Autonómne_Slovensko
Slovenské povstanie
thumb|Veliteľ slovenského dobrovoľníckeho zboru kapitán [[Ján Francisci]] Činnosť a moc na území Slovenska bola pôvodne riadená z Myjavy, neskôr však sa hlavným mestom stala Brezová pod Bradlom, kde bolo presunuté povstalecké velenie. Slovenská národná rada vydávala oficiálne listiny a dokumenty v mene samostatného Slovenska, ktoré potvrdzovala pečaťou a podpisom predsedu, viedla súdne procesy, prijímala delegácie a vydávala vojenské rozkazy. 22. septembra 1848 sa slovenské dobrovoľnícke zbory stretli prvýkrát v bitke pri Brezovej pod Bradlom v boji s Uhorskými gardami, ktoré porazila. Na oslobodených územiach sa pri verbovaní do vojska pridali tisíce dobrovoľníkov a veľkosť armádneho zboru dosiahla približne 6 000 vojakov. 26. septembra sa viedol neúspešný útok proti Senici, ale 27. septembra bola obsadená Stará Turá a pripojená ku autonómnemu územiu. 28. septembra boli slovenské zbory porazené pri Poriadí v boji s cisárskym vojskom a uhorskou domobranou, čo viedlo ku rozpadu ozbrojených síl autonómneho Slovenska a to spolu so s faktom, že v cisárskom manifeste bolo povstanie označené za nezákonné, prinútilo predstaviteľov výkonnej moci a zvyšok vojakov ustúpiť a stiahnuť sa na Moravu. Tu na slovenské dobrovoľnícke zbory zaútočila pravidelná cisárska armáda a väčšinu z nich odzbrojila. Vedenie najvyššieho orgánu Slovenska sa vrátili do Viedne a neskôr, 7. októbra sa sídlom Slovenskej národnej rady v exile stala Praha. 20. októbra 1848 bol vydaný samostatný cisársky výnos, v ktorom cisár prisľúbil zrovnoprávnenie všetkých národov v rámci ríše a autonómne Slovensko získalo status samostatného administratívno-politického celku. Od októbra 1848 začala Slovenská národná rada opäť aktívne vyvíjať svoju činnosť a pripravovať sa na znovu dobitie zabraného územia Slovenska. 14. novembra 1848 bola oficiálne povolené ministerstvom vojny sformovanie dvoch Slovenských zborov. Tieto vojenské dobrovoľnícke oddiely sformovala Slovenská národná rada, ale teraz boli včlenené do cisárskej armády formou samostatných stotín o sile 400 dobrovoľníkov. Prvý slovenský zbor sa od 24. do 30. novembra pripojil k cisárskemu vojsku v Sliezsku a v decembri vstúpili na Kysuce. V priebehu decembra boli oslobodené mestá Čadca a Kysucké Nové Mesto. Jednotky však boli nútené stiahnuť sa na Moravu, ale po príchode posíl boli 28. decembra 1848 znovu oslobodené mestá Čadca a Kysucké Nové Mesto. V bitke o Budatín boli 2. januára porazené maďarské gardy, ktoré sa opevnili na Budatínskom hrade a bol oslobodený Budatín. Následne boli maďarské jednotky zatlačené do Turca a bol oslobodený Rajec a pokračovalo sa v oslobodzovaní banských miest. V januári až apríli 1849 už Slováci ovládali župy Turčiansku, Tekovskú, Hontianskú, Oravskú, Liptovskú, Spišskú, Šarišskú, Zemplínsku, Zvolenskú a Gemersko-malohontskú stolici, ktoré už tvorili oslobodené Slovenské územie a spadali pod Slovenskú národnú radu. Slovenské dobrovoľnícke zbory v týchto župách slúžili ako poriadková sila. Výkonná moc aj úrady spadali pod Slovenskú národnú radu a poriadkové služby na úradoch odstraňovali maďarských úradníkov a nahradzovali ich slovenskými. Oblastná moc na Slovensku bola riadená miestnymi národnými radami, ktoré zakladali poriadkové sily a okrem iného vyvíjali národnobuditeľskú činnosť. Vojenské sily postupne oslobodili aj významnejšie mestá, ktorými boli Ružomberok, Liptovský Mikuláš, Banská Bystrica, Brezno, Tisovec a neskôr definitívne Košice v marci 1849. Druhý samostatný slovenský zbor prenikol z Moravy opäť na Záhorie a znovu získal Myjavu. Okrem nej sa pod slovenskú kontrolu dostali aj mestá Trnava, Senica a Leopoldov, kde pôsobili príslušníci zboru tiež ako poriadková služba a venovali sa výcviku. Zbor neúspešne obliehal Komárno a začiatkom marca 1849 sa stal veliteľom zboru kapitán Ján Francisci. Zbor sa neskôr po oslobodení väčšej časti slovenského územia stiahol do Bratislavy a odtiaľ sa presunul do Sklaice, kde sa 1. a 2. slovenský zbor zlúčili. K 16. máju 1849 bola sila slovenskej dobrovoľníckej armády približne 600 mužov. Velením slovenských vojakov bol v skalici poverený major Henkrik Lewartowski. Oddiel získal vlastnú zástavu s rakúskym štátnym znakom a stuhami v slovenskej trikolóre. V júni slovenské oddiely prekročili rieku Dunaj a dostali sa tak do Zadunajska, aby podporili rakúske jednotky v boji proti maďarským gardám. 29. júna v Rači za prítomnosti vedenia Slovenskej národnej rady, slovenský vojaci zložili vojenskú prísahu Slovensku a Rakúskemu cisárstvu. Oddiely sa odobrali na stredné Slovensko, kde bolo potrebné obsadiť banské mestá, ktoré ešte neboli pod ich kontrolou. Ku slovenským jednotkám sa pridal oddiel liptovských dobrovoľníkov o sile 300 mužov a 24. augusta obsadili Kremnicu. Do konca mesiaca boli postupne oslobodené aj všetky ostatné banské mestá. Nakoniec zbor o sile 1 200 mužov zamieril na Gemer, kde porazil maďarské gardy a oslobodil tak Gemerskú stolicu, čím boli zo Slovenska vyhnané aj zvyšky maďarskej gardy a vládnej moci, reprezentujúcu maďarskí komisári z radov vysokej šľachty. Po tejto ofenzíve sa ku týmto ozbrojeným silám pridalo Ďalších 2 500 dobrovoľníkov.