cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kométa
Jadro
Keďže sa pri pozorovaniach komy zistilo, že len malá časť jadra je odplyňovaná, podľa nových predstáv je povrch kometárneho jadra tvorený kamennou sutinou, ktorá je zložená z úlomkov príliš ťažkých na prekonanie gravitačnej príťažlivosti jadra. Sonda Giotto objavila tiež maličké čiastočky, ktoré sú bohaté na prvky uhlík (C), vodík (H), kyslík (O) a dusík (N), a sú preto nazývané tiež ako CHON čiastočky. Tieto čiastočky by mohli pochádzať z tenkej vrstvy sadzí, ktorá pokrýva jadro a to by tiež vysvetľovalo kometárne albedo. Bližšie informácie by mala priniesť misia sondy Rosetta.
Koma
Hlavný článok: Koma
V momente, keď sa kométa priblíži k Slnku a vo vzdialenosti približne 5 AU (prekročí dráhu Jupitera), vytvorí sa koma, ktorá má v blízkosti jadra radiačné vlastnosti. Je vytváraná sublimáciou ľahko vyprchávajúcich látok na strane privrátenej k Slnku a vychádza z ľadom obalených prachových čiastočiek.
Pozorovania sondou Giotto zistili, že vyparovanie sa dotýka približne 10 až 15 % povrchu kométy a že vyprchávajúca hmota uniká z krehkých miest čiernej kôry. Z týchto miest unikajúce molekuly tvoria vnútornú komu. Tá sa pri ďalšom zahrievaní vďaka ionizácii a disociácii zväčšuje a nakoniec sa koma stane uvoľňovanými iónmi a radikálmi viditeľnou. Toto sa deje v obklopení ultrafialového žiarenia atomárneho vodíku, a táto koma je známa tiež ako UV koma a bola pozorovaná pri kométe Hale-Bopp v roku 1997, kde dosiahla priemer 150 miliónov kilometrov. Pretože ozónová vrstva atmosféry je neprechodná pre UV žiarenie, môže byť UV koma pozorovaná iba cez satelity.
Chvost
Približne pri prekročení obežnej dráhy Marsu začnú čiastočky komy pôsobením radiačného tlaku a slnečného vetra formovať kometárny chvost, presnejšie dva chvosty: thumb|Kométy majú značne eliptické obežné dráhy. Všimnite si dva samostatné chvosty. Úbytok kometárneho materiálu je pre „nové“ kométy, ktoré sa k Slnku priblížia prvýkrát, približne 10 až 50 ton za sekundu, pri opakovaných preletoch sa úbytok hmoty zmenší na menej než 0,1 t/s. Tieto malé množstvá od maximálne 0,03 do 0,2 percent kometárnej hmoty na jeden prechod okolo Slnka znamenajú, že chvost je veľmi riedky. Ohromná jasnosť chvostov sa vysvetľuje práve v prípade prachového chvostu veľkým povrchom mikroskopických prachových čiastočiek a v prípade plynného chvostu príspevkom dokonca každého atómu a molekuly k svetelnosti. Toto priamo vedie k porovnávaniu veľkostí kometárnych jadier so zväčšovaním svetelností a zaraďovaním do rôznych stupníc.
V roku 1996 bolo objavené, že kométy vyžarujú röntgenové žiarenie. Toto röntgenové žiarenie prekvapilo vedcov, pretože sa nepredpokladalo, že ho kométy vyžarujú. Röntgenové lúče sú pravdepodobne generované interakciou medzi kométami a slnečným vetrom: keď vysoko nabité ióny prelietajú cez atmosféru kométy, narážajú na kometárne atómy a molekuly. V týchto zrážkach ióny zachytia jeden alebo viac elektrónov, čo vedie k emisii röntgenového žiarenia a vysoko ultrafialových fotónov.
Aktívna vs. spiaca kométa
Aktívna kométa má povrch, ktorý uvoľňuje materiál (prchá). Spiaca kométa má neaktívny povrch (neprchá) a to v ktorejkoľvek vzdialenosti od hviezdy.
Obehové vlastnosti
thumb|right|Obežné dráhy [[Kométa Kohoutek|kométy Kohoutek a Zeme, znázorňujúce veľkú excentricitu obežnej dráhy a rýchlejší pohyb v blízkosti Slnka ]] Kométy sú klasifikované podľa ich obežných dôb (periód). Krátkoperiodické kométy majú obežné doby dlhé menej ako 200 rokov, kým dlhoperiodické kométy majú dlhšie obežné doby, pričom ale stále zostávajú gravitačne viazané k Slnku. Jednonávratové kométy majú parabolické a hyperbolické obežné dráhy, ktoré ich vynesú navždy mimo slnečnú sústavu po jednom prechode popri Slnku. Opačným extrémom je krátkoperiodická kométa Encke, ktorá má obežnú dráhu, ktorá jej nedovolí vzdialiť sa od Slnka ďalej ako planéta Jupiter. Za miesto vzniku krátkoperiodických komét sa považuje Kuiperov pás, zatiaľ čo zdrojom dlhoperiodických je zrejme Oortov oblak. Na vysvetlenie toho, prečo sú kométy „vyrušené“ do veľmi eliptických dráh, sa navrhlo veľa modelov. Patria medzi ne priblíženie sa k iným hviezdam pri tom, ako sa Slnko pohybuje po svojej obežnej dráhe Galaxiou; pôsobenie Nemesis – hypotetického sprievodca Slnka; alebo pôsobenie neznámej Planéty X.
Pre svoju malú hmotnosť a eliptické obežné dráhy, ktoré ich privádzajú do blízkosti veľkých planét, sú obežné dráhy komét často rušené (perturbované). Pri krátkoperiodických kométach badať veľkú tendenciu k zhode ich afélia s polomerom obežnej dráhy obrích planét, pričom Jupiterova skupina komét je zo všetkých najväčšia. Je zrejmé, že obežné dráhy komét prichádzajúcich z Oortovho oblaku často ovplyvňuje gravitácia obrích planét v dôsledku blízkych preletov okolo týchto planét. Jupiter je najväčším zdrojov takýchto perturbácií, pretože je zďaleka planétou s najväčšou hmotnosťou v slnečnej sústave.
Pre gravitačné interakcie sa stratilo množstvo periodických komét objavených v minulých desaťročiach alebo v minulých storočiach, pretože ich obežné dráhy nikdy neboli dostatočne známe na to, aby sme vedeli, kde a kedy hľadať ich budúce priblíženie. Vďaka tomu sa niekedy stáva, že je novoobjavená kométa po vypočítaní jej dráhy v skutočnosti starou „stratenou“ kométou. Príkladom je kométa 11P/Tempel-Swift-LINEAR, ktorá bola objavená v roku 1869, ale po roku 1908 sa stala v dôsledku perturbácií Jupitera nepozorovateľnou, a náhodou bola znovu objavená až pozorovaniami v programe LINEAR v roku 2001.
Vypočítavanie obežných dráh
Pri novoobjavených kométach sú známe iba krátke pozorované úseky obežných dráh, preto sa najprv počítajú možné parabolické kurzy. So zväčšujúcou sa dobou pozorovania je možné rozhodnúť, či je dráha v skutočnosti eliptická, či prípadne hyperbolická. Z približne 660 skúmaných komét je známe nasledovné rozdelenie obežných dráh komét: 43% parabol, 25% dlhoperiodických elíps, 17% krátkoperiodických elíps a 15% hyperbol. Veľké pomerné množstvo parabol je však pravdepodobne skreslené príliš krátkou pozorovacou dobou. Pri napozorovanom období okolo 240 – 500 dní, iba 3% komét má parabolické dráhy. Teda elipsy pravdepodobne dosť jednoznačne prevládajú.
Názvy komét
Pomenovania pre kométy sa menili v ostatných dvoch storočiach podľa viacerých rôznych konvencií. Teda predtým než sa ustálilo systematické pomenovanie, kométy boli pomenované rôznymi spôsobmi. Halleyho kométa nesie názov po Edmundovi Halley, ktorý prvý vypočítal jej obežnú dráhu. Podobne aj druhá známa periodická kométa bola pomenovaná po astronómovi, ktorý vypočítal jej obežnú dráhu a nie po objaviteľovi kométy. Väčšina jasných komét boli označované ako 'Veľká kométa z roku…', v ktorom sa zjavila.
Na začiatku 20. storočia bolo bežne používanou konvenciou pomenovanie komét podľa ich objaviteľov a takto zostalo aj do dnešných čias. Kométa je pomenovaná podľa prvých troch jej nezávislých objaviteľov. V posledných rokoch bolo mnoho komét objavených prístrojmi ovládanými veľkými tímami astronómov a v takom prípade môžu byť kométy pomenované podľa prístroja (napríklad kométa IRAS-Araki-Alcock bola nezávisle objavená satelitom IRAS a amatérskymi astronómami Genichim Arakim a Georgeom Alcockom).
Do roku 1994 systematické pomenovanie komét znamenalo najprv nazvanie kométy provizórnym označením roku jej objavenia nasledovaným malým písmenom vyjadrujúcim jej poradie objavu v danom roku (napr. Kométa Bennet 1969 i bola deviatou objavenou kométou v roku 1969). Keď sa vypočítala obežná dráha, kométa dostala stále označenie roku svojho perihélia, nasledovaným rímskym číslom, a teda z „Kométa Bennet 1969 i“ sa stala „Kométa Bennet 1970 II“.
Zvyšujúci počet objavených komét sťažil spracovanie tejto procedúry a v roku 1994 Medzinárodná astronomická únia schválila nový pomenovací systém. Kométy sú dnes označované rokom ich objavu nasledovaným písmenom vyjadrujúcim polovicu mesiaca v čase objavu a číslom vyjadrujúcim poradie objavu, takže štvrtá kométa objavená v druhej polovici februára 2006 by mala označenie 2006 D4. Takisto sa (po vypočítaní obežnej dráhy, prípadne neskôr) k označeniu pridáva jeden z prefixov:
Periodické kométy majú takisto číslo označujúce poradie ich objavu. Teda Halleyho kométa ako prvá identifikovaná periodická kométa má systematický názov 1P/1682 Q1. Kométa Hale-Bopp má systematické označenie C/1995 O1 a kométa Hyakutake nesie názov C/1996 B2.
Prvé pozorovania a názory
V minulosti boli kométy považované za nešťastné znamenia alebo boli dokonca vykladané ako útok nebeských bytostí proti pozemským obyvateľom. Niektoré autority interpretujú zmienky „padajúcich hviezd“ v Gilgamešovi, Zjavení Jána (Apokalypse) a Knihe Enochovej ako zmienky o kométach, prípadne o bolidoch.
V prvej knihe zo svojej Meteorologica navrhol Aristoteles pohľad na kométy, ktorý ovládol západné myslenie skoro po dve tisícky rokov. Odmietol názory niekoľkých skorších filozofov, že kométy sú planéty alebo aspoň javy podobné planétam, z toho dôvod, že kým planéty majú obmedzený pohyb okolo zvieratníka, kométy sa môžu zjaviť v ktorejkoľvek časti oblohy. Aristoteles naopak opísal kométy ako javy vrchnej atmosféry, kde sa príležitostne horúce a suché exhaláty spájajú a vybuchujú v plameňoch. Aristoteles považuje tento mechanizmus za zodpovedný nielen za kométy, ale aj meteory, polárnu žiaru, ba dokonca aj za Mliečnu cestu.
Neskôr niekoľko klasických filozofov spochybnilo jeho názor na kométy. Seneca vo svojich Prírodovedeckých otázkach pozoroval, že kométy sa pohybujú pravidelne po oblohe a nie sú rušené vetrom, čo je správanie typickejšie pre nebeské než pre atmosférické javy. Pripustil, že iné planéty sa neobjavujú mimo zvieratníka, nevidel však žiadny dôvod, prečo by sa planétam príbuzné objekty nemohli objavovať v ktorejkoľvek časti oblohy, keďže ľudské vedomosti o nebeských veciach boli veľmi obmedzené. Napriek tomu sa Aristotelovský názor ukázal ako vplyvnejší a až v 16. storočia sa dokázalo, že kométy musia existovať mimo atmosféry Zeme.
V roku 1577 bola niekoľko mesiacov viditeľná jasná kométa. Dánsky astronóm Tycho Brahe použil merania polohy kométy, ktoré vykonal sám a ďalší, geograficky oddelení pozorovatelia, aby zistil, že kométa nemá žiadnu merateľnú paralaxu. V rámci presnosti týchto meraní toto zistenie znamenalo, že kométa musí byť aspoň štyrikrát ďalej od Zeme ako Mesiac.
Štúdium obežnej dráhy (orbity)
Aj keď teraz bolo dokázané, že kométy patria na oblohu, o otázke, ako sa pohybujú po oblohe sa debatovalo väčšinu nasledujúceho storočia. Dokonca aj po tom, čo Johannes Kepler zistil v roku 1609, že planéty sa pohybujú okolo Slnka po eliptických obežných dráhach, zdráhal sa uveriť, že zákony, ktorými sa riadia pohyby planét ovplyvňujú aj pohyb ostatných objektov – domnieval sa, že kométy sa pohybujú medzi planétami po priamych dráhach. Galileo Galilei, hoci bol oddaným stúpencom Kopernika, odmietol Tychove paralaktické pozorovania a držal sa Aristotelovskej predstavy pohybu po priamkach cez vrchnú atmosféru. left|thumbnail|Obežná dráha kométy z roku 1680, v [[parabola|parabole, načrtnuté v Newtonovej Principia.]] Prvý návrh, že Keplerove zákony planetárnych pohybov by mali platiť aj pre kométy, predložil Williamom Lowerom v roku 1610. V nasledujúcich desaťročiach ďalší astronómovia, vrátane Pierra Petita, Giovanni Borelliho, Adriena Auzouta, Roberta Hookeho a Jean-Dominique Cassiniho, všetci argumentovali v prospech tvrdenia, že sa kométy okolo Slnka pohybujú buď po eliptických alebo parabolických dráhach, zatiaľ čo iní, ako napríklad Christian Huygens a Johannes Hevelius, podporovali tvrdenie o lineárnom pohybe komét.
Záležitosť vyriešila jasná kométa, ktorú objavil Gottfried Kirch 14. novembra 1680. Astronómovia v celej Európe sledovali jej polohu počas niekoľkých mesiacov. Vo svojich Principia Mathematica z roku 1687 Isaac Newton dokázal, že objekt pohybujúci sa podľa jeho zákona o úbytku gravitácie so štvorcom vzdialenosti musí opisovať obežnú dráhu tvaru jednej z kužeľosečiek a demonštroval, ako napasovať dráhu kométy po oblohe na parabolickú obežnú dráhu s použitím kométy z roku 1680 ako príkladu.
V roku 1705 Edmond Halley aplikoval Newtonovu metódu na 24 pozorovaní komét medzi rokmi 1337 a 1698. Zaznamenal, že tri z nich – kométy z rokov 1531, 1607 a 1682 – majú veľmi podobné dráhové elementy a bol ďalej schopný zdôvodniť malé rozdiely v ich obežných dráhach na základe gravitačných perturbácií Jupitera a Saturna. V presvedčení, že tieto tri úkazy boli tri výskyty tej istej kométy, predpovedal, že sa objaví znova niekedy v rokoch 1758 – 9. (Ešte predtým Robert Hooke stotožnil kométu z roku 1664 s ďalšou z roku 1618 a Jean-Dominique Cassini vyslovil podozrenie o totožnosti komét z rokov 1577, 1665 a 1680. Obaja sa mýlili.) Halleyho predpoveď o dátume návratu bola neskôr upresnená tímom troch francúzskych matematikov: Alexis Clairaut, Joseph Lalande a Nicole-Reine Lepaute, ktorí predpovedali dátum perihélia kométy v roku 1759 s presnosťou na jeden mesiac. Keď sa kométa objavila podľa predpovedí, stala sa známou ako Halleyho kométa (jej oficiálne označenie je 1P/Halley). Jej ďalší návrat sa očakáva v roku 2061.
Medzi kométami s dostatočne krátkymi periódami, ktoré boli pozorované niekoľkokrát v historických záznamoch, je Halleyho kométa unikátna tým, že je stále dostatočne jasná na to, aby ju bolo možné pozorovať voľným okom. Od potvrdenia periodicity Halleyho kométy bolo objavených veľa ďalších periodických komét pomocou teleskopov. Druhá kométa, u ktorej bola objavená periodická obežná dráha, bola kométa Encke (oficiálne označenie 2P/Encke). Medzi rokmi 1819 – 1821 nemecký matematik a fyzik Johann Franz Encke vypočítal obežné dráhy série kometárnych výskytov pozorovaných v rokoch 1786, 1795, 1805 a 1818, vyvodil, že ide o tú istú kométu a úspešne predpovedal jej návrat v roku 1822. Do roku 1900 bol pri sedemnástich kométach bol pozorovaný viac ako jeden prechod perihéliom a boli uznané za periodické kométy. Do januára 2005 bol priznaný tento štatút 164 kométam, hoci niektoré z nich boli medzitým zničené alebo sa stratili.
Štúdium fyzikálnych charakteristík
Už na začiatku 18. storočia niektorí vedci navrhli správne hypotézy fyzikálneho zloženia komét. V roku 1755 Immanuel Kant vyslovil hypotézu, že kométy sú zložené z nejakej prchavej látky, ktorej vyparovanie spôsobuje ich žiarivý výzor v perihéliu. V roku 1836, nemecký matematik Friedrich Wilhelm Bessel, po tom, čo pozoroval prúdy vyparovania pri výskyte Halleyho kométy v roku 1835, prišiel s myšlienkou, že reaktívne sily vyparujúcej sa hmoty by mohli byť dostatočne veľké na to, aby podstatne zmenili obežnú dráhu kométy, a tvrdil, že negravitačné pohyby kométy Encke vyplývajú z tohoto mechanizmu. right|thumb|Explózia pri náraze impaktoru sondy [[Deep Impact do jadra kométy Tempel 1]] Ďalší objav týkajúci sa komét však zatienil tieto idey na takmer jedno storočie. V období 1864 – 1866 taliansky astronóm Giovanni Schiaparelli vypočítal obežnú dráhu meteorického roja Perzeíd a na základe podobnosti obežných dráh vyslovil správnu hypotézu, že Perzeidy sú fragmenty kométy Swift-Tuttle. Súvislosť medzi kométami a meteorickými rojmi dramaticky podčiarkol výskyt veľmi veľkého meteorického roja z dráhy kométy Biela v roku 1872, pri ktorej bol pozorovaný jej rozpad na dve časti počas návratu v roku 1846, a ktorá už nebola nikdy pozorovaná po roku 1852. Vznikol model „štrkového brehu/násypu“ (gravel bank) kometárnej štruktúry, podľa ktorého sa kométy skladajú zo sypkých hromád malých skalnatých objektov obalených ľadovou vrstvou.
Do polovice 20. storočia tento model už mal niekoľko nedostatkov: predovšetkým nedokázal vysvetliť, ako teleso, ktoré obsahovalo iba neveľké množstvo ľadu, mohlo mať žiarivé prejavy vyparujúcej sa pary po niekoľkých prechodoch perihéliom. V roku 1950 Fred Lawrence Whipple navrhol, že namiesto skalnatých objektov obsahujúcich málo ľadu, sú kométy ľadové objekty obsahujúce malé množstvo prachu a skaly. Tento model „špinavej snehovej gule“ bol rýchlo akceptovaný. Bol potvrdený, keď „armáda“ vesmírnych sond (vrátane sondy Európskej vesmírnej agentúry Giotto, americko-európska International Cometary Explorer a sovietske sondy Vega 1 a Vega 2) preletela cez chvost Halleyho kométy v roku 1986, aby odfotografovala jadro a pozorovala prúdy vyparujúceho sa materiálu. Americká sonda Deep Space 1 preletela popri jadre kométy Borrelly 21. septembra 2001 a potvrdila, že charakteristika Halleyho kométy je rovnaká aj pre ďalšie kométy.
Sonda Stardust, ktorá odštartovala vo februári 1999 zozbierala čiastočky komy kométy Wild 2 v januári 2004 a pristála so vzorkami na Zemi v januári 2006. V roku 2005 sonda Deep Impact vypustila projektil, ktorý narazil do kométy Tempel 1. Impaktor vysielal údaje snímky približujúcej sa kométy až do okamihu tesne pred dopadom. Pri náraze na povrch kométy vytvoril kráter, ktorý skúmala samotná sonda, kozmické ďalekohľady ako aj observatóriá na Zemi. V roku 2014 európska sonda Rosetta dosiahla obežnú dráhu okolo kométy Churyumov-Gerasimenko a umiestnila malý pristávací modul na jej povrch. Išlo o prvé mäkké pristátie sondy na kométe. Hoci pristávací modul fungoval len krátko, materská sonda obiehala okolo kométy ešte takmer dva nasledujúce roky a urobila z nej najlepšie preskúmané teleso zo všetkých doteraz známych komét.
Budúce vesmírne misie pridajú ďalšie detaily k našej predstave o zložení komét.
Veľké kométy
Zatiaľ čo stovky maličkých komét prelietajú vnútornou slnečnou sústavou každý rok, iba zopár komét však zapôsobí na verejnosť. Približne každú dekádu nejaká kométa sa stane dosť jasnou na to, aby bola pozorovateľná pre normálneho pozorovateľa – takéto kométy sú často označované ako veľké kométy. V minulosti jasné kométy spôsobovali paniku a hystériu medzi verejnosťou, ich zjavenia boli interpretované ako zlé znamenia. V nedávnej minulosti, počas príchodu Halleyho kométy v roku 1910, Zem prechádzala cez chvost kométy a noviny v tom čase mylne podnietili paniku, že dikyán obsiahnutý v chvoste by mohol otráviť milióny ľudí, no a príchod Hale-Boppovej kométy v roku 1997 spustil masovú samovraždu kultu Nebeská brána. Väčšina ľudí však považuje veľké kométy iba za krásny výjav.
Neskoré 20. storočie zažilo dlhú prestávku medzi objavením sa veľkých komét, nasledovanú príchodom hneď dvoch v rýchlom slede – kométa Hyakutake v roku 1996, nasledovaná Hale-Boppovou kométou, ktorá dosiahla maximum jasnosti v roku 1997, aj keď bola objavená dva roky pred tým. Návrat Halleyovej kométy sa očakáva v roku 2061.
Medzi veľké kométy 21. storočia patrí C/2006 P1 (McNaught) s preletom v roku 2007, kométa 17P/Holmes o necelý rok neskôr a kométa C/2020 F3 (NEOWISE) s preletom v roku 2020.
Zvláštne kométy
Z tisícov známych komét sú niektoré nezvyčajné. Kométa Encke má orbitu medzi obežnými dráhami Jupitera a Merkúra, zatiaľ čo kométa 29P/Schwassmann-Wachmann má nestálu obežnú dráhu, celú však medzi Jupiterom a Saturnom. Kométa 2060 Chiron, ktorej nestabilná orbita sa drží medzi Saturnom a Uránom, bola sprvu klasifikovaná ako asteroid, až kým bola zaznamenaná jej slabá koma. Podobne aj kométa Shoemaker-Levy 2 bola sprvu označená ako asteroid 1990 UL3. Niektoré blízkozemné asteroidy sú považované za vyhasnuté jadrá komét, z ktorých sa už neuvoľňujú plyny.
Pri niektorých kométach bol pozorovaný rozpad. Kométa Biela bola významným príkladom rozlomenia na dve časti počas jej prechodu perihéliom v roku 1846. Dve novovzniknuté kométy boli videné nezávisle v roku 1852, ale nikdy viac potom. Namiesto toho boli v rokoch 1872 a 1885 pozorované veľkolepé meteorické roje, v časoch, keď mala byť viditeľná kométa. Slabý meteorický roj, Andromedidy, ktorý je možné pozorovať každoročne v novembri, je vyvolaný tým, že Zem prechádza pôvodnou obežnou dráhou kométy Biela. Ďalším príkladom rozpadnutej kométy je napríklad 73P/Schwassmann-Wachmann, ktorej rozpad sledoval aj Hubblov vesmírny ďalekohľad. V roku 1995 bolo zaznamenaných päť úlomkov jej jadra. Ďalší prelet perihéliom znamenal pokračovanie rozpadu, ktorého výsledkom je prinajmenšom 20 úlomkov. Niekoľko ďalších komét sa počas ich preletom perihéliom začalo rozpadať, vrátane veľkej kométy West a kométy Ikeya-Seki. Niektoré kométy ako napríklad kométy Kreutzovej skupiny sa pohybujú po obežných dráhach v skupinách a sú považované za časti jedného objektu, ktorý sa dávno rozpadol. left|300px|thumb|Snímky rozpadnutej kométy [[Shoemaker-Levy 9 z HST zo 17. mája 1994]] Ďalšie význačné pozorovanie kometárneho rozpadu bol rozpad kométy Shoemaker-Levy 9 pozorované v roku 1993. V čase objavu bola dráha kométy v blízkosti Jupitera, ktorého gravitácia udržala kométu pri blízkom priblížení v roku 1992. Toto priblíženie roztrhlo kométu na stovky častí a počas 6 dní v júli 1994, tieto kúsky vstúpili do atmosféry Jupitera. Prvýkrát mali astronómovia možnosť pozorovať kolíziu medzi dvoma objektmi v slnečnej sústave. Rovnako existuje hypotéza, že objekt zodpovedný za Tunguskú udalosť v roku 1908 by mohol byť jedným z fragmentov kométy Encke.
Kométa Čurjumov-Gerasimenko, objekt výskumu sondy Rosetta, je naopak považovaná za kométu, ktorá vznikla zlepením dvoch menších komét. Jej jadro má neobyčajný tvar zložený z dvoch lalokov spojených tenším hrdlom.
Od roku 2017 sa začali objavovať telesá, ktoré podľa ich dráhy prileteli do blízkosti Slnka z medzihviezdneho priestoru. Hneď druhé takéto objavené teleso, 2I/Borisov, vykazovalo kometárnu aktivitu. Išlo o veľmi malé a veľmi slabé teleso, ktoré sa po najväčšom priblížení k Slnku dňa 9. decembra 2019 začalo navždy vzďaľovať.
Remilitarizácia Porýnia
náhľad|Poloha Porýnia (ako bola definovaná Versaillskou zmluvou) pozdĺž rieky [[Rýn]] Remilitarizácia Porýnia nemeckou armádou sa udiala 7. marca 1936, keď nemecké vojenské sily vstúpili do Porýnia. To bola významná udalosť, pretože Nemecko porušilo podmienky Versaillskej zmluvy a Locarnských dohôd. Remilitarizácia zmenila rovnováhu síl v Európe v prospech Nemecka a v neprospech Francúzska. Umožnila Nemecku vykonávať politiku agresie vo východnej Európe.
Jeleň sika Dybowského
Jeleň sika Dybowského (Cervus nippon dybowskii) je poddruh jeleňa sika (Cervus nippon), z čeľade jeleňovité. Pokladá sa neikedy tiež za totožný s poddruhom Cervus nippon mantchuricus.
Remilitarizácia Porýnia
Pozadie
Po prvej svetovej vojne sa rozhodla Spoločnosť národov, že ľavý breh Rýna bude obsadený jednotkami západných mocností. V 20. rokoch sa vojská stiahli pod podmienkou, že prebehne demilitarizácia oblasti. Po prevzatí moci nacistami v roku 1933 sa Hitler rozhodol obsadiť Porýnie. Akcia prebehla v roku 1936, hoci v tom čase nebola nemecká armáda dostatočne pripravená na prípadný konflikt. Nacistami proklamovaný dôvod tohto porušenia článku 42, 43 a 44 Versaillskej zmluvy bolo francúzsko-sovietske spojenectvo z mája 1935, lebo ním vraj Francúzi podľa nemeckého ministra zahraničných vecí von Neuratha porušili podmienky Locarnských dohôd. Západné mocnosti proti tomuto aktu nič nevykonali.
4997 Ksana
4997 Ksana je planétka s priemerom 56 km, ktorú objavil L. G. Karachkina 6. októbra 1986.
Jeleň sika Dybowského
Žij vo východnom Rusku. Podobne ako jeleň európsky aj samce jeleňa sika majú parohy, len sú menšie a na koncoch nevytvárajú korunu. Žijú v skupinách, živia sa trávou, bylinami, semenami, listami. V lese škodia olupovaním kôry mladých stromčekov. Laň je kotná 8 mesiacov, mláďatá sa rodia v máji až júni. Dospievajú v 2. roku.
Kalamata
náhľad|Poloha mesta náhľad|Kalamata Kalamata (gr. Καλαμάτα) je prístavné mesto v regióne Messinia na juhu Peloponézu v Grécku. Má okolo 60-tisíc obyvateľov. Je to dôležité centrum gréckej kultúry.
Dejiny
História osídlenia Kalamaty siaha do mykénskej kultúry, kedy tu existovalo mesto zvané Φαραί (Farai), ktoré spomína aj Homér. Toto mesto sa nachádzalo na pahorku kde dnes stojí stredoveký hrad. Počas klasického staroveku mesto patrilo pod vplyv neďalekej Sparty. Od 2. storočia patrilo Rímu. Cestovateľ Pausanias píše, že v meste Fares sa nachádzal chrám bohyne Tyché a boha Apolóna. Poslednú správu o meste Fares máme z roku 535, kedy boli jej obyvatelia poväčšine kresťania. V nasledujúcom storočí sa tu usadilo množstvo Grékov z vnútrozemia Peloponézu, ktorý obsadili Slovania. Po porážke Slovanov sa význam mesta zväčšil, keďže tu žilo veľké množstvo ľudí. Neskôr tu vznikol kláštor, Παναγία την Καλομάτα (Panaja tin Kalomata), podľa ktorého sa aj pomenovalo mesto. Meno pochádza z gréckeho slova kala matia (dobré oči).
Od 13. storočia patrila Kalamata pod európsku križiacku vládu. V tejto dobe tu vznikol aj stredoveký hrad, ktorý však dobyli grécki a slovanskí protifeudálni povstalci z mesta Janitsa. V 15. storočí mesto definitívne ovládli Turci. V roku 1821, počas Gréckej vojny za nezávislosť, mesto oslobodili grécki povstalci pod vedením Theodorosa Kolokotronisa, Papaflessasa, Nikitarasa a Petrosa Mavromichalisa.
Dnes
Dnes je Kalamata druhé najväčšie mesto na Peloponéze, po Patre. Je to obľúbené turistické mesto s prístavom, nachádzajú sa tu rôzne bary, tradičné taverny, historické centrum a stredoveký hrad. Symbolom mesta je aj byzantský kostol Ekklisia Ajon Apostolon (Kostol Svätých Apoštolov) z 11.12. storočia, kde sa nachádzajú nástenné maľby zo 14. storočia. Z mesta Kalamata pochádza aj známy ľudový grécky kruhový tanec Kalamatianos, ktorý má ešte staroveký pôvod.
William Saroyan
William Saroyan, (}) (* 31. august 1908, Fresno USA - † 18. máj 1981, Fresno) bol americký spisovateľ, syn arménskych imigrantov. Autor početných poviedok, niekoľkých románov a divadelných hier.
Zvornik
Zvornik je mesto v Bosne a Hercegovine, v Republike srbskej. Je administratívnym centrom regiónu Vlasenica. Leží na hranici so Srbskom. Podľa posledného sčítania ľudu tu žilo 14 852 obyvateľov.
História
Zvornik patrí k najstarším mestám v Bosne a Hercegovine, prvýkrát je spomenutý v roku 1410, a to pod názvom Zvonár. Založený bol na obchodnej ceste medzi vtedajšou Bosnou a východnými územiami expandujúcej Osmanskej ríše, na obchodnej ceste spájajúcej Belehrad so Sarajevom. Počas tureckej vlády bolo mesto centrom samosprávneho útvaru, známeho ako Sandžak. V roku 1910 malo mesto cez tri a pol tisícky obyvateľov. Rakúsko-Uhorská správa zaviedla európske vzdelanie (prvé gymnázium bolo otvorené v roku 1886 a pomohla s rozvojom infraštruktúry, prevažne ciest a železníc).
V časoch socialistickej Juhoslávie boli v meste a jeho okolí vybudované rôzne priemyselné podniky. Ku koncu 80. rokov sa budovala železničná trať do Tuzly.
Počas občianskej vojny v 90. rokoch tu došlo k veľkým zmenám z hľadiska zloženia obyvateľstva, rovnako ako v celej oblasti východnej Bosny. Mesto opustili Chorváti a Bosniaci a nasťahovali sa sem zo západných častí krajiny vyhnaní Srbi. Dochádzalo tu k masakrom moslimského obyvateľstva. Mnoho Bosniakov sa po skončení vojny a normalizovaní pomerov vrátila.
Charakter mesta
Dnes je Zvornik známy hlavne riekou Drinou, ktorá ním preteká. Rieka oddeľuje Mali Zvornik patriaci Srbsku od zvyšku mesta, ktorý spadá pod Bosnu a Hercegovinu. Väčšina jeho obyvateľov je tvorená Srbmi, ktorí pred vojnou žili na západe krajiny. V okolí mesta sa nachádzajú hory s krásnou prírodou. Severne od mesta sa nachádza obec Karakaj, v ktorej je cestný hraničný prechod do Srbska.
Gerry Cheevers
Gerald Michael Cheevers (* 7. december 1940, St. Catharines, Ontário, Kanada) je bývalý kanadský hokejový brankár hrajúci medzi rokmi 1961 a 1980 v NHL a WHA.
Kariéra hráča
Cheevers začal profesionálnu kariéru v 16 rokoch v tímu Toronto St. Michael's Majors v Ontario Hockey Association. Majors boli juniorskou farmou Toronto Maple Leafs a tak bol aj Cheevers členom organizácie Maple Leafs. Zostal im až do roku 1965, vtedy ho draftoval Boston Bruins. V tomto roku hral v AHL za farmu Bruins Rochester Americans, kde s 48 víťazstvami doviedol tím k víťazstvu v Calder Cupu. 48 víťazstiev v jednej sezóne AHL je stále platný rekord súťaže. Šesť rokov hral na farme a jednotkou prvého tímu Bruins sa stal až v roku 1967. V rokoch 1970 a 1972 vyhral s Bruins Stanley Cup. Z roku 1972 drží stále platný rekord NHL, 33 neprehratých zápasov v rade.
Na jeseň roku 1972 odišiel do novej WHA, kde sa v drese Cleveland Crusaders stal jedným z najlepších gólmanov súťaže a v roku 1973 sa dostal do prvého výberu hviezd WHA, v ďalších dvoch rokoch sa dostal do druhého výberu. Vo WHA strávil tri a pol sezóny.
Po finančných sporoch s tímom Crusaders sa v roku 1976 vrátil do Bruins, kde hral až do roku 1980, keď ukončil svoju hokejovú kariéru. V NHL zaznamenal 2,89 gólu na zápas, v 419 zápasoch si pripísal 230 výhier a 26 čistých kont.
Štýl hry
Cheevers sa nebál vybehnúť z bránkoviska aby strelcom zmenšil strelecký uhol alebo aby pomáhal obrancom. Bol veľmi agresívny, keď súper stál v jeho bránkovisku alebo blízko neho. Veľa hráčov takto dostalo úder Cheeversovou hokejkou. Cheevers nechytal štýlom v stoji, takže bol často videný na kolenách alebo na boku. Svoj štýl zdokonalil v sezóne 1962 – 63 v kádre Rochester Americans. Jeho kouč Rudy Migay mu bral pri tréningoch hokejku aby Cheevers tento štýl zdokonalil. Od tej doby bol jedným z najlepších hokejových brankárov.
V roku 1971 vydal Cheevers knihu o predchádzajúcej sezóne, keď Bruins vypadli nečakane v prvom kole play-off s Montreal Canadiens. Kniha sa volá Goaltender.
Trénerská kariéra
Cheevers ukončil hráčsku kariéru v roku 1980, keď od Bruins odišiel populárny kouč Don Cherry, ktorý bol nahradený Fredom Creightonom. Ten bol ale hneď v prvej sezóne vyhodený a nahradil ho sám generálny manažér tímu Harry Sinden. Cheevers sa stal koučom Bruins po sezóne, v roku 1981. Cez nečakanú prehru v play-off s Minnesota North Stars, Cheevers podával skvelé výkony, v roku 1983 dokonca Bruins kraľovali NHL v základnej časti, v play-off vypadli s neskoršími šampiónmi New York Islanders. O dva roky neskôr ale Cheeversa nahradil opäť Harry Sinden. Cheevers vo svojich 250 zápasoch vyhral 204 zápasov a je percentuálne siedmym najlepším trénerom v histórii NHL.
Ocenenia
1969 – účasť v Zápase hviezd NHL
1973 – prvý výber hviezd WHA a Ben Hatskin Award pre najlepšieho brankára sezóny vo WHA
1979 – 80 – kandidát na Vezina Trophy
1985 – uvedený do Hokejovej siene slávy
1987 – uvedený do Siene slávy Rochester Americans
Reprezentačné zápasy
1974 – reprezentácia Kanady na Summit-74 Series
1979 – reprezentácia NHL na Challenge Cupu proti Sovietskemu zväzu
Diego Ayala
Diego Ayala (* 29. apríl 1979, Córdoba, Argentína) je bývalý americký profesionálny tenista.
Rezbárstvo
Rezbárstvo je remeselná, alebo umelecká činnosť (tiež umelecko-remeselná činnosť), pri ktorej je zo základného materiálu (dreva) odoberaný materiál s cieľom   zobraziť zámer (reliéf, socha, ornament…) Ako názov napovedá, charakteristickým pracovným úkonom je rez, ktorý je vykonávaný rezbárskym nožom, alebo rezbárskym dlátom. V súvislosti s rezbárstvom sa však akceptujú aj iné formy obrábania ako napríklad pílenie, brúsenie, puncovanie…
Rozšírená charakteristika
Pojem „rezbárstvo“ charakterizuje aj práca s inými materiálmi ako drevo. Je to napríklad práca so slonovinou, kosťou, parohovinou, pokiaľ je výsledkom práce tvarovo spracovaný výrobok, alebo reliéf… Slovo, ktoré jednoznačne určuje že ide o prácu v dreve je „drevorezbárstvo“ (drevorezbár, drevorezbársky krúžok, drevorezba…). Novým smerom rezbárstva je aj zhotovovanie sôch motorovou pílou v zahraničí známe ako „Chainsaw carving“. Tento smer si získava čoraz väčšiu obľubu aj na Slovensku, tak ako aj nový odbor „Betlehemárstvo“. Tento umelecko-remeselný smer nezahŕňa len prácu s drevom, ale aj inými materiálmi, no prevažná časť tvorby sa realizuje práve v dreve.
Ľudové rezbárstvo
Ľudové rezbárstvo využíva obdobné pracovné prostriedky ako rezbárstvo podľa základného zaradenia. Často kopíruje svojským spôsobom oficiálne výtvarné smery (napríklad barok – ľudový barok). V minulosti bolo v mnohých prípadoch doplnkovou činnosťou iných remesiel (výroby poľnohospodárskeho náradia, tokárstva, varechárstva, stolárstva, kolárstva). Taktiež bolo doplnkom práce pastierov, mlynárov, baníkov, včelárov, pernikárov ktorí stvárňovali odpozorované témy zo svojho prostredia, alebo tematicky čerpali z náboženských tradícií. Ľudové rezbárstvo je najrozšírenejšie vo forme amatérskeho prejavu, je teda robené zo záujmu ako „koníček“, bez komerčného zámeru. Niektoré formy ľudového rezbárstva však (napriek absencii vzdelania v uvedenom smere) nemožno chápať ako amatérske. To je v prípade ak ľudový rezbár vykonáva činnosť ako oficiálne povolanie, platí príslušné dane a ponúka služby s cieľom tvoriť zisk – zárobok.
Slovenské ľudové rezbárstvo prešlo v období socializmu celkom špecifickým vývojom. Paralizácia sakrálnej tvorby a požiadavka „tradičnej výroby“ pozastavili prirodzený vývoj remesla. To znamená, že rezbári vyrastajúci v nových kultúrno-spoločenských podmienkach sa tematicky vracali k tvorbe svojich otcov a dedov, bez vlastného výtvarného vkladu. Po roku 1989 však nastáva aj technologický posun výroby (strojné vybavenie), ktorému napomáha i dostupnosť literatúry a v čoraz väčšej miere i využívanie internetu. V praxi to znamená vývoj v niekoľkých smeroch a obraz rezbára „stružlikajúceho“ nožíkom kúsok dreva pri peci je už minulosťou. Na Slovensku sa výrazne etablovalo nové remeselné odvetvie – betlehemárstvo, ktoré už nie je lokálne viazané ako napríklad výroba bačovského riadu a pastierskych palíc. Vznikajú tiež malé domáce galérie rezbárov, ktoré sa podieľajú na tvorbe programovej ponuky jednotlivých regiónov, remeselníci vytvárajú združenia s bohatou prezentačnou činnosťou. Súčasné ľudové rezbárstvo už v mnohých smeroch prekonáva zaužívané charakteristiky ktoré sú uvádzané v literatúre, dokonca aj na štátnych portáloch.
Vysvetlivky
Drevené sochy sú nazývané aj „drevené plastiky“. V tomto prípade máme na mysli plastickú, teda priestorovo spracovanú formu objektu. Po stránke technologickej je tento výraz nesprávny, pretože drevená socha vzniká skulpturálnym spôsobom, teda odoberaním hmoty. Plastika v pravom význame slova vzniká pridávaním a tvárnením hmoty. Preto je aj použitie výrazu „plastika“ u drevených sôch diskutabilné.
Pojem „nové smery rezbárstva“ je oprávnene vystavený kritike, či tu o rezbárstvo ešte vôbec ide. Treba si však uvedomiť skutočnosť, že nové výrobné postupy prenikajú do remesla postupne, nenásilne a nedá sa im zabrániť. Máme teda dve možnosti: vytvorenie nového slova, alebo slovného spojenia, alebo akceptovať priradenie nového pracovného postupu k zaužívanému výrazu. Alternatívou v prípade rezbárstva je aj výraz „sochárstvo“, pokiaľ je však reč o soche realizovanej v dreve, najpopisnejšie (aj keď so zmienenými pripomienkami) je stále slovo „rezbárstvo“. Slovo „amatér“ označuje toho, kto: „zo záľuby, zo zábavy, nie z povolania pestuje nejakú činnosť (napr. šport, umenie); ochotník (op. profesionál)…“. Pokiaľ teda niekto vykonáva činnosť ako zárobkovú (oficiálny a hlavný zdroj príjmov), je profesionálom a otázka vzdelania je skôr vecou informačnou ako jednoznačne určujúcou kto je, alebo nie je profesionálom.
4797 Ako
4797 Ako je planétka s priemerom 43 km, ktorú objavil T. Nomura, K. Kawanishi 30. septembra 1989.
Vojna o bavorské dedičstvo
Vojna o bavorské dedičstvo (alebo tiež Zemiaková vojna či Slivkový povyk ) (1778 – 1779) bola štvrtou vojnou o dedičstvo medzi Pruskom na čele s Fridrichom II. a Habsburskou monarchiou na čele s Máriou Teréziou a jej synom, rímskonemeckým cisárom Jozefom II. V tejto vojne sa neuskutočnili žiadne rozsiahle alebo významné bitky. Samotné boje prebiehali len v období niekoľkých mesiacov, ale priebeh vojny poznamenal nový spôsob vedenia bojov, a to zákopová vojna. Namiesto klasických bojov, v ktorých sa stretávali celé armády, sa bojovalo pomocou manévrovania a taktického presúvania vojsk na rozsiahlom území.
Casus belli
left|130px|thumb|Gideon Ernst von Laudon, veliteľ 2. rakúskej armády. 30. decembra 1777 zomrel v Bavorsku posledný člen vileminskej (starobavorskej) línie rodu Wittelsbachovcov, kurfirst Maxmilián Jozef. Keďže nezanechal po sebe dediča, prešli dedičské nároky na falckého kurfirsta z toho istého rodu (z rudolfínskej línie) Karola Teodora. To bol ten správny čas pre rakúskeho cisára Jozefa II., ktorý tak mohol uskutočniť svoj zámer vymeniť vzdialené rakúske Nizozemsko za Bavorsko. Politická situácia a zjavné výhody pre obe strany tejto výmene priali, a tak v januári 1778 rakúske jednotky prekročili hranice Bavorska. Rakúska monarchia tým dosiahla výsadného postavenia v celej Rímskonemeckej ríši a zároveň územného zjednotenia. Toto sa z pochopiteľných dôvodov nepáčilo pruskému kráľovi Fridrichovi II., ktorý sa celý život snažil získať toto výsadné postavenie pre svoju korunu alebo aspoň zachovať v Rímskonemeckej ríši rovnováhu síl. Okamžite v tejto veci začal diplomatickú intervenciu a na svoju stranu získal Karola Falcko-zweibrückenského, vojvodu Meklenbursko-zverínskeho a saského kurfirsta. Fridrich sa snažil v konflikte vystupovať ako „ochranca ríšskeho mieru“. 16. marca 1778 vznieslo Prusko a Zweibrückensko na ríšskom sneme protest proti postupu Rakúska a o niekoľko dní neskôr Prusko poskytlo vojvodovi Zweibrückenskému záruku jeho dedičského práva na Bavorsko. 4. mája 1778 už stáli pruské jednotky v Sliezsku a Sasku v pohotovosti. Súčasne sa Fridrich snažil získať od ríšskeho snemu poverenie k uskutočneniu exekúcie Bavorska.
Pomer vojenských síl
Prusko:
Rakúsko:
Vojnové udalosti
right|thumb|400px|Vojnová operácia v roku 1778.
5. júla 1778 prekročil predvoj pruskej armády pod velením Fridricha II. české hranice pri Náchode. Tu však narazil na hlavné sily protivníka zakopaného v obranných postaveniach v úseku západného brehu Labe Vrchlabí – Jaroměř (ďalšie obranné postavenia boli vybudované aj severovýchodne od Hradce Králové v úseku medzi riekami Labe a Orlice). Vojsko pruského kráľa sa utáborilo na ľavom brehu rieky Labe s hlavným stanom vo Vlčkoviciach. Fridrich II. sa pokúsil obranné postavenia Rakúska obísť údolím krkonošského masívu. Ale paľba delostrelectva aj streľba pechoty ukrytej za násypmi, ktoré rakúska armáda vybudovala zároveň s pohybom Pruska, mu v prieniku do vnútrozemia zabránili. Za krvavé neúspechy sa pruskí vojaci pomstili na miestnom obyvateľstve.
Na saských hraniciach maršal Laudon vybudoval obranné postavenia v priestore severozápadne od Velvar a pozdĺž cesty z Velvar na Prahu. Ďalšie opevnené línie boli vybudované južne od Ústia nad Labem medzi Labem a Milešovkou, pokračovali na druhom brehu Labe pozdĺž cesty z Litoměřic do Českej Lipy s hlavným oporným bodom u Blíževedel.
V tejto situácii cisárovná Mária Terézia, v obavách o život svojho syna, vyslala pána Františka von Thuguta, aby s kráľom vyjednával o kompromisnom riešení konfliktu. Dôsledkom tohoto bolo iba napätie vo vzťahoch medzi oboma panovníkmi.
Na saskom fronte princ Henrich vyslal diverzný oddiel, ktorý mal upútať pozornosť Rakúska postupom na Chomutov. Poľný maršal Laudon sa však nenechal oklamať, hlavné sily ponechal v pevných postaveniach a do priestoru Chomutova vyslal oddiel pod velením generála de Vinsa. Prusko-saská armáda začala útok v noci z 30. na 31. júla. Prekročila hrebene Krušných a Lužických hôr, pričom vznikli krvavé boje s posádkami z predsunutých postaveniach, ktoré sa ďalej podľa plánu organizovane sťahovali do hlavných poľných opevnení. Skutočný útok prusko-saskej armády smeroval k Turnovu. Poľný zbrojmajster Laudon však bol nútený zabezpečiť bezpečnosť vojska maršala Lacyho zozadu pre prípad, že by sa pruskému kráľovi podarilo preraziť obranu cisára Jozefa a pretože mu rakúska panovníčka prikázala vyhnúť sa väčšej bitke, bol nútený sa stiahnuť až za Jizeru. Nakoniec vďaka tomu, že boli cez túto rieku strhnuté všetky mosty, a vďaka zlým možnostiam získavania proviantu a epidémie úplavice, uviazol princ Henrich v opevnení pri Mimone, odkiaľ sa pokúšal márnymi výpadmi nájsť trhlinu v Laudonovej obrane.
left|130px|thumb|Princ Henrich Pruský (1726 – 1802), veliteľ 2. pruskej armády.
Koncom augusta sa už v tábore kráľa Fridricha II., ktorému sa taktiež nepodarilo prelomiť obranu na sliezskom fronte, nachádzalo okolo 12 000 chorých a v tábore princa Henricha približne 6 000. V tejto situácii začali Prusi sťahovať z Čiech „ťažšie“ súčasti armády (delá, poľné pekárne atď.) a zároveň výpalné a korisť získanú z drancovania českých miest a dedín.
5. septembra zaútočil Laudon na predsunuté postavenia pruskej armády pri Kláštore Hradiště nad Jizerou a Kuřívode. Vytrvalým tlakom donútil pruské jednotky ustúpiť k Litoměřicím a prekročiť Labe. Sem sa snažil svojich nepriateľov už od začiatku vojny dostať. Od cisára Jozefa II. si vyžiadal dvanásť práporov pechoty, ktoré využil k posilneniu pravého krídla, ktoré potom, ako prekročil Labe pri Brandýse na Labem a Vltavu pri Veltruse, začalo nepriateľa obkľučovať. Nakoniec bola armáda princa Henricha obkľúčená z niekoľkých strán pri Budyně nad Ohří. V tejto situácii sa Laudon pripravoval na generálnu bitku. 23. septembra však do jeho hlavného stanu dorazil cisár Jozef II., ktorý mu odovzdal prianie Márie Terézie, ktorá si nechcela zavrieť cestu pre ďalšie mierové rokovania, aby od svojho zámeru upustil. Pruskej armáde bolo následne bez väčších problémov povolené stiahnuť sa za hranice Čiech, pričom dochádzalo iba k drobným nezhodám vyvolanými rakúskymi veliteľmi, ktorí sa túžili pomstiť Prusom za ich správanie sa na českom území. V tejto situácii poľný zbrojmajster Laudon požiadal o prepustenie a na jeho miesto bol dosadený maršal Hadik. Samotný ústup stál pruského kráľa 18 000 vojakov, ktorí kvôli chorobe padli do zajatia, alebo sa Rakúsku vzdali.
Ďalšie menšie pohraničné bitky sa odohrávali počas celej zimy 1778 – 1779.
Benoît Lamy
Benoît Lamy (* 19. september 1945 – † 15. apríl 2008) bol belgický filmový režisér, ktorý sa preslávil kultovou komédiou Home Sweet Home (Domov, sladký domov) z roku 1972, zomrel 15. apríla 2008 vo veku 62 rokov. Komédia, v ktorej sa v hlavných úlohách predstavili Claude Jadeová a Jacques Perrin, zachytáva nedorozumenia v bruselských domovoch dôchodcov.
Vojna o bavorské dedičstvo
Koniec vojny
Prípravy k ďalšiemu konfliktu boli prerušené 7. marca uzavretím mieru a následným diplomatickým rokovaním v Těšíne. Rokovanie bolo ukončené 13. mája podpísaním Tešínskeho mieru.
Benoît Lamy
Snímka získala 14 medzinárodných ocenení vrátane ceny za najlepší film na festivale v Montreale a cenu poroty na festivale v Moskve.
Vojna o bavorské dedičstvo
Koniec vojny
Vlády v Bavorsku sa ujal dolnofalcký kurfirst Karol Teodor a za jeho nástupcu bol potvrdený vojvoda Karol Zweibrückenský. Rakúsku bolo pridelené iba malé územie juhovýchodne od sútoku Innu a Dunaja, kde žilo približne 60 000 obyvateľov. Prusko za vojnu zaplatilo 30 miliónov toliarov a 20 000 ľudských životov.
Benoît Lamy
V roku 1976 založil Lamy svoju vlastnú spoločnosť Lamy Films.
Vojna o bavorské dedičstvo
Koniec vojny
Pretože sa vojnové operácie na území Čiech skončili v období zberu zemiakov, vžil sa ľudový názov pre konflikt – Zemiaková vojna.
Poznámky
<references group="pozn."/>
WrestleMania 29
Po piaty raz sa WrestleMania uskutočnila v metropolitnej oblasti New York. V Madison Square Garden sa konali WrestleMania I, X, XX, časť WrestleManie 2 sa odohrávala v Nassau Coliseum.
Zároveň to bola tretia WrestleMania konajúca sa v štáte New Jersey po WrestleManii IV a V, ktoré boli usporiadané v Trump Plaza v meste Atlantic City.
Veľká homoľa
Veľká homoľa je vrch v pohorí Malé Karpaty. Leží nad mestom Modra, približne severozápadne od jej centra.
Poloha
Nachádza sa na juhovýchode strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pezinské Karpaty a jej časti Homoľské Karpaty. Vrch leží v Bratislavskom kraji, na území okresu Pezinok a v katastrálnom území mesta Modra. Najbližším sídlom je juhovýchodne ležiace mesto Modra, južne sa nachádza Pezinok a východne obce Dubová a Píla. Na vrchol vedie značený chodník z Pezinka.
Opis
Mohutný masív Veľkej homole leží v bočnom hrebeni, ktorý sa na hlavný pripája v lokalite Tri kopce. V okolí je hustá sieť značených turistických trás, ktoré uľahčujú prístup. Východne susedí vrch Peprovec a Malá homoľa, južne Barvienok  a Cajlianska Veľká homoľa , západným smerom Kamenná brána , Čmeľok , Čertov kopec  a Skalnatá  a severne Tri kopce a Modranská Baba. Východné svahy odvodňuje Stoličný potok, severné jej prítok Vištucký potok a južné Kamenný potok, rovnako smerujúci do Čiernej vody a Malého Dunaja. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty a na jeho vrchole sa nachádza 20 metrov vysoká rozhľadňa, ktorá v roku 2018 nahradila staršiu, z roku 2001.
Thorey-Lyautey
Thorey-Lyautey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bitka národov
Bitka národov alebo bitka pri Lipsku, sa odohrala medzi 16. a 19. októbrom 1813 pri Lipsku (Sasko). Armády protifrancúzskej koalície (Rusko, Prusko, Rakúsko, Anglicko) v nej porazili podstatne slabšie armády Napoleona. Bitky sa zúčastnilo asi 510 000 vojakov. Zahynulo asi 110 000 vojakov. Koaličným vojskám velil knieža Karol Filip von Schwarzenberg, autorom spojeneckých plánov (v priebehu bitky modifikovaných) bol náčelník jeho štábu Josef Václav Radecký z Radče.
Priebeh
Následujúcí deň 17. október bol v pomerne pokojný, keďže obe strany organizovali svoje posily. Francúzske vojsko bolo posílené o 14 000 mužov, zatiaľ čo spojenci o 145 000.
18. októbra začali spojenci masívnu ofenzívu zo všetkých smerov. Rozhorel sa tvrdý deväťhodinový boj, ktorý vyústil do ťažkých strát na oboch stranách. Napriek tomu, že boli Francúzi početne slabší, ich jednotky sa udatne bránili a zamedzili tým rozbitiu svojich zostáv. Keď si Napoleon uvedomil, že je bitka stratená, začal v noci z 18. na 19. októbra ústup cez rieku Elster. Ústup pokračoval až do ranných hodín, kedy sa pod časťou vojska preboril most. Časť vojakov tak padla do zajatia, alebo sa utopila pri pokuse preplávať rieku.
Napoleon krátko po bitke rezignoval a bol umiestený vo vyhnanstve na ostrove Elba.
Pred prvou svetovou vojnu bola bitka národov pri Lipsku údajne najväčšia bitka svetovej histórie. V roku 1913 sa v Lipsku dostaval 91 m vysoký pamätník pripomínajúci bitku národov. Je postavený na mieste, kde zahynulo najviac vojakov.
Éveux
Éveux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lingèvres
Lingèvres je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 493 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Abovce
Abovce je obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota a Banskobystrickom kraji.