cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles Darwin
Návrat k sláve a vede, pôvod teórie
Horlivý Charles Lyell sa stretol s Darwinom 29. októbra 1836 a predstavil ho Richardovi Owenovi, sľubnému anatómovi, ktorý sa zaviazal preskúmať jeho fosílne kostrové nálezy. Owenove prekvapujúce odhalenia obrovských vyhynutých hlodavcov a leňochodov upevnili Darwinove postavenie ako vedca. S Lyellovou nadšenou podporou predčítal Darwin 4. januára 1837 svoju prvú publikáciu pred Londýnskou geologickou spoločnosťou, kde preukázal, že Čile a juhoamerická pevnina pomaly stúpajú. V ten istý deň Darwin pred spoločnosťou prezentoval svoje exempláre cicavcov a vtákov.
Počas pobytu v Londýne chodil Darwin so svojím voľnomyšlienkárskym bratom Erazmom na obedy do spoločnosti, kde stretával inšpirujúcich mysliteľov, ktorí si mysleli, že Boh predurčil život skôr prírodnými zákonmi ako zázrakmi. Vedecké kruhy boli plné myšlienok o transmutácii druhov. Darwin svojich priateľov rešpektoval, aj keď jeho myšlienky prekračovali ich presvedčenie, že prírodná história musí rešpektovať náboženstvo a sociálny poriadok.
17. februára 1837 Lyell použil svoju funkciu prezidenta Geografickej spoločnosti, aby predstavil Owenove nálezy založené na Darwinových fosíliách, ktoré indukovali, že vyhynuté druhy boli v rámci rovnakej lokality príbuzné súčasným druhom. Pri rovnakej príležitosti bol Darwin zvolený do snemu spoločnosti. Tento náročný pracovný program zanechal stopy na Darwinovom zdraví. 20. septembra utrpel srdcovú arytmiu a na mesiac odišiel na odpočinok na vidiek.
V marci 1838 sa stal sekretárom Geologickej spoločnosti.
thumb|Emma Darwinová, Charlesova manželka Plne zotavený sa vrátil domov do Shrewsbury, no na jeseň už pokračoval v práci v Londýne. Trápili ho však opakované záchvaty choroby a koncom roka sa znovu vrátil domov.
Darwin zvážil Malthusov argument, že ľudská populácia sa nadmieru rozmnoží a bude musieť bojovať o prežitie, vo vzťahu k svojim objavom o druhoch v rámci lokality, skorším výskumom o krížení zvierat a myšlienkam o prírodných „zákonoch harmónie“. Koncom novembra 1838 prirovnal chovateľov vyberajúcich pri šľachtení žiadúce znaky k Malthusovej Prírode vyberajúcej z „náhodných“ variant tak, aby „každá časť novo získanej štruktúry bola plne funkčná a dokonalá“, čím vymyslel „najkrajšiu časť“ teórie o pôvode druhov.
24. januára 1839 bol poctený zvolením za Priateľa Kráľovskej spoločnosti a predstavil svoj dokument o cestách Glen Roy.
Manželstvo a deti
thumb|Charles Darwin a jeho syn [[William Erasmus Darwin|William v roku 1842.]] 29. januára 1839 sa Darwin oženil so svojou sesternicou Emmou Wedgwoodovou v Maer s anglikánskou ceremóniou prispôsobenou tak, aby vyhovovala aj unitariánom. Po kratšom pobyte na Gower Street v Londýne sa pár 17. septembra 1842 presťahoval do mestečka Downe v grófstve Kent (dnes funguje ako múzeum). Darwinovci mali desať detí, z ktorých tri predčasne zomreli. Mnohé z nich a ich vnukov sa neskôr sami stali významnými osobnosťami:
Rodina, práca a vývin teórie
náhľad|Charles Robert Darwin v roku 1854, päť rokov pred zverejnením [[O pôvode druhov.]] Darwin sa usadil, mal súkromný príjem, bol významným geológom vo vedeckej elite naturalistov s množstvom práce, spisujúci svoje objavy a teórie a dozerajúci na viaczväzkovú Zoologiu opisujúcu jeho zbierky. Bol presvedčený o pravdivosti svojej teórie evolúcie, ale bol si tiež vedomý toho, že po predstavení jeho teórie sa zdvihne veľká opozícia. FitzRoyova správa bola nakoniec publikovaná v máji 1839. Darwinov Denník a poznámky bol veľkým úspechom a chválil ho dokonca aj Alexander von Humboldt, jeden z Darwinových hrdinov a modelov vedeckého priekopníka. V tom istom roku bol zverejnený bestseller dnes známy ako Cesta prírodovedca okolo sveta na lodi Beagle, ktorý urobil z Darwina populárneho autora.
V decembri 1839, ako postupovalo prvé Emmine tehotenstvo, sa Charles cítil zle. Po zvyšok života trpel obdobiami bolesti žalúdka, vracaním, ťažkým podráždením a inými symptómami, ktoré často obmedzili jeho pracovnú dobu na niekoľko minút denne alebo ho nútili prestať pracovať, aby sa zotavil.
Darwin sa pokúšal vysvetliť svoju teóriu blízkym priateľom, ale tí o ňu nejavili veľký záujem a neboli schopní pochopiť myšlienku výberu bez nadprirodzeného vyberateľa. V roku 1842, kedy sa rodina presťahovala do Down House, aby unikla pred tlakmi Londýna, Darwin sformuloval krátky „Náčrt“ svojej teórie a do roku 1844 napísal 240-stránkovú „Esej“, ktorá bola rozšírenou verziou jeho raných myšlienok o prirodzenom výbere.
Darwin dokončil svoju tretiu geologickú knihu v roku 1846 a za asistencie svojho priateľa, mladého botanika Josepha Daltona Hookera, začal rozsiahle štúdie škľabiek.
Pri pokusoch vysporiadať sa so svojou chorobou šiel Darwin v roku 1849 na dva mesiace vodnej liečby do kúpeľov v Malverne, ktorá bola na jeho prekvapenie úspešná. Pokračoval vo svojej práci so škľabkami a našiel „homológie“ dramaticky ukazujúce, ako sa mohli orgány zmeniť aby sa adaptovali na nové funkcie, čo podporovalo jeho teóriu. Krátko nato ochorela jeho dcéra Annie, čo znova vzbudilo jeho obavy, že jeho choroba môže byť dedičná. Po dlhej sérii komplikácií zomrela a Darwin stratil všetku vieru v milosrdného Boha. Podporoval miestnu anglikánsku cirkev, ale prestal ju navštevovať.
Thomas Henry Huxley sa stal jeho priateľom a spojencom. Darwin dokončil svoju prácu o škľabkách (Cirripedia) v roku 1854 a konečne obrátil svoju pozornosť na teóriu druhov.
Ohlásenie a publikácia teórie
Na jar 1856 si Lyell prečítal prácu od Alfreda Russela Wallacea, naturalistu pracujúceho na Borneu, a urgoval Darwina, aby svoju teóriu publikoval, ak si chce zachovať prvenstvo. Darwin napriek chorobe ďalej pokračoval v zbieraní dôkazov, získaval exempláre a informácie od ostatných vrátane Wallacea a Asa Graya.
Počas Darwinovej práce na rukopise Prirodzený výber v decembri 1857, mu Wallace napísal list, v ktorom sa ho pýtal, či sa pustí aj do pôvodu človeka. Zohľadňujúc Lyellove obavy odpovedal: „Myslím, že sa tejto téme vyhnem, keďže je taká obkolesená predsudkami, hoci plne pripúšťam, že je to pre prírodovedca najvyšší a najzaujímavejší problém“. Povzbudzoval Wallaceove teoretizovanie, tvrdiac, že „bez špekulácie neexistuje dobré a originálne pozorovanie“ a dodávajúc: „Ja zachádzam oveľa ďalej ako Vy“.
18. júna 1858 dostal od Wallacea list opisujúci mechanizmus evolúcie so žiadosťou o zaslanie Lyellovi. Darwin tak urobil, šokovaný tým, že bol dopredu varovaný a Wallace nežiadal pre seba prvenstvo. Dal veci do rúk Lyellovi a Hookerovi, ktorí súhlasili so spoločnou prezentáciou v Linnean Society of London 1. júla v práci On the Tendency of Species to form Varieties; and on the Perpetuation of Varieties and Species by Natural Means of Selection.
Prvé ohlásenie teórie získalo málo bezprostrednej pozornosti. Bola stručne spomenutá v niekoľkých malých komentároch, ale neviedla k ďalšiemu rozboru a väčšine ľudí sa zatiaľ nezdala plne odlišná od iných variácií evolučného myslenia. Počas ďalších trinástich mesiacov Darwin pracoval na vytvorení toho, čo bolo pôvodne náčrtom (abstract) jeho „Veľkej knihy o druhoch“.
Keď od svojich vedeckých priateľov dostal okamžité povzbudenie, Darwin dielo konečne dokončil a Lyell zariadil jej publikovanie Johnom Murrayom. Dohodli sa na názve O pôvode druhov pomocou prirodzeného výberu a keď sa kniha začala 22. novembra 1859 predávať, zásoba 1,250 kópií bola dopredu rezervovaná.
V tej dobe znamenal evolucionizmus stvorenie bez Božského zásahu a Darwin sa použitiu slov „evolúcia“ a „vyvinúť sa“ (evolve) vyhýbal. Kniha iba hmlisto spomenula fakt, že človek sa tiež vyvinul ako iné organizmy spomínané v knihe. Darwin zámerne napísal, že „pôvod a história človeka bude objasnená“.
Reakcia
thumb|right|Karikatúra Darwina ako opice v časopise Hornet. Kritici sa poponáhľali vypichnúť neuvedené implikácie o „ľuďoch z opíc“, hoci The Times publikovali pochvalnú kritiku od Huxleyho, ktorá zahŕňala narážky na Richarda Owena, vodcu vedeckého hnutia, ktoré sa snažil Huxley zvrhnúť. Owen sa spočiatku zdal byť neutrálny, ale jeho kritika knihu nakoniec odsúdila, čo viedlo Darwina k pocitu, že ho závistlivý Owen neznáša. Vedecká rada Church of England sa postavila proti knihe a Darwinovi starí učitelia z Cambridge Sedgwick a Henslow nad ním vyjadrili svoje sklamanie. Potom niekoľko liberálnych anglikánskych teológov vrátane reverenda Harrya Baden-Powella vytvorili manifest nazvaný Eseje a kritiky, ktoré podporovali Pôvod a vyhlasovali, že zázraky sú neracionálne, čím odchýlili pozornosť od Darwina.
Najznámejšia konfrontácia sa uskutočnila na stretnutí Britskej asociácie pre vedecký pokrok v Oxforde. Profesor John William Draper viedol nudnú reč o Darwinovi a sociálnom pokroku, potom Samuel Wilberforce, oxfordský biskup, dôvodil proti Darwinovi. V nasledujúcej debate sa Thomas Huxley ustanovil za "Darwinovho bulldoga" – najtvrdšieho obrancu evolučnej teórie na Viktoriánskej scéne. Keď sa ho Wilberforce spýtal, či pochádza z opíc z matkinej či otcovej strany, Huxley, rozpoznajúc svoju príležitosť, pre seba utrúsil "Pán ho zveril do mojich rúk", a odpovedal, že "by radšej pochádzal z opice ako z kultivovaného človeka, ktorý využíva dary kultúry a vyjadrovania v prospech predsudkov a nepravdy" (existuje niekoľko alternatívnych verzií tohto citátu, pozri Wilberforce and Huxley: A Legendary Encounter). Príbeh sa rozniesol po krajine v skrátenej podobe: Huxley povedal, že by bol radšej opicou ako biskupom.
Mnohým sa tak Darwinow pohľad na prírodu stotožnil s názorom, že rozdiel medzi človekom a zvieraťom neexistuje. Darwin osobne svoje teórie neobhajoval verejne, hoci prebiehajúce debaty so zaujatím sledoval. Neustále bol chorý a zhromažďoval podporu za pomoci listov a korešpondencie. Jadro kruhu vedeckých priateľov – Huxley, Charles Lyell, Joseph Dalton Hooker a Asa Gray – aktívne posúvalo jeho prácu do popredia vedeckej a verejnej scény a obhajovali ho proti mnohým kritikom. Čo Darwin neočakával bolo, že jeho teória sa stala nielen kľúčovou kontroverziou doby, ale rezonovala aj rôznymi dobovými hnutiami, čím sa stala kľúčovým prvkom ľudovej kultúry tohto (a neskoršieho) obdobia. Ako sa pozornosť a kontroverzia stupňovala, kniha bol preložená do množstva jazykov a prešla sériou nových (nezmenených) vydaní čím sa stala základným vedeckým dokumentom prístupným zvedavej strednej triede. Tak sa stala najkontroverznejšou a najdiskutovanejšou vedeckou knihou, ktorá kedy bola napísaná.
Orchidey, Variácia, Pôvod človeka a Červy
thumb|Klasický obraz Darwina ako starého muža Kým choroba Darwina ďalej kvárila a jeho sláva rástla, pokračoval vo svojom úsilí skúmať a písať o problémoch súvisiacich s jeho teóriou. Uskutočňoval prevažne experimenty na semenných rastlinách a kostiach domácich zvierat, no ochorenie v prímorskom letovisku sa stalo impulzom, aby sa zahĺbil do inovatívneho štúdia orchideí. Kvety týchto rastlín riadia opeľovanie hmyzom, čím zabezpečujú krížové oplodnenie a ich homologické časti slúžia pri rôznych druhoch na rôzne účely. Počas pobytu na lôžku sa v jeho izbe uskutočnilo množstvo experimentov na plazivých rastlinách.
Navštívil ho reverend Ernst Haeckel, ktorý šíril slovo Darvinizmu v Nemecku a priniesol správy, že študenti v Cambridge prijímajú jeho myšlienky. Huxley prostredníctvom svojich lekcií pre pracujúcich rozširoval jeho publikum. Wallace ho síce naďalej podporoval, no stále viac sa obracal sa k spiritualizmu.
Jeho nové dielo Variácia narástlo na dva obrovské zväzky, čo ho nútilo vynechať z neho tému človeka a sexuálneho výberu. Po vydaní bol po nej obrovský dopyt.
Nové fosílne dôkazy potvrdili starovekosť človeka, ale mnohí autori sa nedokázali s evolúciou človeka plne vysporiadať. Darwinovi oponenti tvrdili, že krása vtáctva demonštruje nadprirodzený vplyv. Tieto dve témy boli rozobrané v prácach The Descent of Man and Selection in Relation to Sex (Pôvod človeka a pohlavný výber, 1871) a The Expression of the Emotions in Man and Animals (Prejavy emócií u človeka a pohlavný výber, 1872). Darwin predložil praktické vysvetlenia rozdielov medzi mužmi a ženami a medzi rozličnými rasami a kultúrami. Tiež rozvinul svoje myšlienky o tom, že ľudská myseľ a kultúry sa vyvinuli prirodzeným a sexuálnym výberom, prístup, ktorý stále pretrváva v evolučnej psychológii.
Jeho práca na rastlinách vyústila do série kníh, neskôr sa vrátil k otázke vplyvu červov na vrstvy pôdy.
Smrť
Darwin zomrel v Downe, v grófstve Kent, 19. apríla 1882. I keď predpokladal, že ho pochovajú na cintoríne sv. Márie v Downe, na žiadosť Darwinových kolegov prezident Kráľovskej spoločnosti William Spottiswoode zariadil pre Darwina štátny pohreb. Pochovaný bol vo Westminster Abbey neďaleko hrobu Isaaca Newtona.
Pohľady na náboženstvo
Charles Darwin pochádzal z nonkonformistického pozadia, ale navštevoval anglikánsku školu. Na univerzite študoval anglikánsku teológiu s cieľom stať sa duchovným, predtým ako sa pridal k výprave na lodi Beagle. Neskôr spomínal, že „počas pobytu na palube Beagle… Som bol dosť ortodoxný… Ale postupne som začal vidieť, že Starý zákon… už nebol dôveryhodný viac, ako… viera akéhokoľvek barbara.“
Po návrate rozvinul svoju teóriu prirodzeného výberu pri plnom vedomí, že bola v konflikte s teleologickým argumentom v Natural Theology Williama Paleyho. Darwin zvážil kresťanský zmysel smrteľnosti a dospel k názoru, že náboženský inštinkt sa vyvinul so spoločnosťou. So smrťou svojej dcéry Annie Darwin stratil všetku vieru v milosrdného Boha a kresťanstvo sa mu videlo zbytočné. Pokračoval v podpore miestnej cirkvi a pomáhal s prácou vo farnosti, ale v nedeľu sa išiel prejsť, kým jeho rodina išla do kostola.
V neskoršom živote sa Darwina často pýtali na jeho náboženské názory. Zachádzal až tak ďaleko, že povedal, že „neverí v Bibliu ako božie slovo“. Vždy však nástojil na tom, že bol agnostik a „nikdy nebol ateista“.
Posolstvo
Teória evolúcie Charlesa Darwina založená na prirodzenom výbere zmenila myslenie v nespočetných oblastiach vedy od biológie po antropológiu. Jeho práca stanovila, že „evolúcia“ sa stala: nie nutne, že bola prirodzeným či sexuálnym výberom (toto konkrétne poznanie nebolo plne štandardné až do znovuobjavenia práce Gregora Mendela na začiatku 20. storočia).
Jeho práca bola v čase, keď ju publikoval, extrémne kontroverzná, a mnohí v jeho dobe ju nebrali vážne. Darwinova teória evolúcie bola významnou ranou kreacionizmu a predstavám o inteligentnom dizajne prevládajúcom vo vede 19. storočia. Myšlienka, že neexistuje jasná hranica medzi človekom a zvieraťom navždy urobila z Darwina symbol ikonoklazmu, ktorý odstránil privilegovanú úlohu človeka v strede vesmíru. Pre oponentov bol Darwin „opičím mužom“, často zobrazovaným ako čiastočná opica.
Eugenika a sociálny darvinizmus
Po Darwinovej publikácii Pôvodu jeho bratranec Francis Galton od roku 1865 aplikoval jej koncepty na ľudskú spoločnosť, aby proklamoval „dedičné zlepšenie“ a svoju teóriu do roku 1869 dôkladne zdokonalil. Darwin toto zvážil v The Descent of Man a hoci súhlasil, že Galton preukázal, že „talent“ a „génius“ v človeku sú pravdepodobne dedičné, myslel si, že sociálne zmeny, ktoré Galton navrhoval, boli príliš „utopistické“. Galton a Darwin verili, že dedičnosť by mala byť braná do úvahy prinajlepšom ľuďmi hľadajúcimi potenciálneho partnera. V roku 1883, po Darwinovej smrti, začal Galton nazývať svoju sociálnu filozofiu eugenikou. V 20. storočí začala byť spájaná s povinnou kontrolou reprodukcie zneužitá nacistickým Nemeckom pre ciele genetickej „čistoty“.
V roku 1944 použil americký historik Richard Hofstadter termín „sociálny darvinizmus“ na popísanie myslenia v 19. a 20. storočí, ktoré sa vyvinulo z myšlienok Thomasa Malthusa a Herberta Spencera. Aplikovalo myšlienky evolúcie a „prežitia najlepšieho“ na spoločnosti a národy súperiace o prežitie v nehostinnom svete. Tieto myšlienky boli diskreditované svojim príbuzenstvom s rasizmom, a imperializmom. Hoci je termín anachronický, v Darwinovej dobe bol rozdiel medzi neskoršie nazývaným „sociálnym darvinizmom“ a jednoduchým „darvinizmom“ menej jasný. Darwin však neveril, že jeho vedecká teória podporovala ktorúkoľvek konkrétnu teóriu zriadenia alebo spoločenského poriadku.
Pamiatka
14 druhov piniek, ktoré skúmal na Galapágoch sú zanietene nazývané „Darwin's Finches“ na jeho počesť.
V austrálskom Severnom teritóriu, bolo hlavné mesto (pôvodne Palmerston) premenované na Darwin, aby sa zachovala pamiatka na návštevu tejto osobnosti v roku 1839 a teritórium sa dnes pýši aj Univerzitou Charlesa Darwina a Národným parkom Charlesa Darwina.
Ako humorná oslava teórie evolúcie je udeľovaná výročná cena Darwin Award jednotlivcom, ktorí „pomôžu procesu evolúcie demonštráciou svojej neschopnosti“ fatálne hlúpymi činmi.
Darwinovi bolo udelené zvláštne uznanie, keď sa v roku 2000 objavila jeho podoba na desaťlibrovej bankovke, nahradiac tak Charlesa Dickensa. Jeho obdivuhodná brada pravdepodobne náročná na pestovanie bola opakovane prvkom pri tomto rozhodovaní.
Darwin dosiahol 4. miesto vo verejnom hlasovaní Sto najväčších Britov, sponzorovanom BBC.
Publikované práce
thumb|Charles Darwin
Le Bar-sur-Loup (kantón)
Le Bar-sur-Loup je francúzsky kantón v obvode Grasse v departemente Alpes-Maritimes v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur. Tvorí ho 10 obcí.
Mike Oldfield
Mike Oldfield vlastným menom Michael Gordon Oldfield (* 15. máj 1953, Reading, Anglicko, Spojené kráľovstvo) je anglický multiinštrumentálny hudobník a skladateľ so svojským štýlom, v ktorom zmiešava spolu rock, ethnic a klasickú hudbu.
Jeho rodičmi boli Maureen a Raymond Oldfield. Sestra Sally a brat Terry sú rovnako úspešní hudobníci, ktorí sa objavili aj na viacerých jeho albumoch. Podobne Mike Oldfield vytvoril niekoľko skladieb pre svojich súrodencov.
Biografia
Najslávnejšou skladbou je Tubular Bells, inštrumentálna kompozícia nahraná v roku 1972 a vydaná 25. mája 1973 firmou Virgin Records. Bol to prelomový album, v ktorom Oldfield hral na viac ako dvadsiatich rôznych nástrojoch nahrávaných vo viacerých stopách. Skladba zahŕňa v sebe množstvo rôznych hudobných žánrov. Album sa dostal do Top 10 najlepšie predávajúcich sa albumov vo Veľkej Británii a ostal na výslní 247 týždňov. V Spojených štátoch sa objavil na soundtracku k filmu The Exorcist. Na jeseň 1974 ho nasledoval album Hergest Ridge, ktorý dosiahol na tri týždne prvenstvo v hudobných rebríčkoch.
Podobne ako Tubular Bells, Hergest Ridge pozostáva z dvoch inštrumentálnych skladieb. V roku 1975 nasledoval album Ommadawn v štýle world music a v roku 1978 Incantations s viacerými rôznorodými chorálovými vložkami (Sally Oldfield, Maddy Prior a dievčenský zbor z Queen's College).
Začiatkom osemdesiatych rokov inklinuje Oldfield viac k tzv. strednému prúdu ("mainstream") populárnej hudby. Vytvára kratšie inštrumentálne skladby v albumoch Platinum a QE2. Píše skladby, v ktorých spolu s ním účinkujú rôzni vokalisti. Typický zvuk dávajú skladbám jeho gitarové sóla. Známou je napr. Moonlight Shadow (1983), hit naspievaný speváčkou Maggie Reilly, ktorý sa inšpiruje aj smrťou Johna Lennona.
Oldfield skladá v ďalšom období hudbu k filmu The Killing Fields. Natáča videá k albumu Islands. Vydáva rebelský album Amarok – hodinovú kompozíciu, s neuveriteľne rýchlym striedaním hudobných tém, v ktorej využíva množstvo hudobných nástrojov (medzi inými aj „zubnú kefku“). Napriek tomu, že jeho fanúšikovia označujú tento album za jeho najväčšie dielo, nedostáva sa mu komerčného úspechu. V ďalšom albume Heaven's Open naspieva po prvý raz sám všetky vokály.
V hudobnom nakladateľstve Warner vydáva Tubular Bells II, ktorý premiérovo uvádza naživo na zámku v Edinburgh. The Songs Of Distant Earth (podľa rovnomennej novely Arthur C. Clarke) má už „mäkší“ zvuk („new age“) a v Tubular Bells III (takisto premiéra na živom koncerte v Londýne) sa inšpiruje tanečnou hudobnou scénou z okolia jeho nového domova na ostrove Ibiza.
V roku 2003 komponuje Tubular Bells 2003. Je to remasterovaná verzia pôvodného albumu Tubular Bells na CD a DVD nosičoch. Nové digitálne technológie mu umožnili zdokonaliť niektoré časti pôvodnej skladby. Oslávil tým 30. výročie Tubular Bells a svoje 50. narodeniny.
12. apríla 2004 začal práce na svojom novom virtuálne-realitnom projekte Maestro. Demoverziu hry, ktorá je časťou tejto skladby, je možné získať na jeho oficiálnych stránkach.
Asfeld
Asfeld môže byť:
Trentels
Trentels je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Deklinácia (astronómia)
Deklinácia (δ) je uhlová vzdialenosť hviezdy od svetového rovníka meraná pozdĺž deklinačnej kružnice hviezdy. Udáva sa v stupňoch od 0° do 90° kladne k severnému svetovému pólu, záporne k južnému svetovému pólu. Deklinácia je jedna z rovníkových súradníc hviezdy, podobne ako rektascenzia.
Rollancourt
Rollancourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
John Dewey
John Dewey (* 20. október 1859, Burlington, Vermont, USA – † 1. jún 1952, New York) bol americký filozof, predstaviteľ chicagskej školy pragmatizmu, predstaviteľ reformnej pedagogiky. Opieral sa o behaviorizmus J. B. Watsona. Deweyho považujú za najvplyvnejšieho amerického sociálneho filozofa a pedagóga.
V protiklade k Jamesovi a F. C. S. Schillerovi zakladá ľudské poznanie na skúsenosti spojenej s rozvojom techniky. Tento rozvoj dokazuje neustála premenlivosť všetkého, čo je hmotné a duchovné, všetkého, o čom s konečnou platnosťou rozhoduje ľudská činnosť. Myslenie i poznanie sú pre túto činnosť nástrojom, ktorý umožňuje človeku prekonať množstvo ťažkostí, ktoré pred ním vznikajú.
Deweyho pragmatizmus
Podľa Deweyho sa od ostatných živočíchov neodlišujeme tým, že myslíme, ale tým, že na rozdiel od nich sa dokážeme adaptovať na čoraz zložitejšie a komplexnejšie prostredie, dokážeme rozširovať svoj obzor a svoje presvedčenia zdôvodňovať pred čoraz väčším publikom. To, čo nazývame poznávaním alebo skúmaním, je podľa Deweyho vždy iba vecou ďalšieho prispôsobovania sa.
Morálny a politický pokrok nie je postupné približovanie sa k jedinej správnej Morálke a jedinej správnej politike, ale je to jednoducho pokrok na naše dovtedajšie Ja. Podobne ako Hegel považoval dejiny sveta za proces smerujúci k čoraz rozvinutejším a komplexnejším stavom, aj Dewey pokladal individuálny duchovný pokrok ľudskej bytosti i politický a sociálny pokrok civilizácie za prekonávanie minulosti. Spôsob, akým túto minulosť prekonávame, nám pritom umožňuje obzrieť sa späť a zistiť, kde sme urobili chyby.
Dewey bol presvedčený, že o budúcnosti nemôžeme nič vedieť, že dejiny nemajú nijaký prirodzený cieľ. Dewey chápal kultúrne dejiny od neandertálcov až po súčasnosť podobne, ako biológovia chápu biologickú evolúciu od améby až po opicu. Ani v jednom prípade nejde o niečo osudové, nevyhnutné, jednoducho to tak bolo, ale keď už to bolo, využime to vo svoj prospech. Človek sa na tejto planéte objavil náhodou. Takou istou náhodou, a nie osudom bolo aj to, že na planéte sa objavila demokratická spoločnosť. Podobný názor má aj na vznik kresťanstva, kde bol presvedčený, že kresťanstvo nevďačí za svoj vznik zjaveniu, ale takrečeno šťastnej náhode. Nemuselo k tomu dôjsť, ale keď už k tomu došlo, západná civilizácia ju využila vo svoj prospech.
Podľa Deweyho, podobne ako podľa Heideggera boli dejiny metafyziky dejinami úsilia nájsť niečo vznešené a mocné, – nech už to bol Boh, Skutočnosť či Rozum – čo by stálo na našej strane. Kant napríklad tvrdil, že práve rozum je na našej strane, Marx tvrdil, že sú to dejiny, cirkvi hlásajú, že je to Boh. Dewey, poučený Darwinom, tvrdí, že sme tu celkom sami. Na otázku, odkiaľ sa berie ten osvietenský sen o demokratickej spoločnosti, odpovedal: Je to jednoducho sen, výplod ľudskej fantázie.
Názory na jazyk
Jediná špecificky ľudská vec je jazyk. No dejiny jazyka sú neprerušovaným príbehom postupne narastajúcej zložitosti. Je to príbeh o tom, ako sme sa od neandertálskeho chrochtania a štuchania lakťami dostali k nemeckým filozofickým traktátom, a nie je o nič menej súvislý ako príbeh o tom, ako sme sa dostali od améb k antropoidom. Obidva príbehy sú súčasťou jedného rozsiahlejšieho príbehu. Biologickú evolúciu plynulo nahrádza evolúcia kultúrna. Z evolučného hľadiska sa chrochtanie líši od traktátov iba mierou zložitosti. No rozdiel medzi zvieratami používajúcimi jazyk a nemými zvieratami, ako aj rozdiel medzi kultúrami, v ktorých existuje, je ako vždy dôležitý a evidentný, hoci tu v obidvoch prípadoch ide o rozdiel v miere. Podľa Deweyho sa filozofi ostro odlišujúci rozum od skúsenosti či morálku od rozumnosti pokúšajú urobiť z dôležitého rozdielu v miere rozdiel metafyzický. Preto si vymysleli problémy, ktoré sú neriešiteľné, a pritom vykonštruované.
Morálka a zákon
Podľa Deweyho rozlíšenie medzi rozumnosťou a morálkou, rovnako ako rozlíšenie medzi zvykom a zákonom, je rozlíšením miery – miery potreby vedomého uváženia a explicitného formulovania príkazov-, nie druhovým rozlíšením. Užitočné sa od správneho neodlišuje druhovo. Správne je iba abstraktné meno pre množstvo pôsobiacich konkrétnych požiadaviek, ktoré na nás kladú ostatní a ktoré, ak chceme žiť, musíme, do istej miery zohľadňovať.
Analógia medzi jazykom a morálkou
Vznikla ako reakcia na kantovskú kritiku jeho chápania morálky. Hovorí sa, že morálka predpokladá podriadenie faktu ideálnej predstave, kým z tohto (Deweyho) hľadiska je morálka vo vzťahu k holému faktu sekundárna, čím ju vlastne zbavujeme dôstojnosti a právoplatnosti...Táto kritika sa zakladá na nesprávnom oddeľovaní. V skutočnosti tvrdí, že ideálne kritériá buď predchádzajú zvyky a dávajú im morálnu kvalitu, alebo prichádzajú až po zvykoch a vyvíjajú sa z nich, sú teda čisto náhodnými vedľajšími produktmi. Podstata Deweyho analógie medzi jazykom a morálkou spočíva v tom, že neexistoval rozhodujúci okamih, v ktorom jazyk prestal byť sledom reakcií na podnety poskytované správaním ostatných a začal byť nástrojom na vyjadrovanie presvedčení. Podobne neexistoval bod, v ktorom praktický rozum prestal byť rozumný a začal byť špecificky morálny, v ktorom prestal byť čisto užitočný a začal byť autoritatívny.
Literatúra
Rorty, R.:Filozofické orchidey. Bratislava: Kalligram 2006. 264 str. ISBN 80-7149-830-0.
Potápačská vlajka
right|thumb|150px|Vlajka A [[Medzinárodná námorná vlajková abeceda|Medzinárodnej námornej vlajkovej abecedy.]] Potápačská vlajka je výstražná a ochranná vlajka, ktorou sa označuje miesto ponoru na ochranu potápačov pred plavidlami, ako sú lode, člny, windsurfingy, vodné skútre a pod.
História
náhľad|300px|Potápač pripravte sa ponoriť do prednej ak alfa vlajky. Od začiatku 50. rokov 20. storočia sa začala na označovanie miesta ponoru používať vlajka odvodená od vlaky Bravo (písmeno B Medzinárodnej námornej vlajkovej abecedy), ktorá označuje varovný signál. Denzel James Dockery upravil vlajku Bravo pridaním horizontálneho bieleho pruhu s výškou jednej tretiny výšky vlajy, výsledkom však bola vlajka zameniteľná s vlajkou Rakúska. Nebolo možné použiť ani zvislý biely pruh, pretože by vznikla vlajka Seven Vojenského námorníctva Spojených štátov. Kompromisom bolo diagonálne umiestnenie bieleho pruhu, ktoré sa používa dodnes a bolo kodifikované vo viacerých štátoch.
Legislatíva
Použitie vlajky je záväzné podľa legislatívy USA alebo Kanady. Nie je súčasťou medzinárodných dohovorov, ale používa sa na celom svete na označenie miesta ponoru, alebo všeobecne na označenie potápania a potápačov.
Dohovor o medzinárodných nariadeniach pre zabránenie kolízií na mori (COLREG) predpisuje, aby bola na plavidle sprevádzajúcom potápačov vyvesená vlajka A s významom „''Pozor, potápač vo vode. Vyhnite sa plavidlu a plávajte pomaly.''“ Plavidlá sprevádzajúce potápačov  musia vyvesiť pevnú repliku tejto vlajky s výškou minimálne 1 m.  Táto vlajka neoznačuje miesto ponoru ani potápačov, ale plavidlo, ktoré má v dôsledku svojej činnosti obmedzenú manévrovateľnosť. Z toho vyplýva, že to nie je potápačská vlajka ale navigačný signál.
Mary Pierceová
Mary Pierceová (* 15. január 1975, Montreal, Quebec, Kanada) je bývalá francúzska profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 18 turnajov WTA v dvojhre a 10 turnajov vo štvorhre.
Králova zahrada
Ochrana
Predmetom ochrany je súbor zamokrených lesných ekosystémov s hojným výskytom bledule jarnej. Prevažuje mokraďová jelšina s prirodzeným výskytom smreku. Táto prírodná rezervácia patrí medzi plošne najrozsiahlejšie lokality bledule jarnej na Svitavsku.
Geológia
Niva potoka pod kvestou Kozlovského hřbetu. Podkladom sú vrchnokriedové (necelých 90 miliónov rokov staré) sedimenty (jemnozrnného pieskovca a slieňovcov, spongilitov). Nivu pokrývajú holocénne riečne naplaveniny s hydromorfnými pôdami.
Flóra
Hlavným predmetom ochrany je bleduľa jarná (Leucojum vernum) v jelšine, ktorú radíme do spoločenstiev Picea-Alnetum a Pruno-Fraxinetum. Rastú tu tiež prvosienka vyššia (Primula elatior), lykovec jedovatý (Daphne mezereum), kopytník európsky (Asarum europaeum), slezinovka striedavolistá (Chrysosplenium alternifolium), jesienka obyčajná (Colchicum autumnale), pečeňovník trojlaločný (Hepatica nobilis) a i. Smrek obyčajný (Picea abies) tu vďaka podmáčaniu stanovišťa prirodzene zostupuje do nezvyčajne malej nadmorskej výšky.
Fauna
V jelšine sa vyskytuje rosnička zelená (Hyla arborea) a ropucha bradavičnatá (Bufo bufo), veľmi vzácne je pozorovanie skokana krátkonohého (Rana lessonae). Hniezdi tu napr. oriešok hnedý (Troglodytes troglodytes), stehlík čížavý (Carduelis Spinus), hýľ obyčajný (Pyrrhula Pyrrhula), králik ohnivohlavý (Regulus ignicapillus), drozd čvíkota (Turdus pilaris), sova obyčajná (Strix aluco) a i. Zriedkavo vyhniezdil ďateľ malý (Dendrocopus minor).
Lesníctvo
Do zvyšku smrekovej a jaseňovej jelšiny pri okrajoch zasahujú kyslé, miestami značne zamokrené smrekové jedľobučiny nižšieho stupňa. Porasty celého územia sa blížia prirodzenému stavu.
Kôstkovité
Kôstkovité (lat. Sphaeriidae) je čeľaď lastúrnikov z radu Heterodonta. Majú menšie okrúhle až vajcovité lastúry a sú to živorodé hermafrodity. Vývin je priamy. Vo väčších riekach žije kôstka riečna (Sphaerium rivicola), veľká asi 2 cm. V riekach a potokoch žije asi 10 drobných druhov z rodu hrachovka (Pisidium).
Horáreň Huty
História
Budova bola postavená pravdepodobne v 17. – 18. storočí. Slúžila ako sklársky dom a patrila panstvu Likava. Skláreň v obci fungovala už roku 1629, podľa zmluvy majiteľa hradu Likava Gabriela Illezházyho so skelmajstrom Bartolomejom vo veci dodávky tovaru (originál by sa mal nachádzať v múzeu Dr. Brančíka v Trenčíne). Dnes slúži ako horáreň. V dolinke oddeľujúcej sa od hlavnej doliny sa nachádzajú pozostatky dolovania železa.
Quincy-sous-le-Mont
Quincy-sous-le-Mont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Quincy-sous-le-Mont má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Quincy-sous-le-Mont má 67 obyvateľov (2009).
Mirovice
Mirovice sú mesto v Česku v okrese Písek v Juhočeskom kraji.
1. januára 2012 tu žilo 1 565 obyvateľov, z toho 763 mužov a 802 žien, pričom priemerný vek v meste bol 42,0 roka (muži 40,3 roka, ženy 43,6 roka).
Šeltia
História
Pôvodným domovom šeltie sú Shetlandské ostrovy, kde bola po storočia využívaná k paseniu a stráženiu stád oviec. Je zrejmá blízka príbuznosť s kóliou, je považovaná za jej zakrpatenú formu, i keď v nej zrejme koluje krv aj pôvodných keltských ovčiakov. Drsné podnebie ostrova ovplyvnilo jej malý vzrast, rovnako ako i iných, tu žijúcich zvierat. V 20. storočí sa toto plemeno dostalo do Škótska, a jeho chov bol stabilizovaný. V Spojenom kráľovstve a Severnej Amerike je šeltia veľmi obľúbená, najviacej popularity sa jej však dostalo v Japonsku. Ako pracovný pes sa dnes využíva len výnimočne, je však nielen obľúbeným domácim psom a spoločníkom, ale taktiež výborným strážcom.
Vzhľad
Šeltia sa na prvý pohľad podobá na dlhosrstú kóliu. Elegantná hlava sa od uší k nosu zužuje, ňufák je dlhý a mierne zaoblený. Oči sú mierne zošikmené, majú mandľový tvar a tmavohnedú farbu. U jedincov so sfarbením blue merle môžu byť oči modré. Uši sú malé, v pokoji ležia položené dozadu, pri vzrušení sú vzpriamené so sklopenou špičkou. Telo s hlbokým hrudníkom a rovným chrbtom je primerane dlhé. Dobre osrstený chvost je dlhý, v pokoji je zvesený, pri pohybe je nesený mierne hore.
Srsť je zložená zo dvoch vrstiev, krátkej, hustej a mäkkej podsady a dlhej, rovnej a tvrdej krycej srsti. Sfarbenie srsti môže byť pieskové, v odtieňoch od svetlej až po mahagónovú, trikolornej, kedy prevládajúca farba je čierna s trieslovými znakmi a troškou bielej farby, čiernobielej a blue merle, kedy sú na modrom podklade čierne znaky. Srsť šeltie je nutné najmenej dvakrát týždenne dôkladne prečesávať a vykartáčovať, v období pĺznutia by sa srsť mala česať denne. Za ušami sa zvyknú tvoriť chumáčiky. V oblasti labiek je nutné srsť zastrihovať.
Povaha
Svojmu pánovi je veľmi oddaná, je priateľská aj k celej jeho rodine a deťom. K cudzím ľuďom je však nedôverčivá a uzavretá. S ostatnými psami a domácimi zvieratami vychádza väčšinou dobre a nevyvoláva konflikty. Pokiaľ s deťmi vyrastá, je im najbližším kamarátom. Vo vzťahu k nim je veľmi trpezlivá, tolerantná a opatrná. Pokiaľ však nie je šeltia na deti zvyknutá, vyhýba sa im.
Výchova
Šeltia je inteligentný a bystrý pes, rada sa učí a je aktívna, jej výchova teda nebýva príliš náročná a obtiažna. Ako u všetkých psov, je nutná výchova k poslušnosti, u šeltie je pre jej radosť z pohybu a zamestnania veľmi vhodný výcvik obratnosti. Pretože je šeltia veľmi živý a temperamentný pes, niekedy sa môže na výcvik menej koncentrovať, preto je potrebný citlivý a trpezlivý prístup. Učí sa ale veľmi ľahko. Vyžaduje dostatok pohybu, rada behá a po svojich predkoch zdedila i veľkú radosť z práce, preto je dobré ju zamestnávať. Toto plemeno je veľmi hravé a aktívne do vysokého veku, šeltie majú rady všetky typy aktivity, od dlhých prechádzok v lese po aktívne športy a beh, rady skáču a aportujú. Vhodné sú najmä rôzne kynologické športy ako napríklad agility, poslušnosť, dogdancing, dogtracking či flyball, a používajú sa aj pri záchranárstve, canisterapii a pasení.
Šeltia je má družnú povahu a je veľmi spoločenská. Ťažko znáša odlúčenie a preto je lepšie chovať ju v byte, kde sa skoro stáva verným členom rodiny. Vďaka svojej odvážnej a pozornej povahe a pre svoju nedôverčivosť k cudzím ľuďom sa hodí na stráženie.
Pracovné využitie
Pôvodne ovčiarsky pes určený na pasenie oviec je dnes chovaný skôr ako rodinný priateľ a spoločník.
Zdravie
Toto plemeno, ako rada iných, trpí dedičnými problémami. U šeltie je zvýšené riziko zlomenia kostí končatín, zažívacích problémov a očných vád.
Guy Lafleur
Guy Damien Lafleur (* 20. september 1951, Thurso, Quebec, Kanada† 22. apríl 2022, Montreal) bol kanadský hokejista. V roku 1971 bol jednotkou draftu, hral v NHL za Montreal Canadiens, Quebec Nordiques a New York Rangers.
Lafleur odohral v NHL spolu 17 sezón a 5-krát vyhral Stanley Cup.
Atómová fyzika
Atómová fyzika je odvetvie fyziky, ktoré skúma štruktúru a vlastnosti atómov, špeciálne ich elektrónového obalu.
Varès
Varès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vladimir Georgijevič Sorokin
Vladimir Georgijevič Sorokin, (* 7. august 1955) je ruský spisovateľ, dramatik a scenárista, predstaviteľ súčasnej postmoderny. Patrí k najpopulárnejším predstaviteľom modernej ruskej literatúry.
Jeho prvý debut bol v roku 1972 keď publikoval v známom priemyselnom časopise. V roku 1977 ukončil štúdium s titulom inžinier v oblasti naftového priemyslu. Po skončení školy sa začal venovať maľovaniu a súčasnému umeniu. Ilustroval viac ako 50 kníh. Literárne známym sa stal v polovici 80. rokov 20. storočia. Vo svojich románoch sa zaoberá súčasnou ruskou spoločnosťou a drsným zobrazovaním jej problémov.
V októbri 2009 bol hosťom Žilinského literárneho festivalu.
Kritika
Pre svoju politickú kritiku Vladimira Putina býva terčom protestov mládežníckych hnutí Naši a Iduščije vmeste (Putinova mládež). Zorganizovali aj verejné ničenie jeho kníh. Býva kritizovaný aj za pornografické scény a nadávanie vo svojich knihách.
Škola pre mimoriadne nadané deti a gymnázium
Škola pre mimoriadne nadané deti a Gymnázium (ŠpMNDaG) je štátna škola v Bratislave. Nachádza sa na Teplickej ulici (prvý stupeň) a Skalickej ceste (osemročné gymnázium). Jej riaditeľkou je PhDr. Jolana Laznibatová, Csc. Bola to prvá a dlho aj jediná škola na Slovensku, ktorá sa špecializovala na vzdelávanie nadaných detí. Škola je založená na programe Aprogen (Alternatívny program edukácie nadaných). Založený je na téze, že ponuka kvalitného vzdelávacieho programu pre nadané deti musí byť pripravená tak, aby nikomu nebola odopretá možnosť rozvoja potenciálu na najvyššiu možnú mieru. V rokoch 2011- 2015 sa umiestnila v popredných priečkach rebríčka INEKO ako Škola s excelentnými výsledkami žiakov.
V školskom roku 2007/2008 27 slovenských škôl uplatňovalo prvky projektu APROGEN. Od roku 2007 vzniklo na Slovensku viacero škôl pre (intelektovo) nadané deti.
História
ŠpMNDaG vznikla na základe pokusného overovania Projektu alternatívnej starostlivosti o nadané deti, ktorý autorsky vypracovala PhDr. Jolana Laznibatová, CSc, ako psychologička a vedecko-výskumná pracovníčka na rezortnom pracovisku MŠ – SR, Výskumnom ústave detskej psychológie a patopsychológie v Bratislave.
O škole
Od počiatku existencie sa škola viackrát sťahovala, keď miesto pôsobenia menila počas prvých 11 rokov 5 krát:
Od 1.9.1999 – bolo zriadené a aj otvorené 8-ročné gymnázium.
Prvý stupeň
Nachádza sa na Teplickej ulici 7 v Bratislave s elokovaným pracoviskom na Skalickej ceste 1. Sú v nej 4 ročníky, teda spolu šestnásť tried. V budove sa nachádza atómový kryt, 3 poschodia, prízemie a suterén. Na prvom stupni sa vyučuje cudzí jazyk angličtina. Taktiež v nej je hlavná kancelária riaditeľky a tajomníka.
Druhý stupeň
Nachádza sa v 8-ročnom gymnáziu na Skalickej ceste 1 v Bratislave. Je v nej 9 ročníkov: piaty, prima, sekunda, tercia, kvarta, kvinta, sexta, septima a oktáva. Aj tu má riaditeľ kanceláriu.
Špecifiká
Škola si žiakov vyberá. Prijíma ich na základe psychologickej diagnostiky (testy intelektových schopností realizované psychológmi v centrách pedagogicko-psychologického poradenstva a prevencie) a výsledkov prijímacích pohovoroch (tzv. pedagogická diagnostika).
Od 1. triedy sa deti učia anglický jazyk, informatiku a predmet Obohatenie. V 1. až 4. ročníku deti nie sú známkované a dôraz je kladený na ich (seba)hodnotenie.
Deti majú možnosť pokračovať takým tempom učenia, aké zodpovedá ich nadaniu a dispozíciám. Nadväzuje sa na ich aktuálnu vývinovú úroveň a schopnosti, pričom dôraz vyučovania je prispôsobený a relatívne vysoko individualizovaný (zameraný na učenie sa). Celý proces je realizovaný prostredníctvom systematického riešenia problémových tvorivých úloh, abstraktného myslenia, riešenia úloh vlastným úsilím a samostatným štúdiom – samostatným objavovaním, experimentovaním, schopnosťou zbierania i spracúvania informácií.
Medzi výrazne odlišné črty školy patria:
Úspešní absolventi
Škola disponuje množstvom študentov, úspešných v národných aj celosvetových súťažiach, ale aj absolventov, prijatých na prestížne univerzity, absolventov s mnohými úspešnými vedeckými prácami a dôležitými výskumami. Viacerí z nich do školy prichádzajú prednášať, čo je motivujúce a obohacujúce aj pre ďalších študentov. Napríklad: Okrem iného má škola zoznam absolventov prijatých na štúdium v zahraničí (aktualizovaný naposledy v roku 2016).
Dennis Gabor
Dennis Gabor (* 5. jún 1900, Budapešť, Maďarsko† 9. február 1979, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol maďarsko-britský fyzik.
V roku 1948 objavil princíp holografie, za čo v roku 1971 získal Nobelovu cenu.
Asfeld (kantón)
Asfeld je francúzsky kantón v obvode Rethel v departemente Ardennes v regióne Champagne-Ardenne. Skladá sa z 18 obcí.
Quincy-Basse
Quincy-Basse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Quincy-Basse má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Quincy-Basse má 55 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ondrej Richard Halaga
Prof. PhDr. Ondrej Richard Halaga, DrSc. h. c. (* 4. marec 1918, Veľký Šariš – † 13. február 2011, Košice) bol slovenský historik a vedec. Zaoberal sa stredovekými a ranonovovekými dejinami Východného Slovenska, predovšetkým Košíc, v celoeurópskom kontexte. Výsledkom jeho činnosti je vyše 500 vedeckých prác a štúdií publikovaných doma i v Poľsku, Nemecku, Rakúsku, Maďarsku a Taliansku.
Bol členom Poľskej akadémie vied a umení. V roku 2008 mu bolo v rámci súťaže Vedec roka SR udelené uznanie za celoživotné dielo.
Mladosť a štúdiá
Ondrej R. Halaga bol synom chudobného šarišského pastiera. Napriek skromným rodinným pomerom získal súkromné vzdelanie v Banskej Bystrici a gymnaziálne vzdelanie v Prešove. V rokoch 1940 – 1945 študoval filozofiu a históriu na Slovenskej univerzite v Bratislave (dnes Filozofická fakulta Univerzity Komenského v Bratislave). Po skončení druhej svetovej vojny sa vrátil na východné Slovensko. Najprv v Prešove organizoval občianske demokratické hnutie a neskôr začal pôsobiť v Košiciach.
Boj za univerzitu v Košiciach
V Košiciach sa stal redaktorom denníka Demokrat a obnovil spolok Východoslovenský akademik, ktorého rovnomenný časopis aj redigoval. Ľudia združení okolo Halagu v spolku aktívne lobovali za obnovu vysokoškolskej tradície v Košiciach. Vtedajší povereník vnútra Gustáv Husák však spolok rozpustil, preto Halaga vytvoril ďalší spolok Svojina, ktorý sa stal centrom východoslovenskej kultúrnej elity do jeho zrušenia v roku 1951. V roku 1959 sa v Košiciach podarilo založiť Univerzitu Pavla Jozefa Šafárika. Medzičasom sa Halaga stal riaditeľom Archívu mesta Košice a v roku 1961 vedúcim pracovníkom SAV v Bratislave.
Zákaz činnosti
Po okupácii Česko-Slovenska v roku 1968 mala akákoľvek redakcia zákaz vydávania Halagových prác. Tie mohli byť nanajvýš citované, ale bez uvedenia autorovho mena. Hlavným dôvodom jeho vyradenia bol fakt, že Halaga bránil pred osudom Podkarpatskej Rusi východné Slovensko. Vedcovi bolo znemožnené stať sa docentom. Od roku 1974 pôsobil v Spoločenskovednom ústave SAV, v roku 1981 ho však prepustili. V roku 1985 bol dokonca prepadnutý vo vlastnej pracovni. V období pred rokom 1989 tak pracoval a publikoval v zahraničí, predovšetkým v Nemecku a Francúzsku.
Rehabilitácia
Po nežnej revolúcii bolo mnoho Halagových prác vydaných na Slovensku. V roku 2001 mu bol udelený titul Dr.Sc.h.c. (Doctor honoris causa), ktorý sa dovtedy udeľoval iba cudzincom.
Mužská dvojhra na Chennai Open 2009
Mužská dvojhra na Chennai Open 2009 sa hrala ako súčasť Chennai Open 2009 od 5. januára do 11. januára. Titul získal chorvátsky tenista Marin Čilić], ktorý vo finále zdolal prekvapenie turnaja, domáceho tenistu Devvarmana hrajúceho s divokou kartou. Pre Čilića to bolo druhé turnajové víťazstvo na okruhu ATP.
Fyzika atómového obalu
Fyzika atómového obalu je časť mikrofyziky, ktorá skúma štruktúru atómového obalu a procesy, ktoré v obale prebiehajú pri interakcii s inými atómami, elementárnymi časticami alebo elektromagnetickým poľom.
Age of Mythology: The Titans
Age of Mythology: The Titans je strategická počítačová hra.
Má v sebe skryté všetky prvky starej mytológie. Úlohou hráča je poraziť zlého titana Kronosa a nastoliť naspäť vládu božstva.
Tak ako v predchadzajúcej hre, je The Titans obohatená hrdinami a rôznymi božstvami.
Národy
Je možné si vybrať spomedzi štyroch národov:
Befunge
Befunge je ezoterický dvojrozmerný programovací jazyk. Odlišuje sa od ostatných hlavne tým, že príkazy nenasledujú za sebou, ale sú usporiadané v dvojrozmernej mriežke. Jednu inštrukciu predstavuje jeden znak v mriežke. Program sa vykonáva tak, že ukazovateľ (program counter) sa hýbe po mriežke a vykonáva aktuálne inštrukcie.
História
Jazyk vymyslel Chris Pressey v roku 1993 ako pokus o konštrukciu jazyka, ktorý sa nedá skompilovať. Napriek tomu, niekoľko kompilátorov už bolo napísaných. K pôvodnému "Befunge-93" existujú špecifikácie ako napríklad Funge-98, ktoré podporuje ľubovoľne veľa rozmerov (namiesto pôvodných dvoch), takisto aj multithreading. Špecifikácia Befunge-93 povoľuje mať inštrukcie len v mriežke 80 riadkov a 25 stĺpcov. Program, ktorý pretečie cez okraj, pokračuje na druhej strane. Práve preto je program v Befunge topologicky ekvivalentný torusu. Befunge nemá žiadnu normálnu pamäť ako iné jazyky, pracovať môže len so zásobníkom. Ani inštrukcia na zápis a čítanie v mriežke stále nestačí na to, aby Befunge-93 bolo turingovsky úplné. Túto vlastnosť získava až Funge-98 odstránením ohraničenia.
Ukážkový kód v Befunge-93
Technika usmerňovania ukazovateľa šípkami demonštruje generátor náhodných čísel. Inštrukcia  posiela ukazovateľ náhodným zo štryoch základných smerov. Keď príde na číslo, dá ho na zásobník. Potom príde na inštrukciu  a vypíše vrch zásobníka. Keďže tu nie je inštrukcia  na ukončenie programu, bude produkovať nekonečnú postupnosť čísel od 1 do 9.
vv <      < 2    ^  v<  v1<?>3v4 ^  ^ >  >?>  ?>5^     v   v  v9<?>7v6 v v<     8 . >  >   ^ ^<
Mišovice
Mišovice je obec v Česku v okrese Písek v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 205 obyvateľov, z toho 102 mužov a 103 žien, pričom priemerný vek v obci bol 45,4 roka (muži 43,4 roka, ženy 47,5 roka).
Štiavnický potok
Štiavnický potok je potok v Turci, na území okresu Martin. Je to pravostranný prítok Kantorského potoka, má dĺžku a je tokom VII. rádu.