cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thomas Stearns Eliot
Neskorší život v Anglicku
V rokoch 1946 až 1957 býval so svojím priateľom Johnom Davym Haywardom, ktorý zbieral a archivoval Eliotovu tvorbu a nechával sa oslovovať "správca Eliotovho archívu". Zozbieral tiež Eliotove rané básne, ktoré vyšli po jeho smrti pod názvom Poems Written in Early Youth. Hayward si ponechal zbierku Eliotovej tvorby, aj keď už spolu nebývali, a v roku 1965 ju odkázal King's College Cambridgeskej univerzity.
Eliotovo druhé manželstvo bolo šťastné ale krátke. 10. januára 1957 sa oženil s Esmé Valerie Fletcherovou, s ktorou ho zoznámil Collin Brooks. Na rozdiel od svojho prvého manželstva sa so svojou druhou manželkou dobre poznal, pretože od augusta 1949 mu robila sekretárku vo firme Faber and Faber. Ich sobáš, tak ako Eliotov prvý, sa odohral v tajnosti. Svadba sa konala o štvrť na sedem ráno a zúčastnili sa jej iba rodičia nevesty. Valerie bola od manžela o 37 rokov mladšia a po jeho smrti sa venovala zachovávaniu jeho odkazu.
Smrť
Zomrel 4. januára 1965 v Londýne na následky emfyzému pľúc. Roky mal zdravotné problémy, ktoré mu spôsobovala kombinácia londýnskeho vzduchu a silné fajčenie. Často ho trápila bronchitída a tachykardia. Jeho telo bolo spopolnené a jeho popol, podľa jeho želania, umiestnený v kostole svätého Michala v East Coker, obci z ktorej jeho predkovia emigrovali do Ameriky.
Tvorba
Prvé významne básne ako je Love song of J. Alfred Prufrock alebo Portrait of a Lady poukazujú na unikátny spôsob práce s jazykom, ktorý je súčasne veľmi tradičný (nadväzujúci na francúzskych symbolistov, to najlepšie z britskej tradície – a to romantické alebo alžbetínske) a veľmi moderný. Poňatím reality a duchovného života v monológu alebo kaleidoskopickom kubistickom striedaní rôznych hlasov je zaradený k modernistom a zároveň k Stratenej generácii. Je zaraďovaný medzi autorov imagizmu.
Jeho neskoršie práce, hlavne však Four Quartets, rozvíjajú Eliotovu poetiku smerom k veľmi zvláštnemu mixu realizmu a metafyzična. Presné obrazy a veľmi prepracovaný spôsob práce s čitateľovou mysľou znamená veľký dôraz na čitateľovu pozornosť a inteligenciu. Básne nie sú jednoduché, vrstvy sa prelínajú, doplňujú. Jeho náklonnosť ku kresťanstvu je zrejmá v celom diele.
Thignonville
Thignonville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rudnycia
Rudnycia je sídlisko mestského typu na Ukrajine v Piščanskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 1 275 obyvateľov.
Ján Daniš
náhľad|Lučenec 1959, chirurgická vizita, (zľava - prim.Daniš, Dr.Hrivnák, Dr.Kuník, Dr.Barna, Dr.Štubňa) náhľad|Pamätná tabuľa. MUDr. Ján Daniš - Lučenec MUDr. Ján Daniš (* 4. jún 1911, Ostrany (v súčasnosti Hrušovo)† 4. jún 1974, Lučenec) bol slovenský lekár, chirurg a zakladateľ nemocnice v Lučenci.
Životopis
Ján Daniš sa narodil v rodine učiteľa. Jeho otec bol dlhé roky riaditeľom základnej školy v Hnúšti-Likieri. Spolu so svojim bratom vyrastal v intelektuálnom prostredí. Jeho rodičia vlastnili veľkú knižnicu a zaujímali sa nielen o svoje zamestnanie ale aj o všeobecné dianie vo svete. Základnú školu vychodil vo svojej rodnej obci. Po jej ukončení nastúpil do Štátneho reálneho gymnázia v Rimavskej Sobote na ktorom maturoval v roku 1929. V škole bol vždy výborným žiakom. Po maturite sa rozhodol pre štúdium medicíny na Karlovej univerzite v Prahe, ktorú úspešne ukončil v roku 1938. Svoju lekársku prax zahájil v roku 1938 na 1. chirurgickej klinike v Prahe u prof. MUDr. Arnolda Jiráska. Po rozdelení Československa sa vrátil na Slovensko a v rokoch 19401942 pracoval ako lekár chirurg v nemocnici Hnúšťa-Likier. V roku 1942 nastúpil na chirurgickú kliniku LFUK v Bratislave ako lekár asistent k prof. MUDr. Konštantínovi Čárskemu. Po vypuknutí SNP bol aktívnym účastníkom SNP a pôsobil ako lekár v povstaleckej nemocnici v Likieri. 1. apríla 1945 bol po konkurznom konaní vymenovaný za riaditeľa nemocnice a primára chirurgického oddelenia v Lučenci, kde pôsobil až do svojej smrti. Zomrel v Lučenci, kde je aj pochovaný.
Rodina
Počas svojej lekárskej praxe v Bratislave sa zoznámil so svojou budúcou manželkou, Jolanou Škrabákovou, ktorá bola v tom čase po maturite v Tisovci študentkou Prírodovedeckej fakulty UK v Bratislave odbor fyzika-chémia. Zobrali sa v decembri 1944. Prakticky od svojho nástupu do Lučenca až do svojej smrti bývala rodina v areáli nemocnice, kde spolu vychovali 5 detí, MUDr. Ivetta Rakická, MUDr. Katarína Babišová, MUDr. Martin Daniš, MUDr. Ján Daniš a MUDr. Marta Kernerová z ktorých MUDr. Martin Daniš a MUDr. Ján Daniš už žiaľ nežijú.
Nemocnica s poliklinikou Lučenec
Túžbou Prim. Daniša bolo vybudovať v Lučenci modernú nemocnicu. Prvou stavbou, ktorú ako riaditeľ pomáhal realizovať bol detský pavilón, ktorý uviedli do prevádzky v roku 1948. Dnes je táto budova už po rekonštrukcii. Následne inicioval výstavbu poschodového chirurgického pavilónu. Treba povedať, že podmienky, v ktorých sa v tom čase organizovala výstavba pavilónu boli mimoriadne náročné. Riaditelia nemocníc nemali v tom čase k dispozícii služobné auto so šoférom. Na ústredné orgány v Bratislave chodil prim. Daniš vybavovať nočným vlakom, spať taktiež nočným vlakom pri plnej prevádzke nemocnice. Chirurgický pavilón bol daný do prevádzky v roku 1953 a patril v tom čase k najmodernejším nemocniciam na Slovensku. Súčasne začal budovať aj vstupnú budovu nemocnice s interným oddelením podľa projektov známeho lučenského architekta Ing. Oskara Winklera. Tato budova bola dokončená už za vedenia jeho nástupcu MUDr. Gejzu Buriana.
Po odbornej stránke bolo silnou stránkou prim. Daniša brušná a hrudná chirurgia. V povojnovom období bolo v regióne veľa úrazov a veľa pacientov s TBC. Prim. Daniš absolvoval viaceré odborné stáže v hrudnej chirurgii vo Vyšných Hágoch a vo všeobecnej a brušnej chirurgii: na významných pracoviskách napr. u Prof. Knoblocha v Prahe, a urologickej klinike v Bratislave. V hodnotenom období sa v rámci chirurgie vykonávali všetky operačné výkony: chirurgické, ortopedické, gynekologické, traumatologické a popáleninová chirurgia. Prim. Daniš vykonal na chirurgickom oddelení prvú resekciu žalúdka (1947), prvú strumektomiu (1948), zaviedol osteosyntézu dlhých kostí (1956), ktoré dovtedy v nemocnici nevykonávali, v úrazovej chirurgii reparáciu lebky. Časom sa začali oddeľovať jednotlivé primariaty – interné oddelenie, gynekológia, tbc/urológia a iné. Počas pôsobenia Prim. Daniša sa podľa operačných kníh vykonalo ročne priemerne 1100 operácií.
Prim. Daniš sa venoval aj výchove mladých lekárov. Pre 1. a 2. atestáciu z chirurgie vyškolil 2 generácie, celkom asi 20 lekárov – napr. Prim. MUDr. Aladár Štubňa (atestácia 1. a 2. stupňa v odbore chirurgia - prof. Šteiner, + atestácia 2. stupňa v odbore urológia - prof. Zvara), Dr. Július Barna, Dr. Alexander Éber, Dr. Marcel Fillo, Dr. Vladimír Hrivnák, Dr. Juraj Kollár, Dr. Zdenko Kuník, Dr. Edita Slivková a ďalší. Podieľal sa aj na výchove zdravotných sestier externou výučbou v Strednej zdravotníckej škole v Lučenci. Na chirurgickom oddelení vychoval veľmi zdatné inštrumentárky – Františku Seleckú, Vilému Petrákovu-Kaiserovu a iné. Bol členom Slovenského Červeného kríža a aktívne sa zúčastňoval s jeho činnosti. Odprednášal odborné prednášky na rôznych fóroch. V Lučenci vybudoval moderné prosperujúce chirurgické oddelenie na vysokej profesionálnej úrovni, ktoré kráčalo s trendom vtedajšej slovenskej medicíny.
Medvedík čistotný
Medvedík čistotný alebo medviedik čistotný (iné názvy pozri nižšie; lat. Procyon lotor) je druh z čeľade medvedikovitých. Vyskytuje sa najmä v lesoch. Pochádza zo Severnej Ameriky, no v 20. storočí bol prenesený aj do iných nepôvodných území. Výskyt na Slovensku bol doložený na 2,1 % územia.
Názvy
Slovenské názvy sú:
Opis
Má dlhú srsť a čierne škvrny okolo očí. V porovnaní s väčšinou šeliem má veľmi zručné laby, ktorými si uchopuje a pridržiava potravu. Dorastá do dĺžky 1 metra, vrátane chvosta.
Rozšírenie na Slovensku
Zo 429 mapovacích kvadrátov DFS sa celkovo vyskytol v deviatich (2,1 % rozlohy Slovenska), do roku 1964 len v jednom (0,2 % rozlohy Slovenska), pričom vo všetkých prípadoch ide o zástrely.
Potrava
Vo svojom prirodzenom biotope sa živí rozmanitou potravou od žiab po plody, v mestách však prehľadáva smetné koše a žerie rozličné zvyšky. Aktívny je v noci, má výborný čuch a vie sa dobre šplhať.
Rebecca Hallová
Rebecca Maria Hallová (* 3. máj 1982, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglická divadelná, filmová a televízna herečka, známa z filmov Dokonalý trik, Vicky Cristina Barcelona, Mesto a Iron Man 3. Je držiteľkou britskej divadelnej ceny Iana Charlesona a filmovej ceny BAFTA.
Život
Rebecca Hallová sa narodila v Londýne. Je dcérou anglického divadelného a filmového režiséra Petra Halla a americkej opernej speváčky Marie Ewingovej. Rodičia sa rozviedli v roku 1990. Jej nevlastní súrodenci tiež pracujú v umeleckej sfére. Edward Hall je divadelný režisér a v súčasnosti riaditeľ divadla Hampstead, Christopher Hall je televízny producent, Jennifer Hallová je herečka, muzikantka a výtvarníčka, Lucy Hallová je divadelná návrhárka. Má dvojité štátne občianstvo Spojeného kráľovstva a Spojených štátov.
Rebecca navštevovala základnú školu Cumnor House v obci Danehill, potom dievčenskú internátnu školu Roedean v Brightone. Po absolvovaní strednej školy študovala dva roky anglickú literatúru na Cambridgeskej univerzite. Počas štúdia bola členkou študentského divadelného klubu Marlowe Society, s ktorým vystupovala v niekoľkých divadelných hrách a inscenáciách. Medzi tie najznámejšie patria drámy Kto sa bojí Virginie Woolfovej? od Edwarda Albeeho predstavená v cambridgeskom divadle ADC a Macbeth od Williama Shakespeara uvedená v divadle Cambridge Arts, v ktorej stvárnila rolu Lady Macbeth.
Rebecca Hallová je v súčasnosti (2013) slobodná a nezadaná. V minulosti mala partnerský vzťah s anglickým spevákom a skladateľom Freddiem Stevensonom. Neskôr bola partnerkou anglického divadelného a filmového režiséra Sama Mendesa. Niektoré zdroje uvádzajú, že stála za rozpadom manželstva Mendesa a anglickej herečky Kate Winsletovej.
Divadlo
Hallovej profesionálna divadelná kariéra sa začala v roku 2002 na doskách londýnskeho divadla Strand, v ktorom účinkovala v satirickej hre Živnosť pani Warrenovej z pera Georga Bernarda Shawa a v réžii jej otca Petra Halla. Za rolu Vivie, dcéry pani Warrenovej, dostala britské divadelné ocenenie Iana Charlesona, ktoré sa udeľuje najlepším mladým divadelným umelcom do 30 rokov. Ceny Iana Charlesona každoročne odovzdávajú noviny The Sunday Times a Kráľovské národné divadlo v Londýne.
V roku 2003 účinkovala v komediálnej hre Williama Shakespeara Ako sa vám páči s postavou Rosalindy. Predstavenie režíroval jej otec a Rebecca za rolu Rosalindy získala nomináciu na cenu Iana Charlesona. V lete 2004 si zahrala Ann Whitefieldovú v dráme v štyroch dejstvách Človek a nadčlovek od Georga Bernarda Shawa a tiež postavu Elvíry v Molièrovej hre Don Juan, ktorú režírovala anglická divadelná režisérka Thea Sharrocková. V roku 2008 sa predstavila v úlohe cnostnej a krásnej sicílskej kráľovnej Hermiony v Zimnej rozprávke. Následne stvárnila postavu Varie v komédii Višňový sad od Antona Pavloviča Čechova a v réžii Sama Mendesa. V roku 2010 vystupovala v Kráľovskom národnom divadle s postavou Violy v hre Trojkráľový večer alebo Čo len chcete.
V máji 2013 americká divadelná spoločnosť Roundabout prevádzkujúca päť divadiel typu Broadway oznámila, že Rebecca Hallová prijala ponuku na účinkovanie v hre Machinal. Expresionistickú hru v dvoch častiach napísala americká spisovateľka Sophie Treadwellová na motívy skutočného príbehu Ruth Snyderovej, ktorá prinútila svojho milenca Henryho Judda Graya, aby zavraždil jej manžela Alberta. Snyderová bola odsúdená na trest smrti a v roku 1928 popravená na elektrickom kresle. Premiéra predstavenia Machinal v réžii Lyndsey Turnerovej sa uskutočnila v januári 2014 v historickej budove divadla American Airlines v New Yorku.
Film a televízia
náhľad|Rebecca Hallová Rebecca sa objavila na televíznej obrazovke už ako 10-ročná v britskej 5-dielnej televíznej adaptácii románu The Camomile Lawn od anglickej spisovateľky Mary Wesleyovej. Neskôr si zahrala vo filme Don't Leave Me This Way a svoj hlas prepožičala do jednej časti animovaného seriálu Svet králika Petra a jeho priateľov.
Do povedomia širokej verejnosti sa dostala až v roku 2006 v dráme z produkcie BBC Šíre Sargasové more, ktorá sa odohrávala v prvej polovici 19. storočia na Jamajke. Film bol inšpirovaný postavami románu Jany Eyrovej spisovateľky Charlotte Brontëovej. V tom istom roku bola obsadená do filmu Dokonalý trik od Christophera Nolana, v ktorom si zahrala po boku Christiana Balea, Hugha Jackmana a Scarlett Johanssonovej. V roku 2007 účinkovala v britskej dráme z produkcie BBC a HBO Joe's Palace.
V roku 2008 sa objavila vo filme Vicky Cristina Barcelona, ktorý napísal a režíroval Woody Allen. Hallová stvárnila postavu racionálnej a zásadovej Vicky, ktorá spolu s pôžitkárskou kamarátkou Cristinou prichádza počas leta do Barcelony. Vo filme hrala spolu s Javierom Bardemom, Patriciou Clarksonovou, Penélope Cruzovou a Scarlett Johanssonovou. Woody Allen získal pozitívne ohlasy filmových kritikov a Rebecca za postavu Vicky bola nominovaná na Zlatý glóbus.
Nasledovala dráma Einstein and Eddington z produkcie HBO a v distribúcii BBC zobrazujúca priateľstvo nemeckého fyzika Alberta Einsteina a anglického astronóma Arthura Eddingtona, ktoré viedlo k uznaniu teórie relativity. V roku 2009 účinkovala vo filme Dorian Gray, ktorý anglický režisér Oliver Parker natočil na motívy románu Portrét Doriana Graya od írskeho spisovateľa Oscara Wilda. Rebecca hrala postavu dcéry lorda Henryho Wottona, ktorého stvárnil anglický herec Colin Firth.
V roku 2010 bola obsadená do dvoch amerických nezávislých komédií. Tou prvou bola Please Give, ktorú napísala a režírovala americká režisérka Nicole Holofcenerová. Hallová vo filme hrala s Catherine Keenerovou, Amandou Peetovou a Oliverom Plattom. Druhou komédiou bola snímka Dana Rusha s názvom Everything Must Go, v ktorej sa predstavila s Laurou Dernovou a Willom Ferrellom. V júni Hallová dostala cenu BAFTA od Britskej akadémie filmového a televízneho umenia za vedľajšiu úlohu Pauly Garlandovej v prvej časti filmovej trilógie Red Riding.
Komárno (okres)
Poloha
Okres Komárno sa nachádza v južnej časti Nitrianskeho kraja. Rozprestiera sa na ploche 1100km2. Z juhu je ohraničený tokom Dunaja.
Dejiny
Súčasný okres vznikol po reorganizácii verejnej správy v 1960.
Obyvatelia
Počet obyvateľov (2019) je 101 500.
Rebecca Hallová
Film a televízia
Stephen Frears v roku 2012 obsadil Hallovú do hlavnej úlohy v komédii z Las Vegas Lay the Favorite. Vo filme z prostredia hazardných hier a stávkovania hrali Bruce Willis, Joshua Jackson, Catherine Zeta Jonesová a Vince Vaughn. Napriek hereckému obsadeniu získal film negatívne ohlasy filmových kritikov, novinárov a verejnosti. V tom istom roku Rebecca prijala hlavnú rolu postavy Sylvie Tietjensovej v britskom 5-dielnom dramatickom seriáli Parade's End v distribúcii HBO, ktorý napísal Tom Stoppard a režírovala ho anglická režisérka Susanna Whitová. Seriál sa odohrával počas formatívneho obdobia britskej histórie a vyprával príbeh lásky a zrady medzi anglickým aristokratom, jeho krásnou manželkou a mladou sufražetkou. Za úlohu Sylvie získala cenu britských novinárov Broadcasting Press Guild a bola nominovaná na cenu BAFTA od Britskej akadémie filmového a televízneho umenia.
V apríli 2013 mal premiéru akčný film Iron Man 3 komiksového štúdia Marvel. Rebecca sa predstavila ako biotechnologička Maya Hansenová, ktorá s doktorom Aldrichom Killianom (Guy Pearce) vyvinula látku extremis. Vo filme hrali Robert Downey Jr., Don Cheadle, Ben Kingsley, Gwyneth Paltrowová a ďalší.
Ostatné aktivity
Rebecca Hallová má na konte dva krátkometrážne filmy v réžii Briana Crana, a to 15-minútovú drámu Rubberheart z roku 2007 a 10-minútovú komédiu Official Selection z roku 2008. Vo februári 2011 bola tvárou obálky britského vydania amerického módneho časopisu Harper's Bazaar. Neskôr účinkovala v hudobnom videoklipe anglického speváka Jamesa Blaka k pesničke A Case of You, ktorý režíroval Seb Edwards. V máji 2013 sa objavila v časopise InStyle a v júni sa stala tvárou magazínu o životnom štýle Elle. Vo februári 2014 bol dokončený krátky film Ruminate v réžii Claire Leony Appsovej, v ktorom Hallová stvárnila hlavnú úlohu.
Komárno (okres)
Náboženské zloženie
thumb|right|Majoritné náboženské zloženie v okrese Komárno zo sčítania obyvateľov z roku 2001. SODB 2001
Národnostné zloženie v súčasnosti
Okres Komárno patrí k jediným z dvoch okresov na Slovensku, kde tvorí väčšinu maďarská národnosť. Tá v okrese tvorí 63,8 %. Slovenská menšina, ktorá tvorí 28,3 % obyvateľstva, tvorí väčšinu v 5 obciach zo 41 obcí (aj mestá).
Etnické zloženie obcí a miest okresu Komárno
Údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov 2011
(pozn. Uvedené percentuálne zastúpenie národnosti, ktorá aspoň v jednej obci dosiahla 1,0 % z celkového obyvateľstva). Atlas rómskych komunít
Národnostné zloženie v minulosti
Okres Komárno (vtedy súčasť Komárňanskej župy) mal v roku 1851 maďarskú väčšinu. Ku okresu patrilo 32 obcí. 9 obcí v tej dobe neexistovalo, volali sa inak, boli spojené s inými obcami alebo neboli zadané údaje. Z 32 obcí tvorili maďari väčšinu v 29 obciach. 1 obec bola slovenská (Dulovce) a dve obce boli zmiešané; slovensko-maďarské obce (Marcelová a Hurbanovo).
Žilinská Lehota
Žilinská Lehota je mestská časť mesta Žilina, v severozápadnej časti jeho územia, 8 km severozápadne od centra mesta. Leží v najvýchodnejšej časti Považského podolia, v nadmorskej výške 415 m n. m. Nachádza sa 2 km od cesty I/18, západne od Hričovskej priehrady. Premáva sem MHD linka č. 29 zo Žiliny.
Žilinská Lehota sa spomína v rokoch 1402 ako Lehota, 1469 Benchma Lhotha, 1598 Lehotka a 1920 Bitča Lehôta. V rokoch 1927 – 1954 mala názov Bytčianska Lehota. V minulosti patrila k hričovskému a neskôr k bytčianskemu panstvu. V erbe mala strom s kruhovou korunou a s dvoma rastlinami po stranách. K Žiline bola pričlenená v roku 1980. Má vyše 300 obyvateľov. V strednej časti je postavená kaplnka, kultúrny dom a v hornej časti je postavený kríž na pamiatku obetiam vojny. V malebnej obci bola vybudovaná len individuálna bytová výstavba v stiesnených podmienkach v dolinke medzi vrchmi na nerovnom teréne. Ani po pričlenení k mestu sa jej vidiecky charakter nezmenil.
Tymín
Tymín je dusíkatá heterocyklická nukleová báza pyrimidínového typu, ktorá v DNA nahrádza uracil.
Vytvára komplementárny pár s adenínom, s ktorým sa spája dvoma vodíkovými mostíkmi.
Ako všetky nukleové bázy absorbuje ultrafialové svetlo. Tymín vplyvom UVC tvorí diméry - vznik tymínových dimérov vedie k poškodeniu DNA, zlomom alebo bodovým mutáciám, ktoré musia byť opravené. Ak je poškodenie nukleovej kyseliny príliš rozsiahle, dôjde k smrti bunky alebo k jej zvrhnutiu a vzniku nádoru.
Neurofibromatóza
Neurofibromatóza je dedičná choroba, ktorú spôsobuje mutácia génov. Existujú 3 typy neurofibromatózy. Typ NF1, známy aj pod názvom Von Recklinghausenova choroba. NF2 a Schwannomatosis. Prejavuje sa prítomnosťou škvŕn café-au-lait na tele. Postupne sa v organizme vytvárajú aj nádory. Sú rôznej veľkosti a zasiahnuť môžu ktorýkoľvek orgán. Neurofibromatóza však dokáže deformovať tvár aj končatiny. Najhoršie komplikácie NF1 sú strata zraku, nádory miechy a mozgu, poškodenie ciev, deformity kostí, ktoré môžu skončiť amputáciou.
Béthonsart
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Falkušovce
Falkušovce (🇭🇺) sú obec na Slovensku v okrese Michalovce, ležiaca uprostred Východoslovenskej roviny, na východnom agradačnom vale rieky Ondava, v nadmorskej výške okolo 104 m n. m.
Dejiny
K obci sa viažu archeologické nálezy z paleolitu, neolitu a zo strednej doby bronzovej. V rokoch 1953 – 1954 zaregistroval Karel Andel v polohe Pod Dričkami kultúrne bližšie nezaradený eneolitický materiál a na základe nálezov z polohy Hercecká moľva zaradil obec do skupiny lokalít s prítomnosťou pamiatok zo záveru doby bronzovej až začiatku doby halštatskej. V polohe Pri Osade bola v profile hliniska objavená prerušená kultúrna vrstva s črepovým materiálom z doby halštatskej a doby rímskej. V roku 1961 objavil Jozef Paulík počas archeologického prieskumu v tamojšej tehelni zlomky nádob dáckeho rázu.
Prvá písomná zmienka o Falkušovciach pochádza z nedatovanej listiny Jágerskej kapituly z 13. storočia, v ktorej oznamuje kráľovi Ondrejovi III., že pozvala šľachtica Mikuláša v jeho dedine Falkušovce na riešenie sporu s iným šľachticom. V písomnostiach sa vyskytuje pod názvom Folkus, Falkos.
Názov
Názov obce pochádza z osobného mena Falkuš.
Kvalifikácia na Panamerické majstrovstvá v hádzanej žien 2011
Kvalifikácia na Panamerické majstrovstvá v hádzanej žien 2011 bola kvalifikácia v hádzanej žien na Panamerické majstrovstvá 2011, ktorú organizovala Panamerická hádzanárska federácia (PATHF). Konala sa v Havane, na Kube od 3.5. novembra 2010, za účasti iba 3 tímov. Na finálový turnaj postúpili 2 družstvá, popri domácej 🇨🇺 prvýkrát aj 🇻🇪.
Zoznam piesní Miluše Voborníkovej
Toto je Zoznam piesní, ktoré naspievala Miluše Voborníková.
Zoznam
(h: / t: )- doteraz nezistený autor hudby alebo textu
Go-oo
Go-oo bol kancelársky balík vytvorený úpravami balíka OpenOffice.org. Projekt bol zrušený v prospech LibreOffice, do ktorého boli včlenené jeho špeciálne funkcie.
Vlastnosti
Rovnako ako OpenOffice.org obsahuje Writer, Calc, Impress, Draw a Base. Prináša však niektoré funkcie, ktoré balík OpenOffice.org zatiaľ neimplementuje:
Kancelársky balík Go-oo podporuje operačné systémy Microsoft Windows a Linux.
Peymeinade
Peymeinade je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-Maritimes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Peymeinade má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Thorailles
Thorailles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Thimory
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ždiar (100 – 451)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ždiar v okrese Poprad so súpisnými číslami nad 100.
Mike Tyson
Michael Gerard Tyson (* 30. jún 1966, Brooklyn, New York) je bývalý americký profesionálny boxer. V začiatkoch kariéry prezývaný Iron Mike (Železný Mike) a Kid Dynamite (Chlapec dynamit), neskôr známy ako The Baddest Man on the Planet (Najhorší muž planéty). Počas svojej kariéry vyhral všetky tri najvýznamnejšie tituly v ťažkej váhe a bol najmladším boxerom, ktorému sa to podarilo.
Je považovaný za jedného z najvýznamnejších športovcov konca 80. rokov. Tyson konvertoval k Nation of Islam (takisto ako Muhammad Ali) a prijal meno Malik Abdul Aziz. Pre jeho správanie sa v aj mimo ringu je považovaný za zúrivého človeka, vo februári 1992 bol odsúdený na tri roky za znásilnenie. Do ringu sa vrátil v roku 1996, v roku 1997 Evanderovi Holyfieldovi odhryzol kus ucha. O titul svetového šampióna bojoval znovu v roku 2002, vo veku 35 rokov. V zápase dostal knockout a podľahol britskému boxerovi Lennoxovi Lewisovi. V roku 2005 ohlásil koniec svojej aktívnej boxerskej kariéry.
Horovce (okres Michalovce)
Horovce sú obec na Slovensku v okrese Michalovce.
Dejiny
Obec pravdepodobne existovala už pred 14. storočím. Od jeho konca až po koniec 17. storočia časť obce patrila Drugetovcom (súčasť ich brekovského a neskôr humenského panstva), časť miestnym zemanom (v 16. storočí Mikovci).
Drevený kostol sa v obci nachádzal ešte na prelome 17. a 18. storočia, vtedy v ňom slúžili evanjelickí kazatelia.
V rokoch 1567 obyvatelia platili daň z 11,5 porty, 1582 boli bez dane (pravdepodobne predtým vyhoreli), 1610 2,5 a 1635 0,75 porty.
Řitka
Řitka je obec v Česku v okrese Praha-západ v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 005 obyvateľov, z toho 489 mužov a 516 žien, pričom priemerný vek v obci bol 36,0 roka (muži 35,0 roka, ženy 37,0 roka).
Pogoń Lwów
Pogoń Lwów je poľský futbalový klub, pôvodne z mesta Ľvov (dnes na Ukrajine).
Fra Dolcino
Fra Dolcino alebo Dolcino z Prata (* asi 1250/1260, Prato Sesia, Taliansko – † 1. jún 1307, Vercelli) bol taliansky mních, minorita.
Po Segarelliho smrti viedol heretickú sektu apoštolských bratov, veriacich v príchod Božieho kráľovstva na zem, ktorý chcel Dolcino pripraviť s mečom v ruke.
V rokoch 13051307 stál na čele rozsiahleho sedliackeho povstania v oblasti Parmy a Vercelli. Povstalci dlho vzdorovali miestnej šľachte i krížovej výprave, nakoniec boli vyhladovení a pobití. Dolcina zajali a upálili.
Jeho postava sa objavuje v Božskej komédii od Dante Aligieriho a v knihe Meno ruže od Umbera Eca je v rámci dialógu medzi Adsom a Ubertinom opísaný jeho životný príbeh.
Béthune
Béthune je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Hauts-de-France.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Statenice
Statenice je obec v Česku v okrese Praha-západ v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 287 obyvateľov, z toho 638 mužov a 649 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,6 roka (muži 37,2 roka, ženy 38,0 roka).
Béthune
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Fletcher Christian
Fletcher Christian (* 25. september 1764 – † 3. október 1793) bol prvý dôstojník na palube HMS Bounty a vodca vzbúrencov počas námornej výpravy na Tahiti s kapitánom Williamom Blighom (Vzbura na Bounty) v hodnosti poručíka. S tahitskou manželkou Maimiti mali tri deti.
Detstvo
Fletcher Christian sa narodil v Moorland Close na hospodárskej usadlosti neďaleko Brigham Cumbrie ako druhý syn Karola Christiana (* 1729 – † 1768) a Anny Dixonovej (* 1730 – † asi 1812) Pochádzal zo 6 súrodencov z etnickej skupiny Manxovcov žijúcich na ostrove Man v Írskom mori.
Jeho prarodičia John Christian (* 1688 – † 1745) a Brigita Senhouseová pochádzali zo starobylého rodu s rodokmeňom siahajúcim takmer až k Viliamovi Dobyvateľovi. Ich pôvodné priezvisko (McCrystyn) si neskôr zmenili na anglicky znejúce "Christian". Jeho matkini rodiča boli Jakub Dixon a Mary Fletcherová.
Nemal ešte ani štyri roky keď mu zomrel otec Karol. Matka Anna ako vdova nedokázala hospodáriť s peniazmi a narobila rodine obrovské dlhy (až 6500 libier), takže jej hrozilo väzenie. Usadlosť Moorland Close musela opustiť aj s troma deťmi a utiecť na ostrov Man, kde nemali na nich anglickí veritelia dosah. Trom starším Karolovým synom sa podarilo zohnať finančnú pomoc pre svoju matku 40 libier ročne, pretože žili vo veľkej biede. Sedem rokov žili v Cockermouthe, kde sa narodil jeho vzdialený príbuzný, mladší súčasník, Viliam Wordsworth (* 1770 – † 1850). Fletcher chodil do školy kde sa nemuselo platiť školné až do svojich deviatich rokov.
Kariéra
Už ako sedemnásťročný pravdepodobne z dôvodov finančného nedostatku nastúpil ku kráľovskému loďstvu. Ako osemnásťročný už slúžil na prvej vojenskej lodi HMS Eurydice na plavbe dlhej 21 mesiacov do Indie. Sedem mesiacov po plavbe mimo Anglicka bol povýšený z námorného kadeta na pobočníka poručíka. Dvakrát sa plavil s jemu osudným kapitánom Blighom na Jamajku. Príliš však neprišli ani počas tých plavieb do vzájomného kontaktu. Keď sa vracal domov sa zamiloval do mladej dedičky menom Izabela Curwen. Napriek tomu, že ho milovala si však vzala za manžela jedného z bratrancov pretože také bolo dedičské súdne rozhodnutie. Fletcher sa sklamaný vrátil späť k vojenskému námorníctvu. Cez rodinné známosti sa v roku 1785 dostal k posádke obchodnej lode Britannia, kde bol kapitánom poručík Wiliam Bligh a plavili sa dvakrát do západnej Indie.
V roku 1787 Joseph Banks, ktorý bol prezidentom Kráľovskej spoločnosti objednal ich posádku aj s kapitánom na plavbu prevážať sadenice chlebovníka z Tahiti do západnej Indie. Kráľovské námorníctvo zakúpilo pre ten účel novú loď Bethia, ktorú premenovali na HMS Bounty. Kapitán Bligh sám odporučil Fletchera na funkciu nižšieho dôstojníka na výpravu na Tahiti kde sa 26. októbra 1788 doplavili a strávili päť mesiacov.
Vzbura a smrť
S nákladom sadeníc chlebovníka vyplávali 4. apríla 1789 ale 1300 míľ západne od Tonga prepukla 28. apríla vzbura, ktorú zorganizoval Christian. Po vyhnaní kapitána s časťou posádky sa pokúsil vybudovať kolóniu na ostrove Tubuai, ale tam ich napádal domorodý kanibalský kmeň, tak sa rozhodli vrátiť na Tahiti. Tam sa oženil 16. júna 1789 s dcérou jedného z náčelníkov nazývanou Maimiti. Na Tahiti zostali štrnásti členovia jeho posádky a štyria zostali verní kapitánovi Blighovi. Boli však donútení zostať na zadnej palube a robiť si svoju prácu, ďalší dvaja zostali nestranní, takže iba deviati vzbúrenci, šiesti tahitskí muži, a jedenásť tahitských žien sa dohodlo na tom, že vyplávajú hľadať nejaký ďalší ostrov kde by sa dalo žiť. Nakoniec zakotvili pri ostrove Pitcairn, keď vysťahovali loď, plávajúc na breh, vzbúrenec Matthew Quintal založil na nej požiar. Tento sexuálne nevyrovnaný vzbúrenec sa stal pre ostatných osudným aj preto, že sa neskôr snažil tahitských mužov zotročiť a bol hlavnou príčinou úmrtia väčšiny mužov, pretože zapríčinil na Pitcairne vzburu. Vzbúrenec Edo Young, využil každú situáciu a stal sa faktický vládca Pitcairnu, s pomocou Johna Adamsa. Christian často zostával utiahnutý vo svojej jaskyni. Situácia sa zhoršovala rastúcim nepriateľstvom medzi námorníkmi a tahitskými mužmi.
Niektorí z belochov museli zdielať traja jednu ženu medzi sebou. Napätie dosiahol kritický bod v roku 1793 keď prišla náhodná smrť manželky vzbúrenca Johna Viliama. Viliam požadoval náhradu a dostal jednu z tahitských žien. To zapríčinilo žiarlivé iskrenie a následne masaker známy na ostrove ako "Deň masakry". Zavčas ráno 20. septembra 1793, Tahiťania, vyzbrojení s ukradnutými mušketami a kyjakmi, začali zabíjať vzbúrencov v ich domovoch. Piati muži z Bounty boli zabití. Christian zastrelil dvoch a dorazil ich s kyjakom a kameňom. (pravdepodobne bol pochovaný blízko kde padol).
Americká lod Topaz, ktorá lovila tulene objavila Pitcairn v roku 1808 a našla tam len jediného žijúceho vzbúrenca Johna Adamsa, ktorý pred vzburou používal pseudonym Alexander Smith a deväť tahitských žien, ktoré už mali deti, ktoré zostali po zahynutých vzbúrencoch. John Adams a Maimiti tvrdili, že Christian na Pitcairne zahynul počas konfliktu medzi tahitským mužom a námorníkmi.
Podla svedectva jednej ženy z ostrova menom Jenny, ktorá opustila ostrov v roku 1817 bol Christian zastrelený počas práce na rybníku vedľa domu, kde bola jeho tehotná manželka. Taktiež boli zabití aj ďalší štyria námorníci-vzbúrenci a šesť tahitských mužov. Jeden zo štyroch námorníkov čo prežil spadol na útes, ale bol pod vplyvom drog, tak zomrel. Aj vzbúrenec Quintal bol neskôr zabitý zvyšnými dvoma námorníkmi po tom čo ich napadol.
John Adams dal protichodné informácie o Christianovej smrti návštevníkom, čo postupne navštevovali Pitcairn. Tvrdil, že Christian zomrel prirodzenou smrťou, že spáchal samovraždu, zošalel, bol zavraždený.
Priezvisko Christian prežilo Fletchera, aj jeho manželku Maimiti, taktiež aj ich syna menom "Thursday October Christian" (narodeného v roku 1790), dcéru menom Mary Ann Christian (nar. 1793). Povesť trvajúca viac ako dvesto rokov, že bol Fletcher Christian zavraždený, môže byť falošná. Mnoho úvah bolo aj v súvislosti s Fletcherovým návratom do Británie. Skôr sú však inšpirované len románom The Rime of the Ancient Mariner, ktorý napísal Samuel Taylor Coleridge (* 1772 – † 1834). Jeden z pozostalých z lode Bounty Peter Heywood prisahal, že videl chlapa, ktorý sa celkom podobal na Fletchera Christiana. Bolo to vraj v Plymouthe na ulici v roku 1808. Tak zapríčinil vznik legendy, že sa Christian nepozorovane vrátil do Anglicka. Rozporuplné tvrdenia Johna Adamsa túto legendu len umocnili.
Vzbúrenci si pri vylodení z Bounty nechali malú bárku, ak by ju potrebovali na rybolov, alebo na rýchly únik z ostrova. Keď britskí námorníci navštívili ostrov Pitcairn v roku 1814 spozorovali, že nikde nevidia bárku. Tajomný Adams však vysvetlil jej zmiznutie a odmietol ukázať návštevníkom Christianov hrob. Neexistuje kresba ani portrét, ktorý by verne vykresľoval Fletcherovu skutočnú podobu. Kapitán Bligh ho popísal ako vysokého, počerného s tmavohnedými vlasmi, urastený, na ľavej strane hrudníka potetovaný, aj na  chrbáte, krížoch a zadku. Jeho kolená trochu vyčnievali (nohy mal do oblúka).
Údajne bol dosť neurotický, vtedy sa mu vždy potili dlane až tak, že čokoľvek chytil, všetko zašpinil. Románový pohľad vykreslil Christiana ako víťaza, búriaceho sa proti tyranii, zatiaľ čo veľa historikov, čiastočne aj z britského námorníctva, odmietli Christiana ako sebeckého, neurotického, alebo dokonca ako krvilačného piráta.
Dnes je mnoho jeho potomkov žijúcich na Pitcairne, na Norfolku, ako aj mnoho potomkov ktorí sa odsťahovali do Austrálie a na Nový Zéland. Fletcherovi Christianovi a Maimiti sa narodil v roku 1793 mladší syn, ktorého pomenovali po Fletcherovom otcovi Karol.
Thou (Loiret)
Thou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lanová dráha na Petřín
Lanová dráha na Petřín je pozemná lanová dráha zaisťujúca dopravu na vrch Petřín v Prahe. Prevádzka je zaisťovaná po koľajach systémom ťažných lán. Dráha je dlhá. Vlastníkom a prevádzkarom je Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. Lanovka je súčasťou mestskej hromadnej dopravy a Pražskej integrovanej dopravy. Prevažná časť lanovky spadá do územia Malej Strany, ale horné stanice spadajú do územia Strahova, známeho internátmi. Študenti z internátov taktiež využívajú lanovú dráhu.
Vznik a vývoj
O veľký stavebný rozvoj na Petříne sa nepriamo zaslúžila Svetová výstava v Paríži v roku 1889, ktorá inšpirovala organizátorov podobnej, hoci podstatne skromnejšej Krajinskej jubilejnej výstavy v Prahe v roku 1891. Petřínska rozhľadňa vyrástla ako voľná kópia parížskej Eiffelovej veže. Aby návštevníci výstavy, ktorí túžia vystúpiť na rozhľadňu, nemuseli šliapať na Petřín pešo, súčasne vybudovali aj koľajovú lanovku,. Pohybovala sa na neobvyklom, vtedy však veľmi progresívnom princípe vodnej prevahy. V roku 1932 ju predĺžili až za Hladovú stenu v dĺžke a prestavali na elektrický pohon. V roku 1965 sa časť podmoknutého petřínskeho svahu odtrhla a zdeformovala koľajisko. Po nákladnej rekonštrukcii v rokoch 1983 až 1985 bola prevádzka obnovená, boli dodané dva nové vagóny s kapacitou 1400 osôb za hodinu, cesta jedným smerom trvá približne tri minúty.
Technický popis
Trať a brzdiaci systém zostali rovnaké ako na lanovke z roku 1932, zmenili sa iba obidva vozne, dodané národným podnikom Vagónka Studénka v spolupráci s vagónkami v Poprade a Českej Lípě a pražského Výskumného ústavu koľajových vozidiel. Vozne sú dlhé, majú 25 miest na sedenie a 75 na státie. V čelných kabínach je stanovisko obsluhy.
Pavel Doležal
Pavel Doležal (* 20. január 1700, Skalica – † 29. november 1778, Vyšná Boca) bol slovenský jazykovedec, pedagóg, prekladateľ a evanjelický farár, ktorého jazykovedným záujmom bola biblická čeština na Slovensku .
Študoval na gymnáziu v Rábe a na univerzite vo Wittenbergu.
Doležal je autor duchovných piesní a slovensko-českej gramatiky Grammatica Slavico-Bohemica, v ktorej opisuje pravopisnú a jazykovú normu biblickej češtiny v porovnaní so slovakizovanou češtinou, respektíve bohemizovanou slovenčinou.
Jeho synovcom bol básnik Augustín Doležal.
Zoznam významných svetových hobojistov
Toto je zoznam významných svetových hobojistov. Zoznam nie je úplný.
{|
Iňačovce
Iňačovce sú obec na Slovensku v okrese Michalovce.
Národnostné zloženie
údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky
Náboženské zloženie
údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky
Jazykové zloženie
údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky
Beran
Beran je priezvisko, pozri Beran (priezvisko), napr.:
Považské podolie
Považské podolie (starší názov Stredopovažské podolie) je geomorfologický celok Slovensko-moravských Karpát. Leží v západnej časti Slovenska.
Poloha
Považské podolie zaberá stredný tok Váhu, približne od Žiliny po Nové Mesto nad Váhom. Susedí s Javorníkmi na severe, s Bielymi Karpatmi na západe, s Myjavskou pahorkatinou a Malými Karpatmi na juhozápade, s Podunajskou pahorkatinou a Považským Inovcom na juhu, so Strážovskými vrchmi na východe a napokon so Súľovskými vrchmi na severovýchode. Rieka Váh spája tri stupne: najvyššie položenú Bytčiansku kotlinu, oddelenú pahorkatinou v oblasti mesta Považská Bystrica (ktorá je súčasťou bradlového pásma) od susednej Ilavskej kotliny ležiacej juhozápadne od nej. Najnižšie a najjužnejšie leží Trenčianska kotlina, pričom predel medzi ňou a Ilavskou kotlinou leží zhruba na spojnici Brezina na ľavom brehu a Skalka na pravom brehu Váhu pri Trenčíne. Najvyšším bodom Považského podolia je Ondrejová pri Považskej Bystrici, najnižším bodom je miesto, v ktorom Váh vteká do Podunajskej pahorkatiny (cca ) v oblasti tzv. Beckovskej brány.
Geologická stavba
Bytčianska kotlina je budovaná prevažne pieskovcami, siltovcami a ílovcami s ojedinelými sklzovými telesami a vápencami z vrchného eocénu až oligocénu. Oblasť Považskej Bystrice je utváraná ílovcami, siltovcami, pieskami, pieskovcami, štrkmi, zlepencami, ojedinele aj evaporitmi a vápencami z obdobia spodného miocénu. Ilavská kotlina leží na íloch, siltoch, pieskoch, štrkoch z vrchného miocénu až pliocénu a oblasť Trenčianskej kotliny je značne rôznorodá, s prevahou ílovcov, siltovcov, pieskovcov a zlepencov spodného miocénu v južnej a západnej časti kotliny. Oblasť južne od Trenčína sa vyznačuje skôr výskytom ílov, siltov, pieskov a štrkov obdobia vrchného miocénu až pliocénu.
Geomorfologické pomery
Geomorfologicky sa Považské podolie člení na päť podcelkov :
Pôdny kryt
Fluvizeme vo všetkých troch kotlinách sledujú koryto Váhu, pričom v Ilavskej a Trenčianskej kotline je pás fluvizemí zreteľne širší na pravom brehu ako na ľavom, kým v Bytčianskej kotline je viac-menej rovnomerný na oboch brehoch Váhu. V oblasti mesta Považská Bystrica prevažujú kambizeme nasýtené a v oblasti južne od mesta Trenčín kambizeme na viatych pieskoch. Z Bielych Karpát a Strážovských vrchov vybiehajú do doliny Váhu aj polohy rendzín. Z pôdnych druhov, prevažujú v Ilavskej a Trenčianskej kotline piesčité a hlinito-piesčité pôdy, v Bytčianskej kotline piesčito-hlinité až hlinité pôdy.
Rastlinné spoločenstvá
Z floristického hľadiska sú pozoruhodné brehové porasty riečky Súčanka medzi obcami Dolná Súča a Skalka nad Váhom a tiež Seleckého potoka medzi obcami Selec a Trenčianske Stankovce. Ďalej významnými lokalitami sú Prepadlisko (slatinné jelšiny s močiarnymi spoločenstvami), Hájnica (xerotermofilné trávne a lesostepné spoločenstvá), Kobela (ochrana teplomilných rastlinných aj živočíšnych druhov), Turecký vrch (xerotermná skalná step a lesostepné spoločenstvá duba plstnatého).
Obce v Považskom podolí
V Považskom podolí sa nachádza 56 obcí a 7 miest (Bytča, Považská Bystrica, Ilava, Dubnica nad Váhom, Nová Dubnica, Nemšová, Trenčín). Čiastočne zasahuje aj do územia miest Žilina – mestská časť Žilinská Lehota, Púchov – východný okraj mesta a Nové Mesto nad Váhom – severozápadná časť mesta a mestská časť Mnešice. Okrem toho ide o tieto obce:
Jelena Ruslanovna Iľjinychová
Jelena Ruslanovna Iľjinychová (* 25. apríl 1994, Aktau, Kazachstan) je ruská krasokorčuliarka vystupujúca v kategórii „tanečné páry“. S bývalým partnerom Nikitom Kacalapovom sú bronzoví olympijskí medailisti z roku 2014 v súťaži tanečných párov a zlatí olympijskí medailisti z roku 2014 v súťaži družstiev. Získali bronz na ME 2012 a striebro na ME 2013 a ME 2014. V roku 2010 boli juniorskými majstrami sveta. V januári 2013 boli podľa oficiálneho rebríčka ISU siedmym najlepším krasokorčuliarskym tanečným párom sveta.
Od sezóny 2014/2015 vytvorila Iľjinychová nový tanečný pár s Ruslanom Žiganšinom.
Osobný život
Iľjinychová sa narodila v Kazachstane. Spočiatku kompletná rodina sa rozpadla, keď matka opustila otca kvôli nevere a dvojročná Jelena zostala žiť s matkou a babičkou. Rodina nežila v materiálnom dostatku, ale napriek tomu všemožne podporovala Jelenin záujem o krasokorčuľovanie. Jelena má nevlastného brata, ktorého si jej matka v roku 2010 ako dvojročného osvojila z detského domova.
Kariéra
Štvorročnú Jelenu priviedla ku krasokorčuľovaniu babička, ktorá ju prihlásila do krúžku zdravotného korčuľovania. Jej prvá trénerka Jekaterina Volkovová však čoskoro rozpoznala jej talent a odporučila venovať sa krasokorčuľovaniu profesionálne. Jelenu začala trénovať v skupine Natalije Dubinskej na štadióne „Sokoľniki“. Spočiatku trénovala v ženskej sólovej kategórii, vo veku 10 – 11 rokov ovládala takmer všetky trojité skoky, ale vždy túžila vyskúšať si tance na ľade, ktoré sa jej zdali niečím osobité a krásne. V rovnakej skupine s Jelenou bol aj Nikita Kacalapov, ktorý podľa vlastných slov „s krasokorčuľovaním som začal dostatočne skoro, ale ako sólista som začal za rovesníkmi zaostávať v skokoch“. Ich matky ich teda dali dokopy a v roku 2005 prešli do kategórie tancov na ľade, kde ich trénovali Irina Lobačovová a Ilia Averbuch.
Ale po viacerých nezhodách a kvôli neschopnosti nájsť spoločnú reč a byť tolerantnými voči sebe sa pár v roku 2006 rozpadol. Jelena odišla na 2 roky do USA k trénerskej dvojici Zujevová/Špiľband, Nikita vytvoril pár s Angelinou Kabyševovou pod vedením Alexandra Žulina v Moskve. Jelene sa v USA nedarilo nájsť si tanečného partnera, Nikitovi sa takisto pár s Kabyševovou rozpadol. V roku 2008 sa dvojica Iľjinychová Kacalapov dali znovu dokopy a začali trénovať v tréningovom centre v meste Novogorsk, neďaleko Moskvy pod Žulinovým vedením.
Juniorské súťaže
Iľjinychová s Kacalapovom nastúpili po znovuvytvorení páru do juniorskej sezóny 2008/2009 a na juniorských majstrovstvách Ruska hneď obsadili 4. miesto. V sezóne 2009/2010 sa prvýkrát dostali do zoznamu juniorských reprezentantov Ruskej federácie. Dvojica presvedčivo zvíťazila na súťažiach juniorskej „Grand Prix“ v Maďarsku a v Poľsku, vo finále série juniorskej „Grand Prix“ v Tokiu skončili na druhom mieste. Na juniorských majstrovstvách sveta 2010 v Haagu, keď spolu tancovali ešte iba 1,5 roka, získali 1. miesto.
Sezóna 2010/2011
náhľad|Iľjinychová s Kacalapovom v programe „Don Quijote“, [[2010]] V prvej sezóne medzi seniormi (2010 – 2011) sa tanečný pár rozhodol pre baletnú tému (Don Quijote) a pozitívne prekvapil. Ako povedala Iľjinychová: „[tréner Žulin] chcel, aby sme urobili niečo klasické ruské, a len veľmi málo pretekárov súťažilo so skutočným baletným programom v tancoch na ľade“. K autentickosti tanca prispel dokonca aj Iľjinychovej kostým, ktorý šili priamo v Boľšom teatri v Moskve. Svoj seniorský debut zažili na súťaži „NHK Trophy 2010“, kde skončili štvrtí. Nasledoval „Cup of Russia 2010“, kde získali bronzovú medailu, ich prvú medailu na súťaži série „Grand Prix“ seniorov. Na Majstrovstvách Ruska 2011 skončili tretí, čo im zabezpečilo štartovaciu miestenku na majstrovstvá Európy.
Na svojich prvých majstrovstvách Európy získali Iľjinychová s Kacalapovom štvrté miesto, čím si zároveň zabezpečili účasť na svojich prvých seniorských majstrovstvách sveta, kde skončili siedmi. Na konci sezóny sa pár rozhodol ukončiť spoluprácu s Alexandrom Žulinom a Olegom Volkovom a od mája 2011 začal pracovať s trénerom Nikolajom Morozovom. Podľa vyjadrení Kacalapova, Žulin nemal trpezlivosť, nechodil na tréningy, znižoval počet hodín na ľade. Pár sa cítil bez odbornej pomoci, potrebovali pomôcť s technickou stránkou svojich programov, no boli odkázaní iba na videozáznamy jázd iných párov. Taktiež sústavne vznikali problémy s tréningovým priestorom, nakoľko sa o ľad museli deliť s ďalším špičkovým párom Péchalatovou s Bourzatom, Tomášom Vernerom a ďalšími 15 športovcami. Nepripravenosť sa začala podpisovať aj na umiestnení páru, keď na Majstrovstvách sveta 2011 obsadili až siedmu priečku. Od Žulina vtedy odišli aj francúzski tanečníci Péchalatová a Bourzat.
Sezóna 2011/2012
Na súťaži „NHK Trophy 2011“ počas rozkorčuľovania pred voľnými jazdami si Iľjinychová narazila koleno a poranila sa. Súťaž dokončili, získali bronzovú medailu, ale exhibície sa nezúčastnili.
Na Majstrovstvách Ruska 2012 vyhrali striebro, na Majstrovstvách Európy 2012 napriek priebežnému siedmemu poradiu po krátkom programe získali bronz a vylepšili si osobné maximum. Úspešnú sezónu pár zavŕšil piatym miestom na Majstrovstvách sveta 2012, čo bolo najlepšie umiestnenie spomedzi troch zúčastnených ruských párov.
Sezóna 2012/2013
Sezónu 2012/2013 zahájila dvojica Iľjinychová / Kacalapov víťazstvom na súťaži „Crystal Skate of Romania 2012“, na súťaži série „Grand Prix“ – „Rostelecom Cup 2012“ boli druhí. Na ďalšej súťaži série, na „NHK Trophy 2012“ dostala Iľjinychová pred voľnými jazdami otravu z jedla, ale nakoniec súťaž absolvovali a získali striebornú medailu. Kvalifikovali sa aj na finále série „Grand Prix“ v Soči, kde skončili na 6. mieste.
Sezóna 2013/2014
vľavo|náhľad|Iľjinychová preberá od [[Prezident Ruskej federácie|prezidenta Putina vyznamenanie Rad Priateľstva za reprezentáciu na ZOH 2014 ]]Nastávajúca sezóna bola pre ruský pár obzvlášť dôležitou, keďže išlo o olympijskú sezónu a Olympijské hry sa konali v ich domácom prostredí, v Soči. Ako sa ukázalo neskôr, táto sezóna bola pre Iľjinychovú s Kacalapovom aj poslednou spoločnou.
Na prvej z dvoch súťaží série „Grand Prix“ (NHK Trophy 2013) skončili tesne za stupňami medailistov, zato na Trophee Eric Bompard 2013 im už medaila neunikla. V oboch častiach súťaže si vylepšili svoje osobné maximá a skončili na celkovom druhom mieste za Péchalatovou s Bourzatom. Strieborné medaily získali aj na Majstrovstvách Ruska 2014 (tretíkrát po sebe) a Majstrovstvách Európy 2014, kde ich od zlata delil iba rozdiel 1,1 bodu.