cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peter Mihálik (filmový teoretik)
Filmová tvorba a dramaturgia
Peter Mihálik ponímal film v celej jeho komplexnosti. Aj vďaka svojmu pôsobeniu v Štúdiu krátkych filmov bol v kontakte s mladými a úspešnými slovenskými tvorcami. Mnoho z nich zaraďujeme do Slovenskej novej vlny. V roku 1968 patril medzi skupinu tvorcov (medzi nimi napríklad Lubor Dohnal, Juraj Jakubisko, Dušan Hanák, Elo Havetta, Igor Luther, Karel Slach, Ján Šuda, Rudolf Hassmann), ktorí formulovali svoj program a hodnoty odlišné od predchádzajúcej generácie. Prvá generácia oslavovala Slnko v sieti od Štefana Uhera, druhá, aj samotný Peter Mihálik, sa hlásila k Jakubiskovým Kristovým rokom a Jakubiskovej generácii, v ktorej videl posun k modernému filmovému výrazu.
Peter Mihálik bol výrazná osobnosť slovenskej kinematografie aj kvôli jeho všestrannému zameraniu. Ako dramaturg, scenárista a spoluautor sa podieľal na viacerých významných slovenských hraných aj dokumentárnych filmoch. Bol dramaturgom pätnástich filmov, spoluautorom dvoch filmov vyrobených v Štúdiu krátkych filmov a samostatne režíroval dokument pre televíziu Pomaly miznúci svet (1968) a krátky experimentálny film Lilli Marlen (1970). Bola to práve snímka Tryzna (1969) o pohrebe Jana Palacha v spolupráci s Vladom Kubenkom a Dušanom Trančíkom, ktorou si vyslúžil nevôľu politickej moci. Nebola to však jediná snímka vykazujúca istú známku formálneho vzdoru, špecifického vzťahu k realite a hľadania nových prostreidkov filmovej reči. Jeho rukami prešli formálne progresívne aj kontroverzné filmy buď čerstvých absolventov alebo ešte študentov pražskej FAMU Dušana Trančíka Fotografovanie obyvateľov domu (1968) a Šibenica (1969), tituly Júliusa Matulu Moja teta Vincencia (1969) a Som prekliaty fotograf (1969), snímka Ivana Húšťavu Rom (1969), či film Karela Slacha Interview v metelici (1969). Tento fakt ho, paradoxne, posunul k výchove mladých filmárov na Vysokej škole múzických umení v Bratislave, kde začal pôsobiť.
Na pol roka, od júla dodecembra 1969 Mihálik získal funkciu vedúceho dramaturga krátkych a stredometrážnych filmov a filmov pre Televíznu filmovú tvorbu v Slovenskej televízii. Neskôr ho preradili späť do funkcie,,iba" dramaturga a v roku 1970 bol preradený na ešte nižšiu pozíciu, s čím súviselo zníženie platu a zákaz režírovania filmov na jeden rok, a navyše, zbavili ho členstva v dramaturgickej komisii. V tom istom roku bol preradený z funkcie dramaturga v Štúdiu krátkych filmov do Slovenského filmového ústavu ako samostatný propagačný a reklamný referent. Nedôvera zo strany štúdia voči jeho osobe, neochota spolupráce, podceňovanie mladého autora aj neľahképostavenie Mihálika na vynútenom pracovisku vyústili do mimoriadne napätých vzťahov s vedením štúdia.
Začiatky
V roku 1963, teda hneď po ukončení štúdia, sa mladý autor prvýkrát pokúsil o kritickú úvahu v časopise Film a divadlo. Redakcia časopisu jeho článok odmietla s oddôvodnením, že si vybral tému, ktorá je zložitá a ťažká aj pre skúsených publicistov. V ten istý aj nasledujúci rok sa Mihálik usiloval dostať na Stavebnú školu v Žiline, Elektrotechnickú fakultu SVŠT v Bratislave aj na štúdia Filmovej a televíznej vedy na Akadémií múzických umení v Prahe. Ani na jednu z vybraných škôl, žiaľ, nebol prijatý. V roku 1964 bol prijatý na Katedru žurnalistiky Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Stal sa členom a dramaturgom bratislavského filmového klubu. Od roku 1964 začal pravidelne prispievať do slovenských aj českých periodík Ľud, Smena, Kultúrny život, Film a divadlo, Mladá tvorba.
Ďalším neúspešným pokusom bola aj Mihálikova snaha publikovať v pripravovanom dvojtýždenníku Zväzu československých filmových a televíznych umelcov Filmové a televizní noviny. Odpoveď redakcie bola taká, že jeho článok preradia do nasledujúceho čísla. Neskôr Mihálikovi oznámili, že nedostali vydavateľské povolenie, ale jeho dva články, ktoré im už poslal, honorované budú. V júli 1967 vydávanie novín pokračovalo a Mihálik v nich začal pracovať na polovičný úväzok.
O rok neskôr Mihálik získal od Slovenského literárneho fondu štipendium a absolvoval mesačný študijný pobyt v redakcii Filmových a televíznych novín. Jeho spolupráca s redakciou sa však zdramatizovala, a tak na jar roku 1968 šéfredaktor s Mihálikom rozviazal polovičný pracovný úväzok s oddôvodnením, že sa ich spolupráca nevyvíjala tak, ako si predstavovali a Mihálikova iniciatíva nebola dostatočná. O niekoľko mesiacov na to mu šéfredaktor poslal ospravedlňujúcu správu o zbrklom konaní a navrhovala mu ďalšiu možnú spoluprácu. V rokoch 19681969 jeho publicistická činnosť utlmuje a zameriava sa na filmovú dramaturgiu.
70. roky
V priebehu 70. rokov bolo v SFÚ zrušené oddelenie výskumu dejín kinematografie. Preto Mihálik podáva výpoveď a nastupuje do redakcie časopisu Príroda a spoločnosť. O rok neskôr odišiel na miesto interného ašpiranta pre odbor Teória a dejiny filmu na Filozofickej fakulte v Brne. Zo zachovaných materiálov usudzujeme, že Mihálik ako nestranník, spoluautor ideologicky neschvaľovaných filmov a pochádzajúci z rodiny súkromníka, ktorý Benéšovými dekrétmi prišiel o celý majetok, každé dva roky prechádzal komplexnými hodnoteniami. Z toho vyplýva, že podliehal štátno-bezpečnostnej ostražitosti(zamietnutie žiadostí o prijatie na štúdium vysokej školy). V priebehu 70.rokov sa z externého pracovníka vypracoval až na vedúceho Katedry divadelnej a filmovej vedy VŠMU.
Peter Mihálik sa podpísal pod niekoľko významných filmografických diel. O slovenskej kinematografii začal písať najskôr historicky. V roku 1975 vydal SFÚ jeho úvahy o metodológii a výskume filmového diela s názvom Filmové dielo ako systém. Ďalším významným medzníkom v jeho publicistickej činnosti bolo vydanie prekladu diela Jurija Lotmana Semiotika filmu a problémy filmovej estetiky (1975). Kniha vyšla aj v druhom vydaní na VŠMU v Bratislave. Pre Dom ČSSP v Bratislave napísal profil Prehliadka tvorby režiséra M. Romma (1976). Spoluautorsky sa podieľal aj na časti FILM encyklopedického diela ''Slovensko IV. diel – Kultúra I.časť''. Vo svojej kandidátskej práci Vznik slovenskej národnej kinematografie (1972), ktorú napísal na Univerzite J.E. Purkyně v Brne, v súčasnosti Masarykovej Univerzite, spísal všetky svoje výskumy z oblasti dejín slovenskej kinematografie. Aktívny filmový vedec taktiež publikoval aj v katalógu SFÚ – Film na Slovensku do roku 1945 (1974).
Václav Macek porovnáva knihy Krása tmy (1971) od Ivana Stadtruckera s prácou Kapitoly z filmovej teórie: „Prvú knihu filmovej teórie na Slovensku od Ivana Stadtruckera charakterizuje aplikácia teórie informácie na filmové dielo, dôsledná analýza všetkých jeho zložiek z hľadiska znakovej podstaty umeleckého diela... V Kráse tmy sa jednotlivé príklady tvorby významu pri jednotlivých filmových prvkoch dokladali praktickými príkladmi, v Kapitolách z filmovej teórie sa už vedie diskusia len s rôznymi teoretickými koncepciami, prax filmu je v úzadí... Mihálik zhŕňa diskusie sedemdesiatych rokov, poučenie z vlastného prekladu knihy Jurija Lotmana Semiotika filmu a problémy filmovej estetiky (1975), aby dospel k teórii, ktorá je systémovo semiotická a netají sa lingvistickými inšpiráciami.“
80. roky
Kvôli nátlaku zo strany vedenia VŠMU od roku 1983 začal navštevovať Večernú univerzitu marxizmu-leninizmu (VUML). Jedným z dôvodov mohlo byť aj schválenie plánovaného päťmesačného pracovného pobytu v Centro Sperimentale di Cinematografia V Taliansku a následného dvojmesačného pobytu v Londýne.
V roku 1980 zostavil prvú, neskôr aj druhú (vyšla pod názvom Sovietska filmová teória dvadsiatych rokov) Antalógiu filmovej teórie. 1985 vyšla jeho kniha Kapitoly z filmovej teórie, ktoré patrí medzi prvé knihy od slovenského autora zamerané na teóriu. Ďalej napísal úvahy do kníh Film, réžia, herec Vsevoloda Pudovkina, Berte len môj život (Marlene Dietrich), Do posledného dychu (Luis Buñuel). Stihol napísať okolo 900 strán rukopisu do nevého vydania Malej encyklopédie filmu, ktorej prvé vydanie vyšlo v roku 1974. Taktiež bol jej spoluautorom. Napísal desiatky hesiel do pripravovanej Encyklopédie dramatických umení.
Pre Osvetový ústav Bratislava napísal niekoľko brožúr s názvom Kapitoly z dejín dokumentárneho filmu (1982) a taktiež Réžia a dramaturgia v amatérskom filme (1984). Ako člen komisie pre teóriu a kritiku ZSDU pripravoval úvodné vstupy do tvorivých diskusií o novej slovenskej tvorbe. Bol členom poroty na MFF Karlove Vary. Aktívne sa podieľal na seminároch SFÚ (naposledny Kino a Slovensko). Bol lektorom Ústredia Slovenského filmu. Zaujímal sa predovšetkým o kraátkometrážnu tvorbu a dva dni pred smrťou vystúpil na hodnotiacom aktíve, kde podrobil analýze slovenský dokumentárny film roku 1986. Takisto bol predsedom federálneho Klubu filmových novinárov ČSZN a predsedom slovenského KFN SZN.
Všetky tieto pracovné a mimopracovné tlaky pravdepodobne prispeli k tomu, že Peter Mihálik vo veku 41 rokov umiera. Nekončiace reštriktívne opatrenia a vynútené ústupky ale nedokázali poprieť Mihálikov potenciál v každej tvorivej činnosti, ktorej sa venoval. Publicistickej, dramaturgickej, režijnej, ani historicko-teoretickej.
Prínos
Napriek niekoľkým zamietnutým textom, redakčným odporúčaniam a korekciám Mihálikových rukopisov vyšlo niekoľko stovák jeho článkov a recenzií, ktoré len dokazujú frekventovanosť i úspešnosť publikovania tohto mimoriadne plodného autora na poli slovenskej filmovej publicistiky. Profesionálna dráha Petra Mihálika sa vyvíjala od profesie publicistu, dramaturga, neskôr vedúceho dramaturga, krátkych a stredometrážnych hraných filmov v Slovenskej televízii, cez pedagogicko-lektorskú činnosť, prekladateľstvo, teóriu, až po historiografiu. Medzi jeho publikáciami môžeme nájsť aj životopisy, vyhlásenia, žiadosti, zamietnutia, odvolania, odborné posudky, pracovné a nakladateľské zmluvy, cestovné dotazníky a správy.
Peter Mihálik sa zaoberal filmovými teóriami, a súčasne sa snažil sformulovať ich terminologické základy, ktoré v slovenčine doposiaľ neboli rozpracované. O jeho výskumy sa opiera niekoľko generácii filmárov. Popri týchto činnostiach a pedagogickom pôsobení na VŠMU taktiež publikoval desiatky člínkov, recenzií, kritík, úvah a poznámok s filmovou problematikou v novinách a časopisoch ako Pravda, Nové slovo, Film a divadlo, Televízia. Peter Mihálik bol teoretik vychádzajúci z tradície prvých filmovo-teoretických prác ruskej formálnej školy aj zo súdobých filmových teórií. Zaujímal sa najmä o semiológiu. Nadväzoval na teoretické reflexie svetovo uznávaných filmových vedcov, napr. Christiana Metza, Jurija Lotmana či Alicje Helmanovej. Snažil sa skúmať film nielen umenovednými nástrojmi, ale aj špecifickými filmovovednými nástrojmi a zaviesť teoretickú terminológiu do filmovej problematiky.
Teliana Pereirová
Tenis začala hrať od 9 rokov. Jej obľúbeným povrchom je tvrdý povrch.
Novak Đoković
Novak Đoković, prípadne aj Novak Djoković (srbskou cyrilikou Новак Ђоковић, srbskou latinkou Novak Đoković alebo Novak Djoković; * 22. máj 1987) je súčasný profesionálny srbský tenista. V júli 2011 bol prvý krát na 1. mieste medzinárodného rebríčka ATP.
Počas svojej kariéry vyhral 73 turnajov ATP: v Amersfoorte, v Metách, v Adelaide, Estorile a vo Viedni (prvé dva v roku 2006, ďalšie v roku 2007), Dubaji, Belehrade, Pekingu a Bazileji (2009). V roku 2010 v Dubaji a Pekingu, v roku 2011 v Dubaji a Belehrade. Vyhral 32 turnajov ATP Masters Series - v Miami (2007, 2011 a 2012), Montreale (2007 a 2011), Indian Wells (2008 a 2011), Madride (2011), Ríme (2008 a 2011), Paríži (2009) a záverečný turnaj v Šanghaji (2008).
Jeho najlepšími výsledkami na grandslamových turnajoch sú výhry na Australian Open v rokoch 2008, 2011, 2012, 2013, 2015, 2016, 2019, 2020 na French Open 2016, vo Wimbledone 2011, 2014, 2015, 2018, 2019 a na US Open 2011, 2015, 2018. Na olympiáde v Pekingu v roku 2008 získal bronzovú medailu. Na turnaji roku ATP Masters Cup v Šanghaji zvíťazil vo finále nad ruským tenistom Nikolajom Davydenkom 2:0 na sety (6:1, 7:5).
Životopis
Novak Djoković sa narodil 22. mája 1987 v srbskom hlavnom meste Belehrad. Tenis začal hrať ako 4-ročný a profesionálom sa stal v 16-tich. Otec chcel mať z neho futbalistu alebo lyžiara, ale on už odmalička vynikal na kurte veľkou ctižiadostivosťou a zanietením. V 12. rokoch začal navštevovať Akadémiu Nikolu Pilića v Mníchove, kde strávil dva roky. Potom ho trénoval Talian Ricardo Piatti, ktorý sa staral aj o Chorváta Ivana Ljubičića. V roku 2004 sa ako junior dostal súčasne do singlového aj deblového (s Jenkinsom) semifinále na Australian Open.
Uprednostňuje hru na tvrdom povrchu, ale považuje sa za všestranného hráča. Jeho najsilnejším úderom je bekhend po čiare.
Sound of the Underground (album)
Sound of the Underground je debutový štúdiový album britskej dievčenskej popovej skupiny Girls Aloud. Vydal ho Polydor Records 26. mája 2003 v Spojenom kráľovstve, s opakovaným vydaním 1. decembra.
Novak Đoković
Životopis
Od roku 2006 (s prestávkou v rokoch 2017 - 2018) ho vedie bývalý daviscupový reprezentant Slovenska Marián Vajda. Spolupracoval s kondičným trénerom Salvadorom Sosom. V roku 2021 je jeho trénerom aj Goran Ivanišević, s ktorým Djokovič spolupracuje od roku 2019. Ivanišević koučoval Djokoviča bez Vajdu napríklad v Melbourne, na Australian Open 2021.
Sound of the Underground (album)
Pôvodná verzia: Polydor / 9865315 (UK)
Producers: The Beatmasters, Betty Boo
La Carrera Panamericana
La Carrera Panamericana je americký dokumentárny film z roku 1992.
Vtáčnik
Vtáčnik môže byť:
Barbara Paulusová
Barbara Paulusová (* 1. september 1970, Viedeň, Rakúsko) je bývalá rakúska profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 6 turnajov WTA v dvojhre a 1 turnaj vo štvorhre.
La Carrera Panamericana
Jeho režisérom bol Ian McArthur a film zachycuje členov anglickej rockovej skupiny Pink Floyd, gitaristu Davida Gilmoura a bubeníka Nicka Masona počas automobilových pretekov Carrera Panamericana v Mexiku. Gilmoura v jeho voze doprevádzal manažér skupiny, Steve O'Rourke a Masona automobilový pretekár, Valentine Lindsay. Gilmourov voz mal počas pretekov nehodu a následne ich nedokončil (Gilmour vyviazol bez vážnejších zranení, O'Rourke mal zlomenú nohu), Mason sa v celkovom poradí umiestnil na šiestom mieste.
Skupina Pink Floyd k tomuto filmu nahrala aj hudbu. Nachádzajú sa tu aj staršie skladby („Signs of Life“, „Yet Another Movie“, „Sorrow“, „One Slip“, všetky skladby z albumu A Momentary Lapse of Reason, a „Run Like Hell“ z albumu The Wall), aj novšie skladby („Country Theme“, „Small Theme“, „Big Theme“, „Carrera Slow Blues“, „Mexico '78“ a „Pan Am Shuffle“). Pod novými piesňami je autorsky podpísaný prevážne Gilmour, vo dvoch prípadoch („Carrera Slow Blues“ a „Pan Am Shuffle“) aj Mason a klávesák Richard Wright. Nové skladby boli nahrané v londýnskom štúdiu Olympic Studios v novembri 1991.
Novak Đoković
Životopis
Používa raketu Head a oblieka ho značka Lacoste. Jeho vzorom bol Pete Sampras. Hovorí srbsky, nemecky a anglicky.
Rodičia Srđan a Dijana vlastnia v Srbsku už 15 rokov pizzeriu a palacinkáreň. Otec, strýko a teta boli profesionálnymi lyžiarmi, otec bol aj výborným futbalistom. Má dvoch mladších bratov, Marka a Đorđa, ktorí sa tiež venujú tenisu.
Tenisová kariéra
Už ako 19-ročný tenista sa v roku 2006 zúčastnil spolu s Anou Ivanovićovou Hopmanovho pohára, kde páru tesne ušla finálová účasť.
V dobrých výkonoch zo začiatku roka pokračoval počas celej sezóny, čo ho neustále posúvalo na vyššie pozície v rebríčku ATP Entry Ranking. Rok 2006 začal ako 78. hráč sveta, ale účasťou vo štvrťfinále na Roland Garros a 4. kolom vo Wimbledone sa dostal do prvej 40. Len tri týždne po Wimbledone vyhral svoj premiérový titul v Amersfoorte bez straty setu vo finále proti Nicolasovi Massuovi. Druhé turnajové víťazstvo získal v Metách a to ho po prvýkrát posunulo medzi 20 najlepších hráčov sveta.
Rok 2007 začal ďalším víťazstvom na prvom turnaji roku v Adelaide. Jeho výkony na podujatiach ATP Master Series v Indian Wells a Miami, kde bol finalistom a v druhom spomínanom turnaji víťazom, ho posunuli do prvej svetovej desiatky. V týchto turnajoch dosiahol prvé dve finálové účasti po sebe na podujatiach série Masters a porazil vychádzajúcu hviezdu Andyho Murrayho v oboch semifinálových zápasoch bez straty setu. Finále v Indian Wells prehral s Rafaelom Nadalom, ale vynahradil si to, keď ho zdolal vo štvrťfinále v Miami 6-3 6-4. Vo finále vyhral nad vracajúcim sa Argentíčanom Guillermom Cañasom 6-3 6-2 6-4 a získal tak premiérový titul zo série Masters. O mesiac neskôr pridal ďalší úspech z turnaja v Portugalsku. V dosiaľ najmladšom obsadení finále Estoril Open porazil Francúza Richarda Gasqueta v troch setoch 7-6 0-6 6-1.
Davis Cup
Je veľmi dobrý priateľ britského hráča (a svojho občasného partnera vo štvorhrách) Andy Murrayho. Ten bol súčasťou tímu Veľkej Británie, ktorý porazila reprezentácia Srbska a Čiernej Hory v Davis Cupe v Glasgowe v apríli roku 2006. Djoković získal rozhodujúce víťazstvo 9. apríla porážkou Grega Rusedskeho v štyroch setoch, čím dostal svoj tím do vedenia 3-1 na zápasy.
Grand Slam
Djoković je 20-násobný grandslamový víťaz. Prvý titul získal v roku 2008, keď na turnaji Australian Open vo finále porazil Jo-Wilfrieda Tsongu 4-6 6-4 6-3 7-6(2). Druhý titul získal na rovnakom turnaji v roku 2011, keď porazil Brita Andyho Murrayho v troch setoch 6-4 6-2 6-3.
Finálové účasti na turnajoch ATP
výhry (29)
Zoznam planétok 50251 – 50500
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Kláštor Montserrat
Montserrat je benediktínsky kláštor na rovnomennom vrchu asi 60 km severozápadne od Barcelony. Stal sa pútnickým miestom a v súčasnosti ho navštevuje množstvo turistov. Uchováva sa v ňom milostivá socha Panny Márie La Moreneta (čierna panna). V múzeu, ktoré sa nachádza v kláštore, sú maľby takých majstrov, akými boli El Greco, Caravaggio a Picasso.
Václav Šašek
PhDr. Václav Šašek (* 14. október 1933 v Hnidousech, dnes Švermov, časť Kladna) je český dramaturg a filmový scenárista. Jeho práca je spojená predovšetkým s československým filmom tzv. českej novej vlny 60. rokov 20. storočia.
Do Filmových štúdií Barrandov nastúpil v roku 1960, do tvorivej skupiny Šebor - Bor. Jeho prvý realizovaný film ako dramaturga bol Černý Petr režiséra Miloša Formana. Potom začal písať aj scenáre. Medzi najdôležitejšie filmy, ku ktorým napísal scenár patrí Intimní osvětlení, na ktorom spolupracoval s Jaroslavom Papouškom. Za scenár k filmu Helimadoe, ktorý vychádza z rovnomenného románu Jaroslava Havlíčka, dostal v roku 1994 Českého leva.
Diaľnica A2
Diaľnica A2 môže byť:
Rynholec
Rynholec je obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 885 obyvateľov, z toho 450 mužov a 435 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 38,1 roka, ženy 41,9 roka).
NGC 2999
NGC 2999 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Plachty, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 9. mája 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,9.
Eleutér (pápež)
Svätý Eleutér (iné názvy: Eleutherus, Eleuterus, Eleuterius; Eleutherus) bol približne v rokoch 174/175–189/193 13. pápežom katolíckej cirkvi. Eleutherus bol pôvodem Grék. Podľa kroniky pápežov Liber Pontificalis, ktorá ale pochádza až zo 6. storočia, sa narodil v meste Nikopolis v kraji Epirus a jeho otec sa údajne volal Abundius.
Bol diakonom pápeža Aniceta. V r. 177/8 Eleuteria navštívil Ireneja z Lyonu, ktorý priniesol so sebou list od tamojšej cirkvi, potom trpel veľkou perzekúciou, vykladal mu svoje názory na montanizmus. Sviatok má 26. mája.
Kladnatá - Grapy
Kladnatá - Grapy je prírodná pamiatka ev. č. 2062 východne od obce Horní Bečva v okrese Vsetín. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Beskydy.
Ochrana
Predmetom ochrany je výskyt vzácnych druhov rastlín na rozmanitých pôdnych typoch a geomorfologických útvaroch.
Eduard Nécsey
ThDr. Eduard Nécsey (* 9. február 1892, Oslany – † 19. jún 1968, Nitra) bol slovenský rímskokatolícky duchovný, titulárny arcibiskup a apoštolský administrátor nitrianskej diecézy.
Ruský Hrabovec
Ruský Hrabovec je obec na Slovensku v okrese Sobrance.
Kvetoslava Benková
Ocenenia
Ďalej získala mnoho ocenení, ktoré udeľuje:
Eduard Nécsey
Životopis
Rod Néčeiovcov pochádzal zo zemianskej rodiny z Oslian. Narodil sa v rodine Jána Néčeia a jeho manželky Márie rod. Poloniovej. Teologické štúdiá absolvoval v Innsbrucku, kde bol aj vysvätený za kňaza. Svoje štúdiá zavŕšil ziskom titulu doktor teológie. V roku 1943 bol menovaný za pomocného biskupa nitrianskej diecézy a konsekrovaný bol v Nitre 16. mája 1943. Po úmrtí Karola Kmeťka v roku 1949 komunistický režim bránil jeho vymenovaniu za sídelného biskupa a preto z poverenia pápeža Pia XII. viedol diecézu až do svojej smrti ako apoštolský administrátor. Na začiatku 50. rokov ho režim izoloval a bránil výkonu činnosti. V rokoch 1962 – 1965 sa zúčastnil všetkých zasadaní II. Vatikánskeho koncilu. Pápež Pavol VI. ho v roku 1968 povýšil na titulárneho arcibiskupa. Krátko po tomto menovaní zomiera v Nitre.
Kvetoslava Benková
Začiatky
Kvetoslava Benková sa narodila 28. júla 1951 v Báčskom Petrovci, kde chodila na základnú školu a neskôr i Gymnázium Jána Kollára. Po ukončení stredoškolského štúdia, sa zapísala sa na Hudobnú fakultu VŠMU v Bratislave, kde získala diplom a hodnosť magistry umenia.
Po skončení hudobnej teórie na HF VŠMU v Bratislave sa vrátila do rodiska, kde sa v Novom Sade zamestnala ako hudobná dramaturgička, redaktorka a režisérka v RTV Nový Sad (v súčasnosti Rádio Televízia Vojvodiny) - pracovala na reláciách hudobných programov rozhlasu a televízie.
Spolupracovala s kultúrno-umeleckými spolkami, umeleckými telesami ako hudobná pedagogička, autorka a režisérka hudobných programov a členka rôznych odborných porôt doma a na Slovensku. Zaraďovaná bola medzi popredné speváčky slovenských ľudových a tanečných piesní vo Vojvodine a na Slovensku.
Ladislav Guderna
Ladislav Guderna (* 1. jún 1921, Nitra – † 6. október 1999, Vancouver) bol slovenský surrealistický maliar.
Kvetoslava Benková
Začiatky
Kvetoslava Benková umrela po ťažkej a dlhej chorobe 9. júna 2014. Pochovaná je na cintoríne v Báčskom Petrovci.
Ladislav Guderna
Životopis
Detstvo prežil v Nitre, kde navštevoval aj Štátne reálne gymnázium. V roku 1933 sa rodina Gudernovcov presťahovala do Bratislavy. Ladislav začal študovať na Obchodnej akadémii. Súčasne navštevoval večerné kurzy kreslenia na Škole umeleckých remesiel, kde ho viedol profesor Ľudovít Fulla (1902 – 1980). Absolvoval aj výtvarné školenie u Maximiliána Schurmanna (1890 – 1960). Od roku 1938 študoval na Oddelení kreslenia a maľovania SVŠT v ateliéri profesora Jána Mudrocha (1909 – 1968). O štyri roky neskôr ho zo školy vylúčili, údajne pre nedisciplinovanosť, v skutočnosti však pre politické názory. V roku 1944 absolvoval Akadémiu výtvarných umení v Belehrade. Už ako dvadsaťročný vydal teoretický spis Tvar v maliarstve. Od začiatku svojej tvorby spolupracoval s nadrealistickými básnikmi, a to vo forme ilustrácií ich básnických zbierok a zborníkov.
Kvetoslava Benková
Činnosť
Vydala dve rodinné audiokazety, na ktorých zhrnula vlastný hudobný vývoj, hudbu a spev svojho otca Pavla Čániho, manžela Martina Benku a dcér Slovenky a Margaréty, s ktorými často vystupovala a nahrávala v rozhlase v Novom Sade a v Bratislave. Bola nositeľkou početných ocenení za interpretáciu a skladby. Na viacerých folklórnych podujatiach jej udelili uznania a diplomy.
Ladislav Guderna
Životopis
1945 - zakladajúci člen Skupiny výtvarných umelcov 29. augusta a člen českého výtvarného spolku Mánes.
Kvetoslava Benková
Činnosť
Vďaka rodinnému zázemiu k slovenským ľudovým piesňam mala blízko už od útleho detstva. Takmer 40 rokov sa aktívne zaoberala zberateľskou činnosťou. Zozbierala na tisícky slovenských ľudových piesní z Vojvodiny, ale aj zo slovenského Málinca a okolia.
Tvorba
Kvetoslava Benková bola autorkou početných ocenených nových lyrických, tanečných a detských piesní či operiet. Tiež sa venovala aj nahrávaniu detských (hudobných) rozprávok, ktoré nahrala na CD nosič v slovenčine, srbčine, maďarčine a rumunčine. Boli to napr. Káčatko prváčatko a Lacík Macík - Slobodana R. Vujačića. Pripravila a upravila stovky slovenských ľudových piesní pre ľudové kapely a profesionálne hudobné telesá, s ktorými často vystupovala na koncertoch a na nahrávkach v Rádiu Nový Sad a v Rádiu Bratislava.
Ladislav Guderna
Životopis
1946 - účasť na výstave mladého československého umenia v Paríži
1948 - účasť na Bienále v Benátkach
1957 - predseda Zväzu slovenských výtvarných umelcov.
1958 - získal striebornú medailu za výtvarné návrhy na EXPO ’58 v Bruseli
1968 - na protest proti okupácii Československa emigroval do Kanady. Najskôr žil v Toronte, roku 1979 sa presťahoval do Vancouvru.
1979 - člen medzinárodnej surrealistickej skupiny Melmoth a Skupiny West Coast Surrealist.
V rokoch 1979 – 1998 vydával spolu so synom Martinom surrealistický časopis Scarabeus, ktorého vyšlo okolo dvadsať čísel. V rokoch 1981 – 1986 vychádzal pod ich vedením aj rovnako zameraný časopis Melmoth Vancouver.
Guderna si našiel vlastný surrealistický rukopis, svojou výtvarnou aj teoretickou prácou sa zapájal do scény nadrealistickej poézie na Slovensku. Je považovaný za jedného zo zakladateľov slovenského výtvarného surrealizmu. Bol maliar, grafik, a vynikal aj v technike koláží.
V prvej polovici 40. rokov boli jeho diela charakteristické líniou ohraničujúcou tvary. Môžeme ich označiť ako predmetné, ale bez detailnej realistickej popisnosti, založené skôr na vyjadrovaní vo forme symbolov.
Po roku 1945 bol inšpirovaný fauvizmom, dielom G. Rouaulta, ale tiež analytickým a syntetickým kubizmom. V tomto období v jeho tvorbe prevláda motív kubistických hláv žien. Tu sa tiež prvýkrát objavuje forma polmesiaca, ako profilu ženskej hlavy.
Samostatné výstavy
== Kolektívne výstavy ==
Pola Negri
Pola Negri (vlastným menom Barbara Apolonia Chalupec; * 3. január 1897, Lipno, Poľsko – † 1. august 1987, San Antonio, Texas, USA) bola americká herečka, hviezda nemého filmu. Jej otec Juraj Chalupec pochádzal zo slovenskej obce Nesluša, pracoval ako drotár. Matka Eleonora Kielczewská bola Poľka zo schudobnenej šľachtickej rodiny.
Diaľnica A2 (Slovinsko)
Diaľnica A2 je 174,5 km dlhá diaľnica v Slovinsku, ktorá pretína krajinu v severozápadno-juhovýchodnom smere. Začína v Tuneli Karavanke na rakúskej štátnej hranici a vedie cez Jesenice, Kranj, hlavné mesto Ľubľana a Novo mesto a končí na chorvátskej hranici pri obci Obrežje.
Diaľnica A2 je na úseku Tunel Karavanke-Ľubľana súčasťou európskej cesty E61, na zvyšnej časti zas E70. Na rakúskej strane na ňu nadväzuje diaľnica A11 smerujúca ku mestu Villach, na chorvátskej je to diaľnica A3, ktorá vedie do Záhrebu.
História
História diaľnice A2 sa začala písať ešte za juhoslovanskej éry, keď bola súčasná trasa súčasťou plánovanej diaľnice bratstva a jednoty, ktorá viedla naprieč celou krajinou a bola označená ako Magistrála 1. Výstavba sa na území dnešného Slovinska začala v 80. rokoch, no niektoré úseky len v polovičnom profile. Prvým súvislým sprejazdneným úsekom bol úsek Naklo-Kranj-Šentvid, ktorý otvorili v roku 1985. Na prelome 80. a 90. rokov bol vo výstavbe hraničný Tunel Karavanke, ktorý otvorili v roku 1991.
Výstavba pokračovala aj v ďalších rokoch a do roku 2009 bola dostavaná takmer celá diaľnica A2. Výnimku tvoril iba úsek v okolí obce Trebnje, ktorý dočasne niesol označenie rýchlostnej cesty H1. Tento chýbajúci úsek dobudovali v júni 2010 a pôvodná H1 bola prekategorizovaná na regionálnu cestu.
V súčasnosti prebieha rekonštrukcia diaľnice medzi Viaduktmi Lešnica a Peračica pri obci Brezje v smere do Rakúska. Ukončenie tejto prestavby a znovusprejazdnenie plného profilu sa plánuje na jún 2011.
Diaľnica A3
Diaľnica A3 môže byť:
Diaľnica A2 (Slovinsko)
Mýto
Na diaľnici A2 sa do 1. júla 2008 používal takzvaný otvorený systém výberu mýta, ktoré sa vyberalo v mýtniciach. Po tomto termíne boli pre motorové vozidlá do 3,5 tony zavedené diaľničné nálepky. Zvláštne mýto sa platí za prejazd Tunelom Karavanke - pre osobné automobily je sadzba vo výške 6,5 eura.
Trstená (Rajecká Lesná)
Trstená je osada na Slovensku v okrese Žilina, na ľavom brehu rieky Rajčanka. Administratívne je súčasťou Rajeckej Lesnej. V roku 1828 mala 6 domov a 24 obyvateľov. Od roku 1863 bola samostatnou obcou, v roku 1900 bola pripojená k Rajeckej Lesnej.
Mike Dunham
Mike Dunham (* 1. jún 1972) je bývalý americký hokejový brankár, ktorý naposledy chytal za klub New York Islanders v NHL. Dunham reprezentoval USA na Zimných olympijských hrách 2002 v Salt Lake City, kde získal striebornú medailu.
Klubová kariéra
Dunham bol draftovaný klubom New Jersey Devils v roku 1990. Devils si ho vybrali ako celkovo 53. v poradí.
Počas svojej kariéry nastupoval aj za kluby Nashville Predators, New York Rangers, Atlanta Thrashers, a New York Islanders. Získal ocenenie William M. Jennings Trophy v roku 1996.
NGC 3000
NGC 3000 je dvojhviezda v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 25. januára 1851.
Chocques
Chocques je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Imprinting
Imprinting (z angl. vtláčanie, vštepenie) je pojem z vedných odborov etológia, zoológia a psychológia. Je to raná fáza v živote zvieraťa, počas ktorej mláďa získava základné poznatky o svete okolo seba. Základnou charakteristikou obdobia imprintingu je fakt, že vedomosti ktoré zviera v tomto čase získa, si zachováva navždy a ďalším učením sa už nedajú pozmeniť.
Objav imprintingu učinil zakladateľ klasickej etológie Konrad Lorenz, pozorovaním správania vtákov v ranej fáze ich života. Pokusy robil na čerstvo vyliahnutých kačiatkach a húsatách. Zistil, že čo sa naučí zviera vo fáze imprintingu, to ostane otlačené v jeho vedomí a celý život to bude chápať ako nemenný fakt. Keď vo fáze imprintingu nasimuloval kačiatkam alebo húsatám nepravú matku (iného vtáka, atrapu alebo človeka), tieto nasledovali falošnú matku ako vlastnú.
Zdroje
Tieger: Etológia, referát a iné
Horná ulica (Banská Bystrica)
Horná ulica je ulica v centrálnej časti Banskej Bystrice. Je spojená s Námestím SNP, ulicami Skuteckého, Komenského, Kukučínova, Železničiarska, Československej armády a Partizánska cesta. Nachádza sa tu viacero cenných budov a niekoľko inštitúcií, medzi nimi Vila Dominika Skuteckého, súčasť Stredoslovenskej galérie a kultúrna pamiatka Kamenná vila.
Dejiny
Ulica sa začala formovať v 15. storočí, väčšina domov pochádza zo 16. a 17. storočia. Ich renesančný a barokový vzhľad bol z väčšej časti priebehom 18. storočia nahradený Art noveau.
Horná ulica tvorila spojnicu Banskej Bystrice s Horehroním. Jej zadná (východná) časť bola mimo mestského opevnenia. Hlavne za tzv. Hornou bránou mala viac vidiecky ako mestský charakter. Zmeny k urbanizácii nastali po zbúraní Hornej brány a dobudovaní železničného spojenia so Zvolenom v roku 1873. Časť dnešnej Hornej ulice sa stala Nádražnou (stanica stála na inom mieste ako dnes až do polovice 50. rokov 20. storočia).
Gintrac
Gintrac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Subakútna apendicitída
Etiológia
Hnisavé ložisko vzniká kolikváciou zápalového periapendikulárneho infiltrátu (perityphlitis), alebo ohraničením hnisu vyliateho pri perforácii apendixu okolitými črevnými kľučkami a predsterou. Vznik je podmienený zníženou peristaltikou čriev a nízkou virulenciou mikroorganizmov (najmä Escherichia coli, anaeróbne baktérie, Bacteroides).
Klinický priebeh
Klinická jednotka vychádza z akútnej apendicitídy, ktorá ako katarálny zápal prechádza po 24-48 hodinách klinického priebehu štádiom flegmonózneho zápalu do gangrény. Pri nepodstúpení chirurgickej liečby dochádza k perforácii do voľného peritoneálneho priestoru. Pri vhodných anatomicko-fyziologických pomeroch dochádza k uzatvoreniu ložiska a lokalizácii procesu.
Klinická manifestácia a symptomatológia
Príznaky akútnej apendicitídy prechádzajú do typickej manifestácie, ktorá zahrňuje:
Konzervatívna terapia
Nechirurgická liečba je prísne indikovaná. Dodržuje sa pokoj na lôžku, tekutá diéta. Nutné je časté sledovanie pacienta pre riziko kolikvácie, perforácie a progresie do difúznej peritonitídy. Podívajú sa antiflogistiká a antibiotiká. Liečba trvá 2-3 mesiace. Po ústupe klinických príznakov sa doporučuje kolonoskopia na vylúčenie zhubného ochorenia, ktorá sa môže takýmto spôsobom prejaviť (najmä u starších pacientov).
Studánky u Cerhovic
Studánky u Cerhovic je prírodná pamiatka ev. č. 1009. Nachádza sa neďaleko obce Cerhovice v okrese Beroun. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Predmetom ochrany je pramenisko s výskytom vzácnych druhov rastlín, napr. vstavačovec májový a žltohlav európsky.
FC Steel Trans Ličartovce
FC Steel Trans Ličartovce bol slovenský futbalový klub, ktorý založila miestna mládež v novembri 1950. Výrazný prelom v histórii klubu nastal v roku 1992, kedy za 5 rokov postúpil z III. okresnej triedy až do II. ligy. Od roku 2002 pravidelne bojoval o postup do najvyššej slovenskej súťaže. 30. augusta 2004 klub prevzal zanikajúci klub 1. FC Košice. V lete 2005 sa klub transformuje na MFK Košice a sťahuje sa do Košíc. Futbal v Ličartovciach ale nezanikol, 11. augusta 2005 vznikol nový klub FC Ličartovce, ktorý začínal v roku 2008 v najnižšej súťaži ObFZ Prešov.
Řeřichy
Řeřichy sú obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 99 obyvateľov, z toho 48 mužov a 51 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,5 roka (muži 40,3 roka, ženy 40,7 roka).
Robinson Crusoe
Robinson Crusoe môže byť:
Diaľnica A4
Diaľnica A4 môže byť:
Lovec nacistov
Lovec nacistov je jednotlivec, ktorý od ukončenia 2. svetovej vojny pátra, snaží sa dolapiť a postaviť pred súd nacistických vojnových zločincov Tretej ríše, zodpovedných za masové zločiny proti ľudskosti a holokaust, ktorí po vojne ušli a skrývali sa pred spravodlivosťou.
Najslávnejšími takýmito ľuďmi boli Simon Wiesenthal, Serge a Beáta Klarsfeldovci. V súčasnosti je ním Efraim Zuroff. Niekoľkých nacistov úspešne chytila aj izraelská tajná služba Mossad.
Po páde nacistického Nemecka 8. mája 1945 sa tisíce nacistických vojnových zločincov stratili v povojnovom chaose a snažili sa ujsť, najmä do štátov Južnej Ameriky, aby sa vyhli zodpovednosti za zločiny, ktoré spáchali počas trvania 2. svetovej vojny. Niektorí nacisti sa konca vojny nedožili, iní boli potrestaní v Norimberskom procese, no stále existovala skupina nacistov, ktorí utekali pred spravodlivosťou a ostávali (ostávajú) ukrytí na slobode.
Prečo nacisti utekali do Južnej Ameriky?
V štátoch Južnej Ameriky boli v druhej polovici 20. storočia pri moci prevažne silne pravicové diktátorské režimy, ktoré sympatizovali s nacistickými myšlienkami, a preto zatvárali oči, ak nejaký nacista prišiel do ich krajiny hľadať útočisko. Pri útekoch z Európy im pomáhala aj ODESSA, či dokonca katolícky biskup v Ríme, sympatizujúci s nacistickým režimom, Alois Hudal. Nacistickí zločinci, ktorí prišli na územie týchto štátov, mali bohaté skúsenosti v oblasti tajných služieb, vypočúvania a tajnej polície, lebo neraz sa jednalo o príslušníkov a dôstojníkov Waffen-SS, Gestapa a podobne. Tieto ich vedomosti využívali miestni diktátori pre vlastné účely a nacisti sa stali oddanými napomáhačmi diktatúr v štátoch Južnej Ameriky. Zato im bola poskytovaná ochrana a ničím nerušený život. Štátmi, ktoré prijímali a odmietali vydať vojnových zločincov boli najmä Bolívia, Čile, Uruguaj, Brazília a Argentína.
Zoznam najhľadanejších nacistických zločincov, ktorí boli na úteku
(V zozname sú uvedení iba niektorí nacistickí vojnoví zločinci, o ktorých som sa dočítal. V skutočnosti ich boli tisíce)
Medzi najznámejších nacistov, ktorým sa podarilo po 2.svetovej vojne ujsť z Európy a boli prenasledovaní lovcami nacistov, patrili:
Úspešné operácie lovcov nacistov
Mnoho nacistov bolo postavených pred súd a následne potrestaných roku 1946 v slávnom Norimberskom procese.
Stále nažive a na úteku
Na zoznamoch kancelárie Efraima Zuroffa a Strediska Simona Wiesenthala pre nacistické vojnové zločiny, ktorá sa snaží postaviť pred súd ešte posledných žijúcich nacistických vojnových zločincov však figurujú až stovky mien rôznych dozorcov v koncentračných táboroch, žandárov, a ďalších zločincov, ktorí spolupracovali s nacistickým režimom a podieľali sa na vraždení civilného obyvateľstva, či vojnových zajatcov. Čas hrá však proti lovcom nacistov, pretože poslední žijúci vojnoví zločinci z II.svetovej vojny už majú vysoký vek a čas postaviť ich pred súd sa kráti.
Stredné Pohronie
Osou územia je rieka Hron od svojho sútoku so Slatinou po Slovenskú bránu. Z historického hľadiska zaberá severnú časť Tekova, vrátane Podsitnianska, a západnú časť Zvolenskej župy. Región hraničí na severe s Turcom a Hornou Nitrou, na východe s Horným Pohroním, na juhu s Hontom a na juhozápade so spomínaným Tekovom.
Dijálá
Dijálá môže byť:
Drndava
náhľad|Drndava v Kolačne Drndava je potok na hornej Nitre, preteká územím okresu Partizánske. Je to ľavostranný prítok Drahožice a je tokom V. rádu.
WTA Finals
náhľad|Logo WTA Finals WTA Finals (slov. turnaj Majsteriek) je ženský tenisový turnaj, ktorý sa hráva na konci sezóny. Štartuje tu osem najlepších hráčok podľa rebríčka WTA. Najviac titulov má Martina Navrátilová, keď dokázala vyhrať osem vo dvojhre, a šesť vo štvorhre. Súčasná víťazka vo dvojhre je Garbiñe Muguruzová a vo štvorhre pár Barbora Krejčíková a Kateřina Siniaková.
Sídlo turnaja
Prvý ročník sa odohral v roku 1972 v americkom meste Houston a vyhrala ho američanka Billie Jean Kingová. Ale po roku sa turnaj presunul do Boca Ratonu na Floridu. V roku 1974 sa turnaj na tri roky sťahoval do Los Angeles. V 1977 sa turnaj presunul do New Yorku a ostal tam len jeden rok a turnaj hostil Oakland. No ale prišiel rok 1979 turnaj sa usadil na 23 rokov v New Yorku. V roku 2001 sa turnaj dostal do Mníchova a tam ostal len jednu sezónu a vrátil sa do Los Angeles na štyri roky. Potom sa dostal na dva roky do Madridu a tam dokázala vyhrať dvakrát Justine Heninová. V rokoch 2008 - 2010 sa hral v katarskej Dauha a 2011 - 2013 v tureckom Istanbule. V rokoch 2014–2018 sa konal turnaj v Singapúre. V súčasnosti je dejiskom turnaju Šen-čen.
Oficiálne názvy turnaja
Tento turnaj má viac ako 40-ročnú históriu firemného sponzorstva a finálový turnaj je pomenovaný podľa spoločnosti, ktorá ju sponzoruje.
Dvojhra
Finálové zápasy vo dvojhre sa na turnaji od 1984 až 1998 konali vo forme 5 setov.
SIMBAD
SIMBAD (Set of Identifications, Measurements, and Bibliography for Astronomical Data) je astronomická databáza objektov mimo slnečnej sústavy. Spravuje ju Centre de Données astronomiques de Strasbourg (CDS) vo Francúzsku.
Sejkov
Sejkov je obec na Slovensku v okrese Sobrance.
Veronika Marsová
Veronika Marsová je americký dramatický televízny seriál, ktorého tvorcom je scenárista Rob Thomas. Dej seriálu je zasadený do fiktívneho mesta Neptune v Kalifornii, v ktorom hlavnú úlohu stvárňuje Kristen Bellová. Seriál mal premiéru 22. septembra 2004 na stanici UPN, no po dvoch sériach bol presunutý na stanicu The CW, kde bola odvysielaná záverečná séria.
Hlavnou postavou je Veronika Marsová (Kristen Bellová), ktorá je študentkou na Neptune High School a pomáha svojmu otcovi s prácou súkromného detektíva.
Mirza Džomba
Mirza Džomba (* 20. február 1977, Rijeka) je bývalý chorvátsky hádzanár, majster sveta a olympijský víťaz.
Kariéra
Džomba začal svoju kariéru v rodnom klube RK Zamet Rijeka, kde zostal až do roku 1996, kedy podpísal zmluvu s RK Croatia Osiguranje Záhreb. Strávil tam päť rokov, v každom roku vyhral ligu a pohárový titul. Navyše, dosiahol finále Ligy majstrov EHF trikrát v rade, v rokoch 1997 až 1999, no vo všetkých troch prípadoch prehral s FC Barcelona. V roku 2001 prestúpil do zahraničia, do elitného maďarského tímu KC Veszprém. V roku 2002 vyhral ligu a pohár a tiež hral finále Ligy majstrov EHF, ale znovu prehral, tentokrát proti SC Magdeburg. V roku 2004 prestúpil do španielskeho klubu BM Ciudad Real. Vyhral Ligu majstrov EHF a EHF Champions Trophy a IHF Super Globe. Na domácej úrovni vyhral španielsku ligu a španielsky Supercup. V lete roku 2007 sa prestúpil opäť do RK Croatia Osiguranje Záhreb. Počas jeho druhého pôsobenia v klube vyhral trikrát ligu a pohár zlato, a klub sa pravidelne dostával do vyraďovacej časti v Lige majstrov. Dňa 15. júna 2010 podpísal zmluvu s poľským tímom KS Vive Targi Kielce. Hral tam jednu sezónu, vyhral pohár a hral vo finále play-off ligy, kde prehral s klubom SPR Orlen Wisła Płock.
Mirza Džomba ukončil kariéru v auguste 2011 vo veku 34 rokov. Bol tiež členom chorvátskeho národného tímu ​​a vyhral aj majstrovstvá sveta (2003) a olympijské hry (2004).
Distinguished Flying Cross
Distinguished Flying Cross môže byť:
General Dynamics F-16 Fighting Falcon
Vo vzdušných súbojoch prevyšuje F-16 svojou obratnosťou a bojovým doletom (t. j. vzdialenosťou potrebnou na prílet na miesto boja, súboj a návrat) všetky lietadlá potencionálneho protivníka. Jeho vybavenie umožňuje útoky na ciele bez ohľadu na dennú, či nočnú dobu alebo počasie. Konštruktéri F-16 vychádzali z najnovších vedomostí aerodynamiky aj z predchádzajúcich typov, ako F-15 alebo F-111. Zníženie veľkosti a hmotnosti stroja, jeho kúpnej ceny a ceny príslušenstva neviedla nijako k redukcii jeho sily. F-16 znesie preťaženie až 9 g pri plnej palivovej nádrži, čím predčí spôsobilosti iných existujúcich stíhačov. Avionika lietadla obsahuje vysoko presný inerciálny navigačný systém, počítač odovzdávajúci informácie pilotovi, rádiá UHF aj VHF a systém pristátia. Pilot má tiež k dispozícii radarový varovný systém (RWR) a elektronické rušenie prieskumných aj zbraňových systémov nepriateľa. Lietadlo je okrem iného vybavené aj elektroimpulzným riadením (fly-by-wire) s ovládaním joystickom na pravej strane kabíny pilota.
Prototyp lietadla F-16 prvýkrát vzlietol v roku 1974. Výroba týchto veľmi rozšírených bojových strojov pokračuje (od roku 1993) pod novou hlavičkou výrobcu ako Lockheed Martin F-16 Fighting Falcon aj potom, čo zbrojársky gigant Lockheed Martin kúpil firmu General Dynamics.
Od roku 2019 sú F-16 vyrábané v leteckom závode v meste Greenville v Južnej Karolíne, kam sa výrobná linka presunula z texaského Fort Worth.
Vznik a vývoj
Požiadavky na novú ľahkú stíhačku boli predložené v roku 1972 a zdôrazňovali potrebu stroja s hmotnosťou do, s dobrým polomerom zatáčania, s lepším zrýchlením a doletom. Lietadlo malo byť optimalizované pre boj pri rýchlosti Mach 0,6 až 1,6 vo výškach. Z piatich spoločností, ktoré sa prihlásili do súťaže, boli vybrané dve – General Dynamics a Northrop. Spoločnosť General Dynamics predstavila 13. decembra 1973 svoj prototyp s označením YF-16, ktorý 20. januára 1974 na Edwardsovej leteckej základni zalietal Phil Oestricher. Prvý let oficiálny let lietadla YF-16 sa uskutočnil 2. februára 1974 a trval 90 minút, pričom lietadlo dosiahlo rýchlosť /h a výšku. Prototyp firmy Northrop s označením YF-17 po prvýkrát vzlietol o štyri mesiace neskôr, dňa 9. júna 1974. Hoci sa pôvodne predpokladalo, že súťaž bude veľmi tesná, vývoj YF-16 nakoniec napredoval výrazne rýchlejšie a lietadlo bolo tiež jednoznačnou voľbou pre pilotov, lietajúcich na oboch prototypoch.
náhľad|vpravo|YF-16 vystavený vo Virginskom stredisku letectva a kozmonautiky (Virginia Air and Space Center)
Dňa 13. januára 1975 bola firma General Dynamics so svojím strojom YF-16 vyhlásená za víťaza súťaže. Hlavnými dôvodmi boli nižšie prevádzkové náklady, väčší dolet a výrazne lepšie schopnosti manévrovania, najmä pri nadzvukových rýchlostiach. Ďalšou výhodou YF-16 bolo použitie motora Pratt & Whitney F100, t. j. rovnakej pohonnej jednotky, aká bola integrovaná v lietadle F-15. Fakt, že pre oba programy budú použité rovnaké motory, sľuboval do budúcnosti nižšie náklady na ich obstaranie.
Spoločnosť Northrop však naďalej pracovala na vývoji svojho prototypu a 2. mája 1975 bol YF-17 vybraný americkým námorníctvom. Práca Northropu tak nevyšla na zmar a vyústila v lietadlo, ktoré dnes poznáme ako McDonnell Douglas F/A-18 Hornet.
Kompletizácia prvého sériového lietadla F-16 (75-0747) sa začala v decembri 1975. Dĺžka trupu bola predĺžená o 254 mm, nosná plocha vzrástla o 1,85 m² a k motoru F100 bol pridaný prúdový štartér. Tretí vyrobený stroj prvýkrát vzlietol 3. mája 1977 a bol už vybavený kompletnou avionikou a systémom riadenia streľby.
Už v roku 1975 bolo rozhodnuté o európskej výrobe F-16 pre členské štáty NATO. Boli zriadené montážne linky lietadiel u spoločnosti SABCA v Gosselies v Belgicku a Fokker v Schiphol-Oost v Holandsku. Belgická firma SONACA bola kontraktovaná pre stavbu zadnej časti trupu, konštrukcia kýlovej plochy a pylóny podvesov pod krídlom vyrábala v Dánsku spoločnosť Per Udsen. Podvozok vyrábala spoločnosť DAF v Holandsku, kolesá potom firma Raufoss v Nórsku. Európskou montážou pohonnej jednotky F100 bola poverená belgická Fabrique Nationale. Do februára 1978 bola otvorená belgická výrobná linka, ktorú v apríli nasledovala holandská. Prvý let európskej F-16 sa uskutočnil 11. decembra 1978. Išlo o dvojmiestnu verziu F-16B, ktorú v Gosselies zalietali Neil Anderson a Serge Martin.
F-16A/B
náhľad|vpravo|F-16A Block 10B Fighting Falcon [[429th Electronic Combat Squadron|429. taktickej stíhacej letky amerického letectva počas letu, 1987]]
F-16A je jednomiestne viacúčelové stíhacie lietadlo, určené hlavne na vybojovanie vzdušnej nadvlády. F-16B je jeho dvojmiestna cvičná verzia, kde počas výcviku sedí žiak v prednej časti kabíny a inštruktor vzadu. Aby vzniklo v kokpite miesto pre inštruktora, musel byť v prednej časti trupu lietadla zredukovaný priestor pre avioniku a palivovú nádrž.
náhľad|vpravo|Kokpit F-16A