty zahrnuté pod výklad práva na súkromie, ďalšie rozhodnutia U.S. Supreme Court boli čiastočne reštriktívne. Mnohé ďalšie judikáty obmedzovali uplatňovanie potratov. V spore Webster vs. Reproductive Health Services (1989) Najvyšší súd rozhodol, že zákon štátu Missouri, ktorý zakázal štátnym zamestnancom vykonávať potraty v nemocniciach platených z daní občanov, nie je protiústavný. Konkrétny štát únie teda môže zakázať financovanie potratov z peňazí daňových poplatníkov.
Modelovým príkladom obmedzovania potratov sa stal spor Planned Parenthood of Southeastern Pensylvania et. al. vs. Robert P. Casey et. al. (1992), keď bola napadnutá ústavnosť piatich ustanovení zákona štátu Pensylvánia o kontrole potratov z roku 1982. Napadnuté boli paragrafy, ktoré vyžadovali, aby žena žiadajúca o potrat udelila informovaný súhlas najmenej 24 hodín pred samotným zákrokom; splnomocnenie jedného z rodičov maloletej žiadateľky; nariadenie, že okrem výnimiek v zákone musí vydatá žena podpísať vyhlásenie, ktoré potvrdzuje, že o veci potratu informovala manžela, paragraf, ktorý definoval stav „medicínskej núdze“ a paragrafy obmedzujúce potratové kliniky. Najvyšší súd rozhodol, že uvedený zákon nie je v rozpore s ústavou, zároveň však potvrdil samotné právo na potrat podľa sporu Roe vs. Wade.
Po súdnom spore Dobbs v. Jackson Women's Health Organization z roku 2022 bolo rozhodnutie Najvyššieho súdu vyplývajúce zo sporu Roe v. Wade zvrátené. Najvyšší súd takto rozhodol, že právo na interupciu ústava Spojených štátov nezaručuje a jednotlivé štáty sú slobodné interupciu obmedzovať, zakazovať alebo povoľovať podľa vlastného uváženia. Kvôli tomuto sa zákony ohľadom interrupcií v rôznych štátoch líšia a vo viacerých štátoch sa po zvrátení Roe v. Wade do platnosti automaticky dali zákony obmedzujúce interrupciu spred roku 1973.
Konzekvencie zákazu a otázka zdravia žien
Pre zástancov "slobody voľby" je otázka prístupu k interrupcii dôležitá z hľadiska zdravia žien. Zákaz umelého prerušenia tehotenstva podľa nich často vedie k nelegálne vykonávaným, zdravie a život ohrozujúcim zákrokom. Nedostupnosť antikoncepčných prostriedkov má za následok len v rozvojových krajinách vyše 60 miliónov neželaných tehotenstiev, z ktorých 20 miliónov končí interrupciou vykonanou v nebezpečných podmienkach. Interrupcie v krajinách s reštriktívnymi zákonmi tvoria vo svetovom meradle až tretinu všetkých zákrokov a sú hlavnou príčinou úmrtí približne 80 000 žien ročne. Ďalších približne 800 000 žien podstúpi po takýchto interrupciách nemocničné vyšetrenie s chronickými zdravotnými problémami.
Írsko je najznámejší príklad krajiny s výraznou antiinterrupčnou politikou. (Podobné zákony má z Európy napríklad aj San Maríno a Andorra.) Írsko bolo predmetom niekoľkých súdnych sporov, ktoré sa týkali nielen samotnej antipotratovej politiky, ale aj slobody slova, keďže štát zakazoval informovať o interrupčných klinikách mimo územia Írska. Príkladom môže byť spor Open Door and Dublin Well Woman vs. Írsko (1992), keď Európsky súd zistil porušenie článku 10, keďže sťažovateľom bolo zakázané podávať informácie tehotným ženám o možnostiach umelého prerušenia tehotenstva v zahraničí.
V samotnej írskej ústave je zakotvená ochrana nenarodených detí (čl. 40, ods. 3 bod 3 dodatku: „Štát potvrdzuje právo na život nenarodeného a, s primeraným prihliadnutím na rovnaké právo na život matky, zaručuje vo svojich zákonoch rešpektovať, a pokiaľ to bude uskutočniteľné, svojimi zákonmi chrániť a brániť toto právo.“) a o otázke legalizácie potratov sa dokonca v roku 1992 konalo referendum, kde voliči rozhodli o možnosti vycestovania z Írska s cieľom podrobiť sa potratu a o možnosti dostupnosti informácií o potratových službách. Zároveň však zamietli právo na potrat v Írsku.
High Court zaujal najreštriktívnejší postoj, keď vyslovil, že aj vtedy, keď je takmer isté, že tehotná žena zomrie, ak sa potrat nevykoná, právo plodu na život prevláda nad jej právom na život. Na základe rozhorčenia, ktoré uvedený verdikt vyvolal už týždeň potom Najvyšší súd zrušil rozhodnutie High Court. Ďalšie obštrukcie viedli až k vypísaniu referenda, ktoré definitívne rozhodlo o možnosti vycestovať z dôvodu potratu (najčastejšie do Veľkej Británie).
Zoznam iných prípravkov ovplyvňujúcich tráviaci trakt a metabolizmus
A16A Iné prípravky ovplyvňujúce tráviaci trakt a metabolizmus
Chassors
Chassors je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rétság
Rétság je mesto v Maďarsku v Novohradskej župe v obvode Rétság.
Má rozlohu 1 978 ha a žije tu obyvateľov .
Aravanotvaré
Aravanotvaré alebo aravany (Osteoglossiformes) v širšom zmysle je rad zo skupiny Neopterygii.
Charakteristika
Charakteristické pre nich je, že majú na jazyku a na podnebí veľa zubov, niektoré ich majú aj na čeľustiach. Žijú najmä v tropických sladkých vodách. Tvary sú veľmi rôznorodé. Väčšinou sú dravé. Chrbtovú a ritnú plutvu majú zväčša ďaleko v zadnej časti, veľa druhov má veľmi dlhé telo.
Niektoré druhy, najmä rypcovité produkujú a vnímajú elektrický signál a používajú ich pri orientácii a dorozumievaní.
Najznámejšie žijúce rody sú rypec, arapaima, notopterus a pantodon. Rypce, charakteristické zahnutým dlhým „zobákom“, majú hmotnostný pomer mozgu voči telu rovnaký ako človek, dokážu sa učiť a radi sa hrajú, čo je medzi rybami rarita. Arapaima obrovská (Arapaima gigas) je zas jednou z najväčších sladkovodných rýb (dĺžka 2,5 - 4,5 m; hmotnosť do 200 kg).
Systematika
Rad aravanotvaré/aravany (Osteoglossiformes) v širšom zmysle:
Slovenské národné lakrosové družstvo mužov
Slovenské národné lakrosové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Slovensko v medzinárodných lakrosových súťažiach, podujatiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Slovenskej lakrosovej federácie (SLF). Jeho najlepším umiestnením 17. miesto na MS 2010 či 12. miesto na ME 2008 a ME 2012. Kostru tímu tvoria hráči klubu Trickers LT Bratislava.
Výsledky
náhľad|Hráč Slovenska na ME 2012 v Amsterdame
Zostava tímu
Zostava tímu na ME 2016:
Ginko
Ginkgo môže byť aj planétka, pozri 85197 Ginkgo
NGC 583
NGC 583 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,2.
Chanukija
thumb|Chanukija thumb|Chanukije (rozličné historické podoby) Chanukija (iné názvy: chanukia, chanuková menora; hebr. חנוכיה)) je židovský deväťramenný svietnik, ktorý sa zapaľuje počas osemdňového Sviatku svetiel Chanuka.
Chanukija má osem ramien v rovnakej výške a deviate pomocné rameno (nazýva sa šamaš, hebr. שמש, dosl. sluha, pomocník), ktoré je umiestnené vyššie než ostatné a zapaľujú sa od neho ostatné svetlá. Počas Chanuky zapaľuje chanukiju pani domu tak, že každý večer zapáli o jedno svetlo viac, než v predošlý deň, takže až v ôsmy deň sviatku horia všetky svetlá svietnika naraz. Je takisto možné zapáliť v prvý deň všetky svetlá a následne vždy o jedno menej.
Legenda
Zapaľovanie chanukije pripomína znovuzasvätenie Jeruzalemského chrámu počas Makabejského povstania proti Seleukovcom v rokoch 167–165 p. Kr. Makabejci chceli po dobytí chrámu zapáliť chrámovú menoru a vykonať tak jeden z najdôležitejších chrámových rituálov. Nemali však dosť rituálne čistého olivového oleja, našli len malé množstvo, ktoré by vystačilo iba na jeden deň. Keď naplnili menoru olejom z fľaštičky, stal sa zázrak, olej horel v svietniku celých osem dní. Za ten čas sa podarilo získať dostatok potrebného oleja na doplnenie svietnika. Chanukový zázrak si každý rok Židia pripomínajú zapálením svetiel na chanukiji.
Somnolencia
Somnolencia je prvý, najľahší stupeň kvantitatívnej poruchy (tzv. zastretého) vedomia. U jedinca klesá pozornosť a záujem o okolie, je spavý. Zo spánku sa dá prebudiť, na otázky odpovedá spomalene, ale správne.
Canon autopropulseur
náhľad|Projekt prvého tanku kapitána Levavasseura Canon autopropulseur bol projekt samohybného dela, ktorý v roku 1903 predložil francúzskemu Ministerstvu vojny kapitán Levavasseur. Išlo pravdepodobne o vôbec prvú predstavu konštrukcie bojového vozidla, známeho ako tank.
Projekt predstavoval delo umiestnené v krabicovitom trupe z oceľových plátov, ktorý sa pohyboval na pásovom podvozku. Posádku mali tvoriť traja muži a stroj mal poháňať benzínový motor s výkonom 80 koní. Konštrukt si niesol vlastné zásoby munície. Levavasseur projekt neustále vylepšoval a požiadal ministerstvo o finančný grant na stavbu prototypu. Nápad však príslušných činiteľov nezaujal a požadované financie kapitán nedostal, preto nakoniec zostal iba na papieri. Skutočným "otcom" prvého francúzskeho tanku, známeho ako Schneider CA-1, sa tak o niekoľko rokov neskôr stal Jean Baptiste Estienne.
Depresia (geomorfológia)
Príklady: priekopová prepadlina, panva, závrt, dolina, brázda, kráter, kotlina, kotol, úvalina, alas, ťažobná jama, jamník, preliačina a podobne.
Takáto depresia je zväčša tvorená eróznymi alebo tektonickými procesmi a môže byť časom vyplnená vodou, neskôr sedimentmi. Jednať sa teda môže o depresie malých rozmerov (za depresiu označíme trebárs krasový závrt, riekou modelovanú dolinu, žľab, strž, výmoľ) až po veľké depresie, ktoré vznikajú významnými tektonickými pohybmi a tvoria sa v nich celé údolia, jazerá, kotliny, nížiny (blatnianska priehlbina, hornonitrianska kotlina, ...).
Sedimentami vyplnenú depresiu, či systém depresií, veľkých rozmerov zvykneme nazývať sedimentárna panva (Panónska panva, Viedenská panva, Západosibírska panva). Opakom depresie je potom elevácia (georeliéf konkávneho tvaru).
Albulotvaré
Albulotvaré alebo albuly (Albuliformes) v širšom zmysle sú rad skupiny Neopterygii.
Albulotvaré/albuly v užšom zmysle pozri nižšie pod „Systematika“.
Charakteristika
Žijú na piesčinách v plytčinách tropických morí, niektoré druhy však obývajú aj hlboké more. Majú štíhle pretiahnuté či hadovité telo. Dlhé môžu byť až 1m.
Systematika
Rad albulotvaré/albuly (Albuliformes) v širšom zmysle:
Zidiny
Zidiny je ulica v Lamači a Novom Meste, mestských častiach Bratislavy vedúca paralelne s železničnou traťou 110, nachádzajú sa na nej rodinné domy a záhrady.
Ulica je pomenovaná podľa priľahlého pôvodne vinohradníckeho, dnes lesného záhonu zvaného Sitina a Sitiny.
Blízke ulice
Segnáre, Zelenohorská ulica, Ulica Valentína Matrku
Saint-Julien-Chapteuil (kantón)
Saint-Julien-Chapteuil je francúzsky kantón v obvode Le Puy-en-Velay v departemente Haute-Loire v regióne Auvergne. Tvorí ho 8 obcí.
Borovník
Borovník je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 100 obyvateľov, z toho 47 mužov a 53 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,2 roka (muži 36,9 roka, ženy 37,5 roka).
Venisey
Venisey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Thomka (priezvisko)
Thomka je slovenské priezvisko. Je rozšírené predovšetkým v regióne Turiec, korene rodu siahajú do 13. storočia. Najčastejšie je v Martine, Mošovciach (okres Turčianske Teplice) a vo Folkušovej (okres Martin).
Známi nositelia
Pozri v článku Thomka.
Hlásnica
Hlásnica je dopravňa na železničnej trati bez koľajového rozvetvenia. Je vybavená oddielovými návestidlami (zvyčajne jedným pre každý smer), ktoré na základe telefonických hlásení z okolitých dopravní ovláda hlásničiar. Tieto návestidlá nie sú závislé od traťového zabezpečovacieho zariadenia.
V medzistaničnom úseku, ktorý je rozdelený hlásnicou (hlásnicami), sa jazda vlaku zabezpečuje telefonickým dorozumievaním.
S postupnou modernizáciou železničných tratí počet hlásnic klesá.
Prírodný park Hřebeny
Prírodný park Hřebeny (v niektorých dokumentoch vrátane tlačovej správy kraja označovaný tiež ako přírodní park Brdy-Hřebeny) zahŕňa prevažnú časť brdských Hřebenů na území Stredočeského kraja, okresov Praha-západ, Beroun a Příbram. Radou kraja bolo jeho vyhlásenie schválené 14. septembra 2009, účinnosť vyhlásenie nadobudlo 15. dňom po vyhlásení vo Vestníku právnych predpisov Stredočeského kraja, t. j. 11. novembra 2009. Dôvodom vyhlásenia bola ochrana krajinného rázu zalesneného chrbáta (pahorkatiny) s výraznou prevahou prírodných hodnôt, s časťami prírode blízkych bučín a zmiešaného lesa s rozptýlenými veľmi starými stromami na charakteristickom geologickom podloží, s významnými prírodnými a estetickými hodnotami a s radom kultúrno historických pamiatok. Rozlohou 184 km² je najväčším prírodným parkom na území Stredočeského kraja.
Zvlášť chránené územia
Maloplošné zvlášť chránené územia do územia prírodného parku, ako je definované, nespadajú, ale niektoré ležia vo vnútri a tvoria v ňom ostrovy (ich hranica je súčasne časťou hranice prírodného parku): Ďalšie maloplošné chránené územia k prírodnému parku priliehajú zvonka: