cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chaim Potok
Životopis
Ďalšími známymi Potokovými knihami sú My Name is Asher Lev (v slovenčine: Volám sa Ašer Lev, vydalo Artfórum, 2008) z roku 1972 a Gift of Asher Lev (v slovenčine: Dar Ašera Leva, vydalo Artfórum, 2010) z roku 1990. Aj v týchto dvoch knihách ide o príbeh umelca, ktorý musí vzdorovať opovrhnutiu vnútri ortodoxnej židovskej komunity, ak chce, aby sa jeho nadanie mohlo rozvinúť v povolanie.
Okrem románov písal Potok tiež divadelné hry, knihy pre deti, krátke príbehy a odborné knihy. V roli ghostwritera sa zhostil autobiografie huslistu Isaaca Sterna.
Zomrel 23. júla 2002 vo veku 73 rokov na rakovinu vo svojom dome v Merione v štáte Pennsylvania.
Abrahám (priezvisko)
Abrahám (prechýlene: Abrahámová) je slovenské a české priezvisko, ktoré vzniklo z mena starozákonného patriarchu Abraháma.
Tudeils
Tudeils je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jacques Brugnon
Jacques Brugnon (* 11. máj 1895, Paríž, Francúzsko - † 20. marec 1978, Paríž) bol francúzsky tenista.
Medzi jeho najväčšie úspechy v tenise patria tituly zo štvorhry na grandslamových turnajoch Australian Championships (1928), French Championships (1927, 1928, 1930, 1932, 1934 mužská, 1925, 1926 zmiešaná) a Wimbledon (1926, 1928, 1932, 1933). Na olympijských hrách v roku 1924 v Paríži získal striebro v mužskej štvorhre.
V roku 1976 bol zapísaný do Medzinárodnej tenisovej siene slávy.
Spolu s Jeanom Borotrom, Henri Cochetom a Reném Lacoste patril k takzvaným "Štyrom mušketierom", štyrom francúzskym tenistom, ktorí patrili medzi najlepších tenistov sveta v 20. a 30. rokoch 20. storočia.
Jasenský potok
Prameň: v Nízkych Tatrách na južnom svahu Veľkej hole (1 639,8 m n. m.), pod hlavným hrebeňom podcelku Ďumbierske Tatry, v nadmorskej výške okolo 1 480 m n. m.
Smer toku: krátko na juh, potom sa postupne stáča na juhovýchod a juhojuhovýchod, na dolnom toku tečie na juh
Geomorfologické celky: 1.Nízke Tatry, podcelok Ďumbierske Tatry, 2.Horehronské podolie, podcelok Lopejská kotlina
Prítoky: sprava prítoky potok spod Skalky (1 549,0 m n. m.), Husárka, Čremošný potok, Suchý potok, Nahrbený potok; zľava prítoky Rignerka, Tvrdá (s pravým prítokom Horná Tvrdá a s ľavým prítokom Dolná Tvrdá), Viržing (Mrcha potok), Prostredný potok (s pravým prítokom Gelfúsov potok, a s ľavými prítokmi Špíglov potok a Šífrov potok), Soviansky potok, Haliar a Lomnistá
Ústie: do Hrona juhozápadne od obce Predajná v nadmorskej výške okolo 430 m n. m.
Obce: Jasenie a Predajná
Šesťvalcový radový motor
Šesťvalcový radový motor alebo radový šesťvalec alebo R6 je typ spaľovacieho motora so šiestimi valcami usporiadanými pozdĺž kľukového hriadeľa v rade. Tento systém je najjednoduchšou voľbou pre poskytovanie stabilného a rovnomerného chodu motora – nie je tam žiadna potreba vyvažovania hriadeľa. Kľukový hriadeľ je zvyčajne na štyroch alebo siedmich ložiskách.
Motory typu R6, ktoré sa montujú do osobných automobilov majú zdvihový objem od 1,9 do 5,0 L. Obyčajne sa používajú v automobiloch strednej a vyššej strednej triedy a tiež v luxusných automobiloch.
V nákladných automobiloch a autobusoch sa používajú najmä vznetové motory so zdvihovým objemom až do (12 litrov) a prepĺňaním. Radový 6 valcový motor používali napr. autobusy Škoda a Karosa a nákladné automobily Praga V3S, Škoda 706 alebo LIAZ.
Parnas (Raffael)
Parnas (tal. Parnaso) je názov fresky namaľovanej v rokoch 1509 - 1511 talianskym renesančným umelcom Raffaelom Santim.
Freska vznikla ako súčasť výmaľby miestnosti zvanej Stanza della Segnatura v Apoštolskom paláci vo Vatikáne, ktorou umelca poveril pápež Július II.
Námet a ikonografia
Dielo svojim námetom vychádza zo starogréckej mytológie, podľa ktorej bývalo pohorie Parnas domovom boha Apollóna a múz.
Podľa starogréckej filozofie existovali tri hlavné kategórie ľudského ducha: Pravda, Dobro a Krása. Ich výtvarným stvárnením na stenách v tejto miestnosti Raffael zanechal trvalý odkaz svojho umeleckého majstrovstva.
Kým fresky Aténska škola a Dišputa o Najsvätejšej sviatosti predstavujú Pravdu racionálnu a Pravdu nadprirodzenú, Cnosti teologické sú vyjadrením Dobra, zobrazenie Krásy predstavuje maľba Parnas. Raffael si zvolil obraz muzicírujúceho Apollóna na vrchu porastenom vavrínovými stromami, v obklopení múz a slávnych antických i súčasných básnikov.
Každá z postáv je identifikovateľná. Zo známejších osobností tu nachádzame v ľavej časti slepého básnika Homéra, recitujúceho zo svojich básní, po bokoch ktorého stoja Dante Alighieri (vľavo) a Vergílius (vpravo). Vľavo dolu sa o rám okna opiera Sapfó dívajúca sa na štvoricu mužov stojacich pri vavrínovom strome - zľava je to Alkaios, potom Corinna, Petrarca a Anakreón. V pravom dolnom rohu diskutuje trojica mužov: sediaci Horatius, nad ktorým stoja Ovidius (vľavo) a Sannazzaro.
Odkaz diela
V stvárnení starovekých a súčasných básnikov spolu s mytologickými múzami tkvie ideologické posolstvo diela, ktorým bolo poukázanie na inšpirujúci odkaz antického sveta pre súčasnosť. Okrem toho freska vyznievala ako chválospev na pápeža Júliusa II., veľkého podporovateľa umení, ktorý v očiach renesančných umelcov bol oslavovaný ako nový Apollón a jeho éra ako nový zlatý vek poézie a umenia vôbec.
Rozptýlená výroba elektrickej energie
Rozptýlená výroba elektrickej energie alebo distribuovaná výroba elektrickej energie alebo decentralizovaná výroba elektrickej energie je výroba elektriny z veľkého množstva malých zdrojov energie.
V súčasnosti vyrábajú priemyselné krajiny väčšinu svojej elektriny vo veľkých centrálnych výrobniach ako sú uhoľné elektrárne, jadrové elektrárne, vodné elektrárne alebo elektrárne na zemný plyn. Tieto elektrárne dosahujú vysokú efektívnosť vďaka veľkému objemu výroby (tzv. "economy of scale"), ale obyčajne prenášajú elektrinu na veľké vzdialenosti.
Väčšina elektrární sa takto buduje na odľahlých miestach kvôli viacerým ekonomickým, zdravotným a bezpečnostným, logistickým, environmentálnym, geografickým a geologickým faktorom. Napríklad uhoľné elektrárne sa stavajú ďaleko od miest, aby sa predišlo nepriaznivým účinkom znečistenia ovzdušia na populáciu. Niektoré uhoľné elektrárne sa budujú blízko uhoľných baní,aby sa minimalizovali náklady na dopravu uhlia. Vodné elektrárne majú svoju produkciu obmedzenú vodným tokom. Väčšina elektrární je príliš ďaleko na to, aby ich stratové teplo mohlo byť použité na vykurovanie budov. Rozhodujúcou výhodou elektrární s kombinovaným cyklom, ktoré spaľujú zemný plyn, je nízke znečistenie. Nízke znečistenie dovoľuje, aby elektráreň mohla byť umiestnená dostatočne blízko k mestu a použitá na teplárenské vykurovanie a chladenie.
Iný prístup prestavuje distribuovaná výroba. Redukuje množstvo energie, ktorá sa stráca pri prenose elektriny, pretože sa vyrába veľmi blízko miesta, kde sa spotrebúva, dokonca aj v tej istej budove. Toto tiež umožňuje redukovať dĺžku elektrických vedení.
Typické rozptýlené zdroje majú nízke nároky na údržbu, malú mieru znečistenia a vysokú účinnosť. Moderné technické riešenia sú schopné zabezpečiť tieto vlastnosti automatizovaným chodom a použitím primárnych zdrojov energie ako sú slnečné žiarenie, energia vetra, či zemný plyn. Toto zmenšuje veľkosť elektrárne, ktorá je ešte schopná produkovať zisk.
Zdroje rozptýlenej výroby
Jedinou výnimkou je pravdepodobne malá vodná elektráreň. Dobre navrhnutá elektráreň má takmer nulové náklady na údržbu a produkuje užitočnú energiu mnoho rokov. Jeden z obľúbených zdrojov je solárny panel na strechách budov. Náklady na výrobu sú od € 0,63 do 1,28 €/W (2007), pomocné zariadenia a inštalácia zvyšujú cenu na € 4,16 až € 4,80 (2007). Toto je, po zohľadnení inflácie, porovnateľné s nákladmi na uhoľnú elektráreň, ktoré sú € 0,372 až € 0,579/W (1979. Jadrová elektráreň má vyššie náklady - € 1,4 až € 3,83/W (2007). Pri väčšine solárnych panelov sú ale problémy s ich vyradením, pretože solárne články obsahujú elektronické odpady s obsahom ťažkých kovov (CdTe a CIGS) a je nutné ich recyklovať. Plusom je, že na rozdiel od uhoľných a jadrových elektrární pri nich nie sú žiadne náklady na palivo, žiadne znečistenie, nebezpečenstvo pri ťažení ani žiadne problémy s prevádzkou. Solárne panely majú tiež malú využiteľnosť čo sa týka doby prevádzky počas dňa. Špičkový výkon produkujú počas poludnia. Priemerná doba využitia je potom 20%.
Kogenaračné zdroje rozptýlenej výroby používajú mikroturbíny spaľujúce zemný plyn alebo spaľovacie motory na pohon generátorov. Horúci vzduch sa potom používa na vykurovanie priestorov, ohrev vody alebo pohon absorpčného chladenia. pre klimatizáciu. Čisté palivo spôsobuje iba malé znečistenie. Jednotlivé koncepty v súčasnosti dosahujú rôznu spoľahlivosť, niektoré značky majú veľmi nízke náklady na údržbu, iné sú neakceptovateľné.
Kogeneračné jednotky sú tiež drahšie po prepočte na watt ako centrálne generátory. Sú populárne najmä preto, že väčšina budov spaľuje palivá a kogeneračné jednotky sú schopné lepšie zužitkovať palivo.
V krajinách s rozvodom stlačeného vzduchu môžu byť malé turbíny použité na privedenie stlačeného vzduchu na úroveň obytných oblastí. Vo Veľkej Británii, kde sa takýto systém inštaluje by malo pribudnúť 24 GW. (Treba poznamenať, že energia na vyrobenie stlačeného vzduchu je vyrábaná na inom mieste – táto metóda len jednoducho distribuuje energiu inou cestou)
Spôsoby výroby energie
Systémy rozptýlenej výroby energie zahŕňajú nasledujúce spôsoby výroby energie.
Lomnistá
Lomnistá je potok na Horehroní, preteká územím okresu Brezno. Je to významný ľavostranný prítok Jasenského potoka a meria 12,6 km. Preteká takmer 12 km dlhou Lomnistou dolinou, v pramennej oblasti je súčasťou územia NAPANT-u. Voda z potoka je odvádzaná do vodnej elektrárne postavenej v rokoch 1923 - 1925 v doline Jasenského potoka.
Prameň: v Nízkych Tatrách, na severozápadnom svahu vrchu Skalka (1 980,1 m n. m.), pod hlavným hrebeňom podcelku Ďumbierske Tatry, v nadmorskej výške okolo 1 670 m n. m.
Smer toku: na hornom toku viac-menej na juhozápad, potom sa stáča na juh, na dolnom toku tečie opäť na juhozápad
Prítoky: sprava spod Ďurkovej (1 749,8 m n. m.), prítok (794,5 m n. m.) z južného úpätia Struhára (1 471,4 m n. m.), zľava niekoľko prítokov zo západných svahov ej hole (1 840,5 m n. m.)
Ústie: do Jasenského potoka severne od obce Jasenie v nadmorskej výške približne 522 m n. m.
Obce: žiadna, v ústí doliny je malé rekreačné stredisko
NGC 2084
NGC 2084 je emisná hmlovina v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 24. septembra 1826.
Aigialeus (syn Inacha)
Aigialeus je v gréckej mytológii syn riečneho boha Inacha a jeho manželky Melie, jeho súrodencami boli Foróneus a Ió. Bol sikyónsky kráľ.
Grécky autor Eusebios z Kaisareie píše, že Aigialeova vláda sa začala v pätnástom roku vlády asýrskeho vládcu Béla, zakladateľa mesta Babylon. Aigialeus vládol 52 rokov a jeho nástupcom sa stal syn Európs
Mestá, ktoré založili Foróneus a Aigialeus patria nielen podľa gréckych mýtov, ale i podľa archeologických nálezov medzi najstaršie v Grécku.
Majstrovstvá Európy B kategórie vo vodnom póle mužov 1994
Majstrovstvá Európy B kategórie vo vodnom póle mužov 1994 bol prvý turnaj majstrovstiev Európy B kategórie vo vodnom póle mužov, ktoré organizovala Európska plavecká liga (LEN). Konal sa v Sofii, v Bulharsku v dňoch od 14.20. júla 1994, za účasti 12 tímov. Predtým sa v Bulharsku organizovalo jedno hlavné podujatie majstrovstiev Európy. Bolo to v roku 1985, tiež v Sofii. Na turnaji zvíťazila 🇺🇦.
Turnaj slúžil prednostne ako kvalifikácia na Majstrovstvá Európy 1995, ktoré sa uskutočnili v Rakúsku. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá.
Australovenator
thumb|left|Diagram znázorňujúci dostupný fosílny materiál Australovenatora thumb|left|Rekonštrukcia vzhľadu Je známy na základe čiastočne zachovalej lebky a postkraniálnej kostry. Materiál s označením AODL 604 bol opísaný paleontológom Scottom Hucknellom a jeho kolegami v roku 2009. Podľa fylogenetickej analýzy je Australovenator zrejme príbuzný rodu Fukuiraptor a carcharodontosauroidom. Išlo o stredne veľkého allosauroida, s dĺžkou okolo 6 metrov a výškou v bedrách okolo 2 metrov bol zrejme veľmi šikovným lovcom. Autormi opisu bol dokonca označený ako „gepard obdobia kriedy“. Rovnako ako väčšina ostatných teropódov bol tiež dvojnohým mäsožravým tvorom. Lovil asi stredne veľké dinosaury a iné stavovce.
Centrozóm
náhľad|Centrozóm v bunke Animal Cell.svg:'''
1. Jadierko
2. Jadro
3. Ribozóm (malé bodky)
4. Vezikula
5. Drsné endoplazmatické retikulum
6. Golgiho aparát
7. Cytoskelet
8. Hladké endoplazmatické retikulum
10. Vakuola
11. Cytosól (spolu s ostatnými organelami tvorí cytoplazmu)
13. Centrozóm spolu s centriolami
14. Cytoplazmatická membrána ]]
Centrozóm je zvláštna zhustená časť cytosólu živočíšnych a niektorých rastlinných buniek spolu s v ňom obsiahnutými valcovitými telieskami – centriolami. Nachádza sa v blízkosti jadra. Spravidla obsahuje dve centrioly (v G1-fáze bunkového cyklu).
Význam
Centrozóm zohráva nezastupiteľnú úlohu pri mitotickom delení bunky. Počas delenia bunkového jadra sa delí aj centrozóm a dcérske centrozómy obsahujúce po dve centrioly a vzniknuté v S-fáze bunkového cyklu putujú k opačným pólom. Medzi od seba putujúcimi centriolami sa vytvorí deliace vretienko.
Okrem tejto dôležitej úlohy plní centrozóm aj úlohu bazálneho telieska riasiniek a bičíkov. Na začiatku diferenciácie nových riasiniek dochádza k autoreprodukcii centriol, ktoré putujú k povrchu bunky a stávajú sa bazálnymi telieskami vyrastajúcich riasiniek.
Tulle
Tulle je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Nové Akvitánsko.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Skupenské teplo sublimácie
Skupenské teplo sublimácie je teplo, ktoré príjme pevná látka pri prechode na plyn počas sublimácie (teda bez predchádzajúcej fázy topenia).
Teplo, ktoré prijme 1 kilogram látky sa nazýva merné skupenské teplo sublimácie.
Pri desublimácii je hodnota skupenského tepla rovnaká ako pri sublimácii, preto sa používa iba skupenské teplo sublimácie.
Výpočet
Hodnotu skupenského tepla sublimácie je možné určiť zo vzťahu kde m je hmotnosť a ls je merné skupenské teplo sublimácie.
Deliace vretienko
Deliace vretienko je štruktúra v bunke, ktorá:
Deliace vretienko vzniká s pomocou aj bez pomoci centriol.
Mitóza
thumb|350px|Hlavné deje pri mitóze thumb|Živé [[mezenchymálne kmeňové bunky podstupujúce mitózu]]
Mitóza alebo mitotické delenie je typ bunkového delenia eukaryotickej bunky. Je základným spôsobom reprodukcie jadra, za ktorým nasleduje rozdelenie celej bunky na dve dcérske bunky.
Prvá fáza – delenie jadra sa všeobecne označuje ako karyokinéza. Druhá fáza – delenie bunky sa označuje ako cytokinéza.
Bunkový cyklus
Pri mitóze predchádza samotnému rozdeleniu bunky zložitý proces rozdelenia bunkového jadra, pri ktorom zostáva v dcérskych jadrách zachovaný počet chromozómov. V rámci bunkového cyklu predchádza mitóze tzv. S fáza, počas ktorej je prostredníctvom replikácie zdvojená genetická informácia, aby mohlo dôjsť k jej rozdeleniu, a G2 fáza, počas ktorej bunka rastie a vykonáva poslednú prípravu pred mitózou. Po mitóze nasleduje G1 fáza (alebo postmitotické obdobie), počas ktorej sa realizuje genetická informácia bunky a syntetizujú sa bielkoviny a RNA.
Mitóza sama môže slúžiť tak na budovanie viacbunkového organizmu, ako aj na tzv. nepohlavné rozmnožovanie (pri jednobunkových a primitívnejších viacbunkových organizmoch). Produktom takéhoto rozmnožovania sú geneticky identické bunky či organizmy - klony. Výhodou je praktickosť a efektívnosť takéhoto množenia, nevýhodou je uniformita potomstva.
Fázy mitózy
V procese mitózy rozlišujeme štyri fázy:
Sú známe prípady, kedy dochádza iba k rozdeleniu jadra, ale samotná bunka sa nerozdelí. Takýmto spôsobom vznikajú dvoj a viacjadrové bunky. Z toho vyplýva, že mechanizmy kontrolujúce rozdelenie jadra a bunky sú rozdielne.
Rozdiel medzi mitózou a meiózou
Pri meióze vznikajú z jednej diploidnej bunky (2n) až štyri bunky haploidné (n), ktorá každá má polovičný počet chromozómov ako materská bunka. Meiózou vznikajú pohlavné bunky eukaryotických organizmov. Pri mitóze vznikajú dve bunky, ktoré majú rovnaký počet chromozómov ako materská bunka, ale polovičný obsah DNA. Mitózou vznikajú bunky somatické (telové).
Chop Suey!
„Chop Suey!“ je prvý singel arménsko-americkej alternatívnej metalovej skupiny System of a Down z ich druhého štúdiového albumu Toxicity. Singel vyšiel v septembri 2001 a skupina vďaka nemu získala svoju prvú nomináciu na cenu Grammy. Pracovný názov skladby bol „Suicide“; členovia skupiny tvrdia, že zmenu názvu nespôsobil tlak nahrávacej spoločnosti. Určité vydania albumu obsahujú intro skladby, v ktorom je slabo počuť "We're rolling 'Suicide". skladba sa objavila aj vo videohrách Rock Band 2, Rock Revolution a Rock Band Unplugged. Skladba je často vnímaná ako ich signature song.
Ukladanie energie do stlačeného vzduchu
Ukladanie energie do stlačeného vzduchu (CAES) sa spája s kompresiou vzduchu, ktorý je neskôr použitý ako zdroj energie. Pri zariadeniach väčšej kapacity, môže byť uložený počas periód s nízkym dopytom po energii a použitý počas periód s vyšším dopytom (špičkový odber). Alternatívne sa môže využívať na pohon pracovných nástrojov alebo dokonca vozidiel (pozri aj: tlaková nádoba).
Druhy
Uchovávanie stlačeného vzduchu môže byť vykonané adiabaticky, diabaticky a izotermicky:
Stláčanie je vykonávané turbokompresormi na elektrický pohon. Expanzia je vykonávaná v turbíne, ktorá poháňa elektrický generátor alebo v motore na stlačený vzduch na výrobu elektriny.
Vzduch je hromadne uložený podpovrchovo v jaskyni vytvorenej vymývaním (soli sú rozpustené a odstránené) alebo v odstavenej štôlni. Elektrárne sú prevádzkované v denných cykloch, nabíjajú sa v noci a vybíjajú počas dňa.
Ukladanie energie do stlačeného vzduchu môže tiež popisovať technológiu v menšom využívanú pri automobiloch na stlačený vzduch alebo veterných parkoch s nádržami z ocele alebo karbónových vlákien.
Fyzika izotermického stláčania vzduchu
Jeden typ vratnej kompresie a expanzie je popísaný izotermickým dejom, pri ktorom teplo kompresie a expanzie je pridané alebo odobrané v rovnakej miere ako je produkované. Stláčanie ohrieva vzduch a teplo musí byť potom schopné prúdiť do prostredia počas kompresie, aby teplota ostala konštantná. V praxi sa to takto nevykonáva, pretože adekvátne ochladenie kompresora vyžaduje kompaktný vnútorný tepelný výmenník, ktorý je uspôsobený na vysoký stupeň tepelnej výmeny a nízky tlakový rozdiel. Bez vnútorného tepelného výmenníka môže byť izotermická kompresia dosiahnutá len pri malých prietokoch, čiastočne pre malé systémy. Malé kompresory majú väčšiu prirodzenú schopnosť tepelnej výmeny kvôli vyššiemu pomeru povrchovej plochy a objemu. Napriek tomu je užitočné popísať limitný prípad ideálnej izotermickej kompresie pre ideálny plyn:
Izotermický zákon pre ideálny plyn má tvar: Podľa definície práce, kde A a B sú počiatočný a konečný stav systému: kde,, a teda,
Izotermický proces je termodynamicky vratný, takže ak by procesy boli izotermické, energetická účinnosť stlačeného vzduchu by dosiahla 100%. Vyššie uvedená rovnica vyjadruje maximálnu energiu, ktorá môže byť uložená. V praxi tento proces nebude dokonale izotermický a kompresory a motory budú mať teplotné energetické straty.
Keď je plyn stláčaný adiabaticky, časť práce stláčania sa spotrebuje na ohrev plynu. Ak sa toto teplo stratí do okolia a za predpokladu, že rovnaké množstvo tepla nebude plynu pridané späť pri expanzii, potom účinnosť ukladania energie do stlačeného vzduchu bude znížená. Systémy na ukladanie energie často využívajú veľké prírodné podzemné jaskyne. Toto riešenie sa uprednostňuje kvôli veľmi veľkému objemu plynu a teda veľkému množstvu energie, ktorá môže byť uložená pri malej zmene tlaku. Plyn v priestore jaskyne môže byť stlačený adiabaticky a následná zmena teploty a straty sú malé. Vzduchový motor je zariadenie na konverziu potenciálovej energie stlačeného vzduchu na kinetickú energiu na pohon iných zariadení. Tak ako v parnom stroji, expanzia plynu stlačeného externe vykonáva prácu prostredníctvom piestov alebo rotorov a hýbe kolesami alebo inými nástrojmi.
Energetická výdatnosť a účinnosť
Stláčanie zohrieva plyn a expanzia ho ochladzuje. Preto skutočné vzduchové motory vyžadujú tepelný výmenník, aby sa predišlo veľmi vysokým alebo nízkym teplotám, napriek tomu sa nedosahujú podmienky s  ideálne konštantnou teplotou. Je vhodné popísať maximálnu energiu, ktorú je možné uložiť pri izotermickom deji, ktorý funguje zhruba do 110 kJ/m3-N pri 24 °C. jeden m3-N
je kubický meter plynu pri normálnom, čiže atmosférickom tlaku. Preto ak je veľmi pomaly stlačený do 5 litrovej fľaše pri 200 baroch, takto uchovaná potenciálna energia je 583 kJ (0,16 kWh). Vysoko účinný vzduchový motor je schopný premeniť ju na kinetickú energiu ak beží veľmi pomaly a zabezpečí expanziu vzduchu z počiatočných 200 barov naspäť na 1 bar (nádoba úplne "prázdna" pri okolitej teplote). Dosahovanie vysokej účinnosti je technickou výzvou, kvôli nelineárnemu ukladaniu energie a termodynamickým úvahám. Ak je nádoba expandovaná na tlak 10 bar, energia, ktorú možno získať je asi 330 kJ. Účinnosť izotermického ukladania energie do plynu je teoreticky 100 %, ale v praxi proces nie je úplne izotermický a dva stroje (kompresor a motor) majú rôzne druhy strát.
Barst
Barst je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Ukladanie energie do stlačeného vzduchu
Energetická výdatnosť a účinnosť
Výhodou stlačeného vzduch oproti elektrickému ukladaniu energie je dlhšia životnosť tlakových nádob v porovnaní s batériami a tiež nižšia toxicita použitých materiálov. Náklady sú potenciálne nižšie, hoci kvalitné tlakové nádoby sú nákladné na vývoj a bezpečnostné testy a v súčasnosti sú drahšie ako masovo vyrábané batérie.
Barst
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Ukladanie energie do stlačeného vzduchu
Energetická výdatnosť a účinnosť
Rovnako ako pri elektrickej technológii treba zdôrazniť, že technológia ukladania energie do stlačeného vzduchu je závislá od externých zdrojov energie a celková spotreba môže byť iba taká "čistá" ako tieto zdroje.
Bezpečnosť
Ako pri väčšine technológii, stlačený vzduch má bezpečnostné riziká, hlavne katastrofické pretrhnutie tlakovej nádoby. Vďaka veľmi prísnym bezpečnostným predpisom sa to často nestáva, no je to o to závažnejšie. Predpisy môžu prevádzkový tlak obmedziť na menej ako 40 % výdržného tlaku pre oceľové nádoby a (bezpečnostný činiteľ 2,5) a na menej ako 20 % pri nádob vyrobených z vlákien (bezpečnostný činiteľ 5). Pravidlá pre návrh sa odvíjajú od normy ISO 11439. Vysokotlakové nádoby sú dostatočne silné a teda vo všeobecnosti počas nehôd neprasknú.
Barst
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ukladanie energie do stlačeného vzduchu
História
Vzduchový motor a myšlienka použitia vzduchu ako nosiča energie nie je nová. Vzduch sa používa od 19. storočia na pohon banských lokomotív a súčasne bol základom pohonu námorných torpéd.
Stlačený vzduch sa v súčasnosti používa v pretekárskych autách na zabezpečenie počiatočnej energie na naštartovanie hlavného pohonu auta: spaľovacieho motora (ICE).
Barst
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ukladanie energie do stlačeného vzduchu
História
Veľa ľudí pracovalo na myšlienke vozidiel na stlačený vzduch so znovu oživeným záujmom od čias energetickej krízy v 90. rokoch.
Pohon
Motor na stlačený vzduch používa expanziu stlačeného vzduchu na poháňanie piestov motora alebo na pohon turbíny.
Občas sa účinnosť zvyšuje nasledovnými metódami:
Vysoko účinné usporiadanie využíva vysoko, stredno a nízko tlakové piesty, za ktorými nasleduje difuzér, ktorý vťahuje okolitý vzduch do vzdušného tepelného výmenníka medzi každým z expanzných stupňov. Toto ohrieva výfuk predchádzajúceho stupňa a privádza tento predhriaty vzduch do nasledujúceho stupňa. .
Jediný výfukový plyn z každého stupňa je studený vzduch, ktorý môže mať až (−15 °C) a môže sa použiť aj na klimatizáciu v aute
Ako alternatíva k piestom alebo turbínam, kvázi turbína je tiež schopná bežať na stlačený vzduch, a preto je tiež vzdušným motorom.
Autá
Niekoľko spoločností vyhlasovalo, že vyvíja vozidlo na stlačený vzduch pre komerčné použitie od zhruba roku 1990, ale doteraz nie je žiadne k dispozícii. Typicky sa ako hlavné výhody uvádzajú: žiadne emisie na cestách, nízko nákladová technológia, motor používajúci na mazanie konzumný olej a zabudovaná klimatizácia.
Tlakové nádoby môžu byť doplnené v servisnej stanici (použitím prečerpávania) alebo za pár hodín na domácich parkoviskách zapojením auta na elektrickú sieť prostredníctvom zabudovaného kompresora. Náklady na prevádzku takého auta sú typicky navrhované, aby boli zhruba € 0,75 na s úplným dobitím na "čerpacej stanici” za zhruba € 1,93.
Ďalšie použitie
Popri používaní vzduchových motorov na pohon sa stlačený vzduch používa na výrobu energie a pri paintbale. Mnohé zubárske remeselné náradia používajú malé turbínové expandéry a mnohé väčšie zariadenia používané vo vysoko nebezpečných prostrediach.
Hybridné systémy
Systém môže používať hybridnú výrobu energie s uloženým stlačeným vzduchom zmiešaným s palivom vhodným pre vnútorný spaľovací motor. Napríklad sa môže pridať zemný plyn alebo bioplyn, potom spáliť, aby ohrial stlačený vzduch, a potom expandoval v klasickej vzduchovej turbíne alebo zadnej časti prúdového motora použitím Braytonovho cyklu.
Navyše, vzduchové motory sa môžu použiť v spojení s elektrickou batériou. Motor na stlčený vzduch, ktorý berie energiu z tlakovej nádoby dobíja elektrickú batériu. Tento systém (nazývaný PHEV alebo Pneumatic Hybrid Electric Vehicle-system) predáva spoločnosťami pod názvom Energine. Momentálne sa tieto PHEV systémy používajú výhradne na pohon vozidiel, nie na výrobu energie.
Hybridné systémy budúcnosti
Vo vývoji sú ďalšie elektrárne Norton, Ohio a Iowa Stored Energy Park (ISEP). Tento projekt s 2700 MW v Nortone bol spustený v roku 2001, ale na začiatku roku 2007 stavebné práce stále neboli rozbehnuté.
V prípade elektrárne ISEP sa očakáva mimoriadna účinnosť, pretože na ukladanie stlačeného vzduchu sa použije vodonosná vrstva namiesto jaskyne. Konštantný tlak vzduchu je regulovaný presúvaním vody, ktorá udržiava konštantný hydrostatický tlak. Hovorca ISEP tvrdí "ak máte konštantný tlak môžete lepšie optimalizovať vaše zariadenia." Plánuje sa s 75 – 150 MW kapacitou.
Na skalách (prírodná pamiatka, okres Brno-mesto)
Na Skalách je prírodná pamiatka ev. č. 1650 na k.ú. Kníničky v Brne, okres Brno-mesto. Správa AOPK Brno, vyhlásená vyhláškou Úradu mesta Brna 11/1991 z 19.12.1991. Nachádza sa na ľavej strane prelomového údolia rieky Svratky, čiastočne zatopenej Brněnskou přehradou v Bobravskej vrchovine. Tvoria ju skalný odkryv a príkry svah s južnou až juhozápadnou expozíciou v okrsku Trnovka.
Ochrana
Predmetom ochrany sú lesné spoločenstvá zakrpatených dúbrav, ich bylinný podrast a teplomilné trávinobylinné spoločenstvá.
Geológia
Podložie tvoria vilémovické vápence devónskeho veku (macošské súvrstvie), vyvreliny brnianskeho masívu a sedimenty Boskovickej brázdy. Pôdy reprezentujú rendzina typická (litická) a kambizem typická (kyslá varieta).
Flóra
V porastoch teplomilných drieňových dúbrav a dubohrabín sú zastúpené dub letný, dub zimný, hrab obyčajný, javor mliečny, jarabina brekyňová, brest horský, lipa malolistá, lipa veľkolistá, medzi kríkmi baza čierna, bršlen bradavičnatý, drieň obyčajný, hloh krivokališný, lieska obyčajná, rešetliak prečisťujúci, trnka obyčajná, svíb krvavý alebo ruža šípová. Rastlinstvo zastupuje cyklámen purpurový, chochlačka plná, medúnka medovkolistá, prvosienka jarná, mliečnik mandľolistý a veronika viedenská. Na vápencových skalkách je to potom divozel Chaixov rakúsky, mliečnik mnohofarebný, sezel sivý alebo mednička brvitá.
Fauna
V starých bútľavých stromoch hniezdia krutohlav hnedý, muchárik bielokrký, muchár sivý, žltochvost hôrny, ďateľ prostredný a vlha obyčajná.
Centriola
náhľad|Centriola Animal Cell.svg:'''
2. Jadro
3. Ribozóm (malé bodky)
4. Vezikula
5. Drsné endoplazmatické retikulum
6. Golgiho aparát
7. Cytoskelet
8. Hladké endoplazmatické retikulum
9. Mitochondria
10. Vakuola
11. Cytosól (spolu s ostatnými organelami tvorí cytoplazmu)
12. Lyzozóm
13. Centrozóm spolu s centriolami
14. Cytoplazmatická membrána ]]
Centriola alebo centriol je bunková organela u živočíšnych a niektorých rastlinných buniek nachádzajúca sa v centrozóme, tvorená deviatimi zväzkami podlhovastých mikrotubulov (pričom každý zväzok sa skladá z troch mikrotubulov) a zúčastňujúca sa na tvorbe bičíkov a riasiniek. Zdá sa, že hrajú aj rolu pri tvorbe deliaceho vretienka.
Po chemickej stránke sú tvorené bielkovinami, glukózou a malým množstvom RNA. Ich priemer je asi 150 nm, dĺžka 300 až 600 nm.
Fakarava
Fakarava (iné názvy: Farea, Havai'i alebo Havaiki-te-araro) je veľký atol v západnej časti súostrovia Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie. Najbližším susedom je atol Toau ( smerom na severozápad) a centrálny ostrov Tahiti je vzdialený približne na juhozápad.
Geografia atolu
náhľad|vľavo|Nákladná loď Aranui3, kotviaca vnútri lagúny atolu Atol má hranatý tvar, na dĺžku a v najširšom mieste je približne  široký. Jeho lagúna je z južnej a juhozápadnej strany uzatvorená koralovým útesom, umiestneným tesne na úrovni hladiny oceánu. Zo severnej a severovýchodnej strany tvorí prstenec atolu takmer súvislý pás súše s vegetáciou, dlhý. Tú tvoria väčšinou kokosové palmy a iné menšie tropické stromy alebo kry.
Atol má aj letisko, ale pre možnosť vstupu do lagúny aj veľkými nákladnými a dopravnými loďami a pomerne blízkej polohe k Tahiti je väčšina dopravy ľudí a nákladu riešená lacnejšou lodnou dopravou.
Z geologického hľadiska je to koralový atol, umiestnený na vrchole podmorskej sopky, ponorenej približne pod hladinou. Sopka z oceánskeho dna na výšku a jej vek sa odhaduje na 53,7 až 59,6 mil. rokov.
História
Prvým z Európanov, ktorý atol navštívil a je o tom písomná zmienka, bol ruský moreplavec a cestovateľ Faddej Faddejevič Bellinsgauzen z roku 1820. Atol pomenoval „Wittgenstein“. Britský námorník Ireland navštívil atol 2. októbra 1831 a vo svojich zápisoch uvádza rovnaké meno atolu ako Bellinsgauzen. 14. novembra 1835 tu pristál jeho krajan Robert Fitzroy, a neskôr aj francúzsky bádateľ a dôstojník, objaviteľ slávnej Miloskej Venuše v Egejskom mori Jules Dumont d’Urville v septembri 1838.
V 19. storočí, keď sa Fakarava stala francúzskym územím, mala asi 375 obyvateľov. Región prosperoval nielen vďaka produkcii kokosového oleja a kopry (asi 7 až 8 ton v roku 1860), ale aj vďaka svojej geografickej polohe s námorným prístavom v chránenej lagúne sa stal jedným z hlavných centier obchodu a zdroja perlete. Atol bol evanjelizovaný Honoré Lavalom v roku 1849 a už o rok neskôr bol v osade Rotoava vysvätený kostol. Druhý v Tetamanu je z roku 1874 a je postavený z koralov.
Atol bol na začiatku 20. storočia rozdelený do dvoch častí: Tehatea a Tetamanu.
V súčasnosti je hlavným komunitným centrom severná osada Rotoava, kde žije väčšina obyvateľov atolu.
Ekonomika
Na atole žije okolo 800 obyvateľov a radí sa k najobývanejším atolom Francúzskej Polynézie. Ekonomika ostrova je postavená zväčša na pestovaní čiernych „tahitských“ perál na miestnych perlových farmách. Menšou zložkou príjmu je turistika a príjmy z produkcie kopry či rybolovu.
Demografický vývoj:
Letisko je na atole od roku 1995. Jeho asfaltová dráha je pomerne dlhá, má a disponuje technológiou Pilot Controlled Lighting (PCL).
Fauna a flóra
náhľad|vľavo|Pohľad na lagúnu z osady Rotoava Atol je domovom širokého spektra vodnej aj suchozemskej fauny. Ryba Epinephelus polyphekadion a iné z čeľade Garupovité (Serranidae), dravé barakudy (Sphyraena barracuda) z radu ostriežotvarých, raje (raja Manta, eagle ray a iné), rôzne druhy žralokov, vrátane kladivohlavých, tigrovaných, korytnačky aj delfíny. V lagúne nezriedka vidieť aj veľryby.
Ostrov je domovom aj vzácneho endemického vtáka Chevalier des Tuamotu (Prosobonia parvirostris). . Vďaka tomu, že atoly patriace pod komunitu Fakarava majú veľmi rozdielny biotop, v ktorom sa vyskytuje pomerne veľké množstvo vzácnych alebo ohrozených druhov zvierat, je komunita klasifikovaná UNESCOm ako Rezervácia biosféry.
Bežnou vegetáciou na atole je kokosová palma, ktorá bola intenzívne vysádzaná po celej Francúzskej Polynézii v prvej polovici 19. storočia s cieľom ťažiť kopru. Z ostatných plodín, ktoré slúžia najmä na obživu obyvateľstva, sú to taro, jam, sladké zemiaky a banány.
Administratívne a geografické členenie
Geograficky patrí atol Fakarava k Palliserovým ostrovom. Tie tvoria ešte atoly Niau, Toau, Arutua, Apataki, Kaukura, Mataiva, Tikehau, Rangiroa a Makatea.
Administratívne je atol Fakarava centrom rovnomennej komunity, kde patria ešte atoly Aratika, Kauehi, Niau, Raraka, Taiaro a Toau.
Cytosól
Animal Cell.svg:'''
1. Jadierko
2. Jadro
4. Vezikula
5. Drsné endoplazmatické retikulum
6. Golgiho aparát
7. Cytoskelet
8. Hladké endoplazmatické retikulum
9. Mitochondria
10. Vakuola
11. Cytosól (spolu s ostatnými organelami tvorí cytoplazmu)
12. Lyzozóm
13. Centrozóm spolu s centriolami
14. Cytoplazmatická membrána ]]
Cytosól (iné názvy pozri nižšie) je gélovité vnútorné prostredie bunky javiace sa v elektrónovom mikroskope amorfne (beztvaro).
Cytosól spolu s tekutinami vnútri jadra (a ostatných organel) sa označuje názvom vnútrobunkové tekutiny (=intracelulárne tekutiny).
Názvy
V literatúre sa vyskytujú tieto názvy: cytosól, cytosol , cytozól , cytozol , základná plazma , cytoplazma v užšom zmysle , základná cytoplazma  , hyaloplazma , cytoplazmatický matrix [jazykovo nesprávne: cytoplazmatická matrix] , plazmový matrix [jazykovo nesprávne: plazmová matrix] , matrix v užšom zmysle , základná cytoplazmatická substancia (bunky).
O cytoplazme v širšom zmysle pozri cytoplazma.
Zloženie cytosólu
Cytosól tvorí vnútorné prostredie bunky. Je tekutý až rôsolovitý a vykonáva mnoho úloh. V prvom rade ide o všeobecné bunkové prostredie, ktorého 75 až 80 % tvorí voda. Gélovitosť cytosólu závisí od množstva anorganických a organických látok a biomakromolekúl rozpustených v tejto vode. Prítomnosť určitej látky v bunke je často podmienená jej rozpustnosťou vo vode. Najčastejšími anorganickými látkami v cytosóle okrem vody sú anorganické zlúčeniny kyslíka (napr. molekulový kyslík alebo kyslíkové radikály), uhlíka (napr. oxid uhličitý), dusíka (napr. amoniak), fosforu (napr. pyrofosfát) a síry a ďalej ióny draslíka, sodíka, vápnika, horčíka, mangánu, zinku a ďalších. Najčastejšími organickými látkami v cytosóle sú aminokyseliny, mastné kyseliny, nukleotidy, organické kyseliny a rôzne metabolické medziprodukty. Najčastejšími biomakromolekulami v cytosóle sú proteíny (napr. enzýmy), sacharidy, lipidy a nukleové kyseliny. Cytoplazma v bunke nie je homogénnou emulziou; pri povrchu bunky je tekutejšia (ektoplazma), vo vnútri viskóznejšia (endoplazma).
Vlastnosti cytosólu
Fakt, že je tvorený prevažne vodou, dáva cytosólu charakteristické vlastnosti. Voda je polárne rozpúšťadlo a dobre rozpúsťa polárne a hydrofilné látky. Napríklad proteíny môžu svoju funkciu plniť iba vtedy, keď sú v bunke v rozpustenom stave. Inak fungujú hydrofóbne látky, ktoré sa vo vode nerozpúšťajú, ale naopak agregujú (zhlukujú). Typicky hydrofóbne sú lipidy; vďaka vodnému prostrediu sa zachováva štruktúra biomembrán, ktorú tvoria prevažne lipidy.
Medzi výhody vodného charakteru cytosólu patria i termoregulačné schopnosti. Voda dobre vedie teplo, takže "prehriatie" určitej oblasti bunky a jej následné tepelné poškodenie v dôsledku výraznej metabolickej aktivity tak ľahko nehrozí.
Ďalšou vlastnosťou cytosólu je to, že voda je univerzálne prostredie pre biochemické reakcie. Veľkosť molekúl vody, veľká kyslíková elektronegativita, ľahká protonizácia vodíka a schopnosť tvoriť vodíkové mostíky poskytujú dostatočne flexibilné prostredie pre mnohé typy chemických reakcií. Poskytovať priestor pre biochemické procesy je najdôležitejšou schopnosťou cytosólu. Prebiehajú v ňom malé biochemické reakcie, zložité enzymatické cykly aj komplexné biochemické dráhy. Spomenúť možno glykolýzu, syntézu bielkovín, hydrolytické procesy a mnohé ďalšie.
V cytosóle látky ľahko difundujú, takže vnútrobunkový transport je pre mnohé molekuly rýchly a nenáročný. Tekutosť cytosólu takisto umožňuje nielen pohyb v ňom, ale i pohyb jeho samotného, spolu s presunom organel, ktoré obklopuje - tieto pohyby sa označujú ako prúdenie cytoplazmy.
Tetra cisárska
Tetra cisárska (Nematobrycon palmeri) je druh ryby z čeľade charaxovité (Characidae).
Pôvod
Pochádza z Južnej Ameriky (Kolumbia).
NGC 2085
NGC 2085 je emisná hmlovina v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 24. decembra 1834.
Železnica
thumb|Stephensonova "Rocket" 1829 thumb|Železnica thumb|Najrýchlejší (/h) parný rušeň: A4 4468 LNER Mallard thumb|Pancierový vlak vo [[Zvolene]] thumb|Vlak s naklápacou skriňou [[Talgo III]] thumb|Člen série najrýchlejšieho (/h) radu rušňov: Rad 182 [[Deutsche Bahn|DB AG/ES 64 U/1216 ÖBB]] thumb|nemecký [[InterCityExpress|ICE 3]] thumb|Časť najrýchlejšieho (/h) štandardného vlaku: [[TGV POS 4402 vystavený v Paríži po vytvorení rekordu]] thumb|Transrapid pri testovaní na skúšobnom okruhu v [[Lathene, Nemecko ]] thumb|Najrýchlejší (/h) vlak Maglev: Japonský MLX01 v [[Jamanaši ]]
Železnica je druh pozemnej dopravy tovaru a osôb po umelej dopravnej ceste (železničná trať; spravidla koľaj) patrične vybavenej technickým zariadením, a to v miestnej aj diaľkovej preprave. „Železnica“ označuje aj železničnú trať alebo súbor činností a zariadení spojených so železničnou dopravou.
Vývoj železnice v 19. a dlho aj v 20. storočí bol ukazovateľ priemyselného rozvoja. Vozidlá železnice premávajú spravidla na železných kolesách po koľajniciach spočiatku zo železa, neskôr zo zliatiny s majoritným zastúpením ocele. Okolesie na kolesách zabezpečuje, že vozidlá zostávajú na koľajniciach. Pohon vozidiel je daný rôznymi strojnými náhonmi vo vozidlách (motorový vozeň) alebo špeciálnymi hnacími vozidlami (rušeň) – v začiatkoch železnice sa používali najmä kone.
Pre svoju vysokú kapacitu, bezpečnosť a spoľahlivosť je sieť tratí väčšinou strategickým majetkom každej krajiny využívaným aj armádou, či už v časoch mieru, ale aj vojen.
2200 pred Kr.–1803 po Kr.: Počiatky tratí
Úplné počiatky železníc možno nájsť u Babylončanov, ktorí už približne 2 200 rokov pred našim letopočtom používali kamenné žľaby na usmernenie pohybu kolesových vozidiel, podobne ako neskôr Gréci a Rimania.
V severoanglických a stredoslovenských baniach sa v stredoveku stavali drevené trate pre banské vozíky ťahané koňmi alebo baníkmi. Neskôr, okolo roku 1790, bolo drevo nahradené železom pri výrobe kolies a neskôr tratí. Tu možno hľadať počiatky názvu – zdôraznenie železa v názve je rozšírené v kontinentálnej Európe a v Latinskej Amerike, kým v Anglicku, v Holandsku a na severoamerickom kontinente prevláda označenie podľa koľajovej charakteristiky (Railway, Spoorweg, Railroad).
1803 – 1830: Para i kone
Parný stroj, „motor priemyselnej revolúcie“, vyvinuli v 18. storočí Denis Papin, Thomas Savery, Thomas Newcomen a najmä James Watt. Prvé parné stroje však boli príliš ťažké a málo účinné na využitie v doprave. Koncom 18. storočia vzniklo niekoľko parných kočiarov, ktoré napriek nedokonalosti možno považovať za priekopníkov parnej dopravy.
Než sa parný stroj stal dostatočne spoľahlivým a výkonným pohonom, vznikali po celom svete konské železnice. Výhoda použitia železných koľajníc spočívala najmä v znížení trenia, takže kôň dokázal ťahať podstatne ťažší náklad, ako na voze po vtedajších cestách. Mnoho železníc z počiatku 19. storočia bolo postavených ako konské, napríklad prvá verejná železnica – Surreyská železná koľajová dráha v južnom Anglicku otvorená v roku 1803. Podobne, ako takmer všetky železnice pred rokom 1830, i táto slúžila na dopravu nákladov. Prvá konská železnica na európskom kontinente bola Koněspřežná dráha České Budějovice – Linec uvedená do prevádzky v rokoch 1827 – 1836. Na území Slovenska vznikla v rokoch 1836 – 1846 prvá medzimestská konská železnica Bratislava – Sereď (v prevádzke do roku 1872).
Prvá verejná železnica s trvalo parnou trakciou bola Železnica Stockton–Darlington (The Stockton and Darlington Railway, S&DR) oficiálne otvorená 27. septembra 1825. Počas prvej jazdy vlak prepravil až 600 cestujúcich, väčšinou v otvorených uhoľných vagónoch. Popredné osoby viezol jeden experimentálny osobný vagón (pomenovaný The Experiment). Vlak ťahal Stephensonov rušeň Locomotion No. 1, ktorý však nebol dostatočne výkonný, a tak bola parná trakcia zakrátko nahradená koňmi – až do roku 1828.
Medzi priekopníkov parnej trakcie patrili Richard Trevithick, Matthew Murray a George Stephenson, ktorí zdokonalili parné rušne tak, že boli schopné konkurovať konskej trakcii. Prvým preukázateľne funkčným rušňom bol rušeň v železiarňach Pen-y-darren konštruktéra Richarda Trevithicka v roku 1804. Za ďalší míľnik možno považovať rušeň Rocket z roku 1829 z dielne Roberta (syn) a Georga (otec) Stephensona, ktorý dokázal použiteľnosť parnej trakcie i pre dlhé trate a stal sa prvým rýchlikovým rušňom sveta.
Rocket premávala na prvej medzimestskej trati na svete – Manchestersko-liverpoolskej železnici (Liverpool and Manchester Railway, L&MR) otvorenej 15. septembra. 1830. Dôvodom pre postavenie tejto železnice boli vysoké ceny dopravy na Bridgewaterskom kanáli. V rokoch 1830 – 1840 prepravila vyše 5 miliónov cestujúcich. .
Železničná mánia v Spojenom kráľovstve
Obdobie rokov 1830 – 1850 sa v Spojenom kráľovstve nazýva Železničná mánia (Railway mania) pre prekotný a nekontrolovaný rozvoj železníc: do roku 1842 sa v Británii položilo vyše tratí, v období 1840 – 1850 až. Investičná bublina dosiahla vrchol v roku 1846, nasledujúci pád znamenal krach mnohých projektov, z ktorých mnohé boli neskôr odkúpené preživšími hráčmi za zlomok ceny.
Rozsah železničnej mánie dokladá i to, že tratí bolo vybudovaných na základe projektov schválených parlamentom v období rokov 1844 – 1846, pričom dĺžka dnešnej siete v Spojenom kráľovstve je približne 18 tisíc kilometrov. Dôsledkom mánie trvajúcim dodnes je zdvojenie diaľkových tratí, keďže konkurujúce si spoločnosti nepociťovali potrebu koordinovať vedenie tratí a zdieľať ich časti, a štát žiadnu centrálnu koncepciu nepresadil. Do roku 1870 bolo v Británii v prevádzke železníc.
Prvé železnice na európskom kontinente
Na európskom kontinente sa v rokoch 1830 – 1850 železnice rozvíjali striedmejšie ako v Spojenom kráľovstve. Európske železnice dlhú dobu buď dovážali lokomotívy z ostrovov, alebo preberali britské vzory v ich konštrukcii. Neskôr o európsky trh súťažili britské lokomotívky s americkými, ktorých výrobky boli adaptabilnejšie na kontinentálne podmienky (členitý reliéf…). Na druhej strane, európski konštruktéri sú autormi mnohých technických vylepšení parnej lokomotívy, najmä v druhej polovici 19. storočia, a taktiež vizionármi nových trakcií (elektrický a dieselový rušeň).
Francúzsko
Prvý francúzsky rušeň skonštruoval Marc Séguin, majiteľ patentu na žiarotrubkový kotol z roku 1827. Rušeň s usporiadaním 0–4–0 (B) sa prvýkrát rozbehol 7. novembra 1829 na trati nákladnej konskej železnice Lyon–St. Étienne. Táto železnica je teda prvou traťou s parnou trakciou vo Francúzsku. Do roku 1838 bolo v krajine položených tratí pre parné vlaky, čiže výrazne menej, než vo Veľkej Británii.
Nemecko
Nemecké trate boli vlastnené štátmi i súkromnými spoločnosťami; jedna z nich, Rýnska železnica (Rheinische Eisenbahn), otvorila v roku 1843 prvú medzinárodnú železničnú linku spájajúcu nemecké mesto Cologne a belgické Antwerpy. Bolo to obdobie rýchleho rozvoja nemeckých železníc – v roku 1845 bolo na jeho území viac než 2 tisíc km tratí, v roku 1855 už viac než 8 tisíc km.
Česko
Na české územie dorazil prvý vlak 6. júna 1839. . Šlo o úsek Severnej dráhy cisára Ferdinanda budovanej od roku 1837 z Viedne. Na túto železnicu boli neskôr pripojené mestá Brno (7. júla 1839) a Olomouc (17. októbra 1841). Celá trať až do Ostravy a Bohumína bola uvedená do prevádzky 1. mája 1847.
Prvý parný vlak dorazil do Prahy v auguste 1845 po úseku Olomouc – Praha Severnej štátnej dráhy budovanej od roku 1842. Táto trať bola dobudovaná do Drážďan v rokoch 1845 – 1851.
Slovensko
Dejiny parnej železnice na Slovensku sa začali písať 20. augusta 1848, kedy dorazil do Bratislavy prvý parný vlak po trati Bratislava – Devínska Nová Ves – Marchegg – Gänserndorf (– Viedeň) (výstavba 1846 – 1848).