cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ľudovít a Zélia Martinoví
Svadba
Zélia a Ľudovít ako horliví kresťania chodili na omšu každé ráno o 5:30. Ako rodina dodržiavali pôst a modlitby, pričom dôsledne rešpektovali nedeľný odpočinok. Svoje presvedčenie uplatňovali aj v praxi: z vlastnej iniciatívy navštevovali starých, chorých či umierajúcich. Keď sa naskytla príležitosť, pohostili pri svojom stole aj tuláka a podnikli kroky, aby ho prijali v špitáli v Alençone. Keď sa Zélia dozvedela, že s jednou z jej dcér pestúnky zle zaobchádzali, trvala na tom, že ju od nich oslobodí, dokonca sa obrátila aj na súd. Príkladne sa starala aj o svoje slúžky a robotníkov, ktorí boli často mladí a neskúsení. „Nesprávam sa k svojim sluhom o nič horšie ako k svojim deťom,“ napísala jednému zo svojich dopisovateľov. Nakoniec pochopila, že jej nešťastná a neposlušná dcéra Léonia bola pod vplyvom slúžky, ktorá sa k nej správala ako k otrokyni. Zélia riešila tento problém taktne a diplomaticky. náhľad| Dom svätých Ľudovíta a Zélie Martinových v [[Alençon|Alençone a rodný dom svätej Terézie z Lisieux.]] V roku 1876 postihla Martinovcov choroba. Najprv to bola Zéliina sestra Mária-Dositheos, ktorú neúprosne trápila tuberkulóza. Neskôr sa Zélia tiež rozhodla poradiť s lekárom v decembri 1876. Napriek bolestiam hlavy a žalúdka si nepripúšťala obavy o svoje zdravie. Diagnóza však nedala žiadnu nádej: „fibrózny nádor“ v prsníku bol v príliš pokročilej fáze, operácia by bola zbytočná. Zélia prijala správu o rakovine prsníka s relatívne chladnou hlavou, zatiaľ čo Ľudovíta to zdrvilo. Zéliu navyše trápilo, že najmladšie dcéry musel dať kojiť iným ženám. Zéliin brat Izidor, ktorý sa stal lekárnikom v Lisieux, ju zoznámil so skvelým chirurgom. Ale aj on už neodporúčal operáciu, bolo príliš neskoro.
Vdovec a päť sirôt
Dňa 24. februára 1877 zomrela Zéliina sestra Mária-Dositheos. Pre Zéliu je to hrozná rana a jej choroba sa zhoršuje. V júni 1877 odišla napriek svojmu trápeniu do Lúrd, no očakávaný zázrak sa nestal. Po návrate do Alençonu si dala do poriadku svoje záležitosti a pripravovala domácnosť na svoj posledný odchod. Posledné pomazanie dostala 26. augusta v prítomnosti Ľudovíta a jeho dcér a zomrela o dva dni neskôr, 28. augusta 1877. Jej pohreb sa uskutočnil v bazilike Panny Márie Alençonskej. Pochovali ju 29. augusta na cintoríne v Alençone. Najmladšia z dcér Terézia mala len štyri roky a osem mesiacov.
Dievčatá vyrástli a mladšie Léonia, Céline a Terézia postupne študovali na benediktínskej internátnej škole v Lisieux. V roku 1882 sa Paulína s otcovým súhlasom rozhodla stať karmelitánkou. Udialo sa tak 15. októbra, kedy vstúpila do karmelitánskej rehole v Lisieux. Jej sestra Terézia bola z toho zdesená a cítila sa opustená.
Ľudovít Martin, milovník cestovania, rád ukazoval svojim dcéram Paríž. V roku 1885 podnikol veľkú, takmer dvojmesačnú cestu. S abbé Charlesom Mariem prešiel cez strednú Európu (Mníchov či Viedeň) až na Balkán. Vracali sa cez Atény, Neapol, Rím a Miláno. Cestovateľské príbehy potom obzvláštňovali zimné večery. „Milujem dlhé večery, ktoré nás spájajú ako rodinu pri plápolajúcom krbe,“ napísala Terézia v školskej úlohe.
Začiatkom decembra 1886 sa Leónia vrátila späť - sedem týždňov ťažkého života klarisiek zvíťazilo nad jej dobrou vôľou. Na jar 1887 však požiadala svojho otca o povolenie vstúpiť do kláštora Navštívenia Panny Márie v Caen. Ľudovít Martin utrpel 11. mája 1887 malú mozgovú príhodu, po ktorej na niekoľko hodín ochrnul na ľavú stranu. Zachránil ho rýchly zásah švagra.
Rok 1887 bol pre Máriu-Teréziu rokom hlbokej premeny po milosti, ktorú dostala počas Vianoc 1886, a vďaka ktorej definitívne opustila detstvo. Odhodlanie stať sa karmelitánkou v nej rástlo nie preto, aby bola spolu so sestrou Máriou a Paulínou, ale preto, že sa cítila povolaná Ježišom. V deň Turíc 2. júna 1887, potom, čo sa celý deň modlila, predložila svoju žiadosť otcovi. Ľudovít bol proti tomu kvôli nízkemu veku svojej dcéry, ktorá vtedy ešte nemala ani pätnásť rokov, no rýchlo ho presvedčila. Ľudovít dodal, že ho Boh „veľmi poctil, keď ho požiadal o jeho vlastné deti.“
Vstup do karmelu však nebol jednoduchý - museli presvedčiť kanonika Delatroëtta, predstaveného Karmelu. Táto cesta sa však ukázala ako nepriechodná, takže Ľudovít navrhol stretnutie s biskupom Hugoninom. Pohovor prebehol dobre, no biskup svoje rozhodnutie odkladal. Ľudovít sa pri pohľade na žiaľ svojej dcéry rozhodol adresovať poslednú výzvu priamo pápežovi. Preto sa v novembri 1887 vydal na púť do Ríma, ktorá bola organizovaná pri príležitosti jubilea Leva XIII. Bola to tiež príležitosť na skvelý výlet, aké mal Ľudovít v obľube. Svojim najmladším dcéram Terézii a Céline ukázal Paríž. Potom sa vlakom presunuli cez Švajčiarsko. V Taliansku sa postupne zastavili v Miláne, Benátkach, Bologni a nakoniec v Ríme. Na dlho očakávanej pápežskej audiencii sa 20. novembra 1887 Terézia vrhla k nohám pápeža Leva XIII. a prosila ho, aby jej umožnil vstup do karmelu. Pápež jej prívetivo, ale aj neoblomne povedal, že musí robiť, čo povedia predstavení, a musí sa spoliehať na Božiu vôľu. Po tomto zlyhaní sa Martinovci so smútkom vrátili do Lisieux. Napriek tomu prišiel poštou 11. januára 1888, v predvečer Teréziiných pätnástych narodenín, biskupský súhlas.
Staroba
Od púte do Talianska Ľudovít Martin značne zostarol. Starajú sa o neho jeho dcéry Léonia a Céline. Neskôr si najmú niekoľko sluhov. Céline napísala svojej mladšej sestre: „Úbohý otecko, zdá sa mi teraz taký starý, taký opotrebovaný. Trhá mi to srdce, uvedomujem si, že čoskoro umrie.“ Ľudovít začína trpieť artériosklerózou, záchvatmi urémie, ktoré spôsobujú závraty, a stratou pamäti. Dňa 23. júna 1888 nastal v domácnosti šok, keď Ľudovít zmizol. Na druhý deň prišiel telegram z Le Havre, v ktorom Ľudovít žiadal peniaze bez toho, aby zanechal adresu. Nakoniec ho našli v Le Havre - bol pri zmysloch, ale prenasledovala ho myšlienka, aby sa utiahol a žil ako pustovník. Bola to trauma pre celú rodinu, no najmä pre Teréziu, ktorá sa rozhodla pre klauzúru na karmeli práve vtedy, keď ju otec potreboval. Zraňujú ju otázky a nemotorné vyjadrenia niektorých jej sestier. Najzákernejším klebetám sa dokonca podarilo prejsť cez klauzúru karmelu: ak Ľudovít Martin „zošalel“, nie je to kvôli odchodu jeho dcér do reholí, najmä tej najmladšej, ktorú tak miloval?
U Ľudovíta sa striedajú obdobia jasnosti a recidívy. Cíti, že sa blíži jeho koniec, a preto je štedrý: daroval 10 000 frankov potrebných na kúpu oltára v katedrále v Lisieux, kvôli ktorému sa konala zbierka. Rovnakú sumu daroval Karmelu v roku 1890 kvôli Terézii.
Keď si 10. januára 1889 Terézia slávnostne obliekala svoj habit, bolo zdravie Ľudovíta Martina stabilné. Mohol teda svoju dcéru odprevadiť k oltáru. Tá si neskôr zapísala: „Nikdy nebol krajší, dôstojnejší. Všetkých naplnil obdivom.“ O mesiac neskôr však skoro došlo k tragédii. Počas ťažkej krízy si Ľudovít predstavil, že je uprostred bitky, a tak schmatol svoj revolver. Narýchlo zavolanému Izidorovi sa podarilo odzbrojiť svojho švagra. Preto sa lekár 12. februára 1889 rozhodol umiestniť ho do ústavu Dobrého Spasiteľa v Caen. Zostal tam tri roky, pričom počas dlhých chvíľ, keď bol pri zmysloch, udivoval personál svojou láskavosťou a poslušnosťou a svedčil tak o svojej viere. Ľudovít prijal situáciu s odvahou a rezignovane: „Viem, prečo mi dobrý Pán dal túto skúšku: počas svojho života som nikdy nezažil poníženie, potreboval som ho.“ Pre Teréziu bolo utrpenie otca veľmi bolestivé. Vždy v ňom videla obraz Boha, dobrotivého otca. Teraz v ňom skôr spoznávala poníženého Krista, ktorým všetci opovrhujú. Táto situácia sa pre ňu stala zdrojom dlhých kontemplácií.
V júni švagor Izidor Guérin kvôli obavám, že by Ľudovít mohol premrhať svoj majetok, od neho získal akt zrieknutia sa správy svojho majetku. Na Vianoce 1889 bol nájom ich príbytku ukončený. Počas sťahovania získal Karmel niekoľko kusov nábytku.
Dňa 24. septembra 1890 sedemnásť a polročná sestra Terézia od Dieťaťa Ježiša zložila sľuby a stala sa trvalou karmelitánkou. Tento deň radosti pre mladé dievča bol však naplnený aj smútkom kvôli neprítomnosti jej otca.
Nakoniec sa Ľudovítova náročná životná skúška skončila 10. mája 1892 - švagor Izidor odvádza Ľudovíta z ústavu v Caen. Ľudovít sa mohol prvýkrát po štyroch rokoch stretnúť v hovorni kláštora so svojimi tromi dcérami karmelitánkami. Bolo to však aj poslednýkrát. Stále mal jasnú myseľ, ale bol vychudnutý a nerozprával. Následne ho umiestnili ku Guérinovcom, kde sa o neho starali Céline a Léonia s pomocou slúžky a sluhu, pretože Ľudovít už nevládal chodiť. Leónia vstúpila 24. júna 1893 do kláštora Navštívenia Panny Márie v Caen. Počas leta 1893 bol Ľudovit Martin prevezený do Château de la Musse, krásneho vidieckeho sídla, ktoré zdedil Izidor Guérin. Ale zdravotný stav starého pána sa výrazne zhoršil, lebo 27. mája 1894 utrpel prudký záchvat, ktorý mu ochromil ľavú ruku. O deväť dní neskôr, 5. júna, dostal infarkt. Napriek svojmu stavu ho začiatkom júla previezli do La Musse. Tu 29. júla 1894 v prítomnosti svojej dcéry Céline zomiera vo veku 70 rokov. Pochovali ho v Lisieux 2. augusta. Dňa 14. septembra sa Céline pripojila k svojim sestrám na Karmeli v Lisieux.
Rodina Martinových
Od roku 1860 do roku 1873 mali Ľudovít a Zélia Martinoví deväť detí (sedem dievčat a dvoch chlapcov), z ktorých štyri zomreli veľmi mladé. Päť dcér, ktoré prežili detstvo, sa stali mníškami:
Blahorečenie
Keď sa počas osláv svätorečenia Terézie z Lisieux 17. mája 1925 kardinál Antoine Vico vyslovil, aby sa pápežská kongregácia zaujímala aj o život rodičov tejto svätice, bolo potrebné čakať až do roku 1941, kedy sa zverejnili Zéliine listy, a do roku 1946, kedy vyšla publikácia otca Stéphana-Josepha Piata pod názvom Príbeh rodiny. Postupne v rôznych krajinách rástol ich kult, až sa to stalo podnetom pre biskupa Bayeux a Lisieux k tomu, aby verejne vyslovil monsignorovi Roncallimu, budúcemu pápežovi Jánovi XXIII., svoju túžbu vidieť týchto rodičov ako blahoslavených. V roku 1958 boli ich telá exhumované a prenesené z cintorína do miestnej baziliky.
Ľudovítov proces sa začína v Lisieux 22. marca 1957. Na diecéznej úrovni bol uzatvorený 12. februára 1960. Zéliin život bol skúmaný v Sées. Tieto dve kauzy sa spojili do jednej v roku 1971, takže boli posudzovaní ako manželský pár.
Pápež Ján Pavol II. podpísal 26. marca 1994 dekréty o hrdinských cnostiach a oboch ich vyhlásil za ctihodných.
Ľudovít a Zélia boli oficiálne vyhlásení za blahoslavených v nedeľu 19. októbra 2008, počas Svetového dňa misií, v Lisieux počas slávnosti, ktorej predsedal kardinál José Saraiva Martins za pontifikátu Benedikta XVI. Kardinál vo svojej homílii potreboval zdôrazniť: „Medzi povolaniami, ku ktorým sú muži povolaní Prozreteľnosťou, je manželstvo jedným z najvznešenejších a najvyšších. Ľudovít et Zélia pochopili, že môžu dosiahnuť svätosť nie napriek manželstvu, ale prostredníctvom manželstva, v manželstve a skrze manželstvo, a že ich svadba by sa mala považovať za východiskový bod spoločného vzostupu. Vyhlásením Ľudovíta a Zélie Martinových z Alençonu za blahoslavených ponúka Cirkev všetkým párom na zemi vzor, ktorý ukazuje, že manželstvo a rodinný život tvoria cestu svätosti, ktorá je rovnako účinná ako zasvätený život.“
Na rozdiel od toho, čo si mysleli mnohí, manželia Martinoví neboli vyhlásení za blahoslavených len preto, že boli rodičmi svätej Terézie. Ich spoločný život, ktorý prežili iba v Alençone, je svedectvom svätosti, ktorá je sama osebe dostatočná ku kanonizácii. K vyhláseniu za svätých sa zaslúžili tým, že žili z neustálej modlitby, ktorú zdieľali ako rodina i ako pár, tým, že kresťansky pôsobili vo svojom okolí v Alençone ako aj tým, že mali záujem o najchudobnejších.
Ide o druhý blahorečený pár - prvými boli v roku 2001 Luigiho a Marie Beltrame Quattrocchi.
Svätorečenie
náhľad| Relikviár svätého Ľudovíta a Zélie Martinových Na žiadosť arcibiskupa z Valencie, Carlosa Osora Sierru, sa 7. januára 2013 uskutočnilo otvorenie procesu kanonizácie blahoslavených manželov Martinových. Pripisuje sa im zázračné uzdravenie malého dievčatka menom Carmen.
Pápež František uznal 18. marca 2015 za autentický zázrak pripisovaný príhovoru blahoslaveného Ľudovíta a Zélie Martinových a podpísal dekrét o ich kanonizácii. Manželia Martinoví sú tak prvými kanonizovanými manželmi a rodičmi.
Manželia boli kanonizovaní v Ríme pápežom Františkom 18. októbra 2015 počas biskupskej synody o poslaní rodiny v Cirkvi a vo svete. V ten istý deň mnohé kostoly prevzali ich relikvie, napríklad kostol Saint-Louis v La Roche-sur-Yon, kde sú odvtedy vystavené.
Sviatok
Ľudovít a Zélia Martinoví sú oslavovaní spoločne 12. júla, v deň uzavretia manželstva.
Uctievanie na Slovensku
Banskobystrický biskup Rudolf Baláž vydal 13. novembra 2008 imprimatur k modlitbe k týmto svätcom. V ľudovej zbožnosti sa šíri aj novéna k svätým manželom Martinovcom, ktorá je zvlášť určená ľuďom trpiacim psychickými chorobami.
Relikvie týchto svätých manželov boli vystavené k verejnej úcte na Slovensku od 2. do 14. apríla 2018.
Chassant
Chassant je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sľubica (geomorfologický podcelok)
Sľubica je geomorfologický podcelok pohoria Branisko a zaberá jeho južnú polovicu.
Vymedzenie
Podcelok sa rozkladá južne od sedla Branisko a údolia riečky Svinka. Severne pokračuje Branisko podcelkom Smrekovica, na východe susedí Šarišská vrchovina a Čierna hora s podcelkom Roháčka. Juh a západ pohoria klesá do Hornádskej kotliny, menovite do Hornádskeho podolia na juhu a juhozápade a k severnejšie situovaným Medvedím chrbtom.
Ochrana prírody
Nachádza sa tu iba chránené územie Rajtopíky.
Myia (filozofka)
Myia bola grécka filozofka na prelome 6. a 5. storočia pred Kr.
Myia bola podľa starovekých písomných zdrojov dcérou Pytagora a jeho manželky Theano. Vydala sa za Milóna z Krotónu, slávneho atléta, ktorý bol rovnako ako ona pytagorovcom. Už ako mladé dievča bola medzi ženami v Krotóne vedúcou tohto združenia, a neskôr ako manželka známa svojím príkladným správaním (podľa pytagorovských morálnych zásad). Zo spisov, ktoré sa jej pripisovali (i iným deťom Pytagora, ako napr. Télaugovi alebo Arignóté, existujúcich ešte v časoch Porfyria) sa zachoval len jeden list. Autorkou tohto listu ale nemohla byť ona. Na pseudoepigrafický charakter listu poukazuje jeho dialekt, ktorý datujú do 3. stor. pred Kr. alebo 2. stor. pred Kr. (aj jeho štýl naznačuje, že bol napísaný o stáročia neskôr ). Najstarší odkaz naň je v fragmente Timaia pochádzajúceho z prvej štvrtiny 3. stor. pred Kr.
Aj keď sú pochybnosti o tom, že autorkou listu bola Myia, dcéra Pytagora, je možné, že ho napísala žena (podobne ako u mužov, i ženy z pytagorovej školy mali za úlohu učiť iné ženy o tom, čo majú vedieť, aby svoj život žili vo vnútornej harmónii). List je adresovaný matke, prvorodičke, menom Fyllis, ktorej dáva poradenstvo o opatere dieťaťa (o dojčení a starostlivosti o deti písali v staroveku väčšinou muži napr. grécky lekár Sóranos z Efezu ). Pozoruhodné je, že sa v ňom už v tom období uvádza najlepší „pomer“ (συμμετρα - symmetra) teploty vzduchu a vody, na pitie a kúpanie, ako aj tvrdosti lôžka. Poradenstvo v oblasti starostlivosti o deti sa pripisovalo aj jej matke Theano.
List Myie adresovaný Fyllide: „''Pozdrav. Tu je moja rada, keď ste sa už stali matkou. Vyberte si priateľskú a čistotnú opatrovateľku, skromnú ženu, ktorá nemá sklon k ospalosti ani k opilstvu. Takáto žena by si mala vedieť urobiť úsudok o tom, ako sa primerane postarať o dieťa, je veľmi dobré ak má aj mlieko, aby ho vyživovala a tiež aby sa nedala ľahko presvedčiť svojím manželom, aby s ním spala, pretože teraz má dôležitejšiu úlohu. Od tejto voľby, ktorú urobíte, závisí celý život vášho milovaného dieťaťa. Opatrovateľka mu ponúkne prsník nie podľa svojho rozmaru, ale podľa jeho potreby. Tak podporí jeho zdravie. Nepodľahne spánku, keď bude unavená, ale ľahne si len vtedy, keď bude aj novorodenec odpočívať. Neposkytne si pri dieťati žiadnu úľavu. Opatrovateľka by nemala byť príliš temperamentná, mnohovravná alebo nekontrolovateľná vo svojej chuti po jedle, ale usporiadaná a mierna, praktická, a pokiaľ je to možné, nie cudzinka, ale Grékyňa. Najlepšie je, ak sa dieťa odstaví keď je už dobre nasýtené mliekom. Odpočinok je potom pre najmenších sladký a také kŕmenie najúčinnejšie. Ak sa mu podáva už iné jedlo, malo by byť čo najjednoduchšie. Mala by sa zdržať vína, pretože má silný účinok, a len striedmo ho primiešať do večerného mlieka. Čo sa týka kúpania detí, nie je dobrý častý kúpeľ, ale len občasný. Ovzdušie okolo dieťaťa by malo mať rovnomernú rovnováhu medzi teplom a chladom a miestnosť by nemala byť veľmi uzatvorená, ale ani príliš vystavená vetru. Okrem toho by jeho pitná voda nemala byť priveľmi tvrdá ani veľmi mäkká a ani postieľka príliš drsná, skôr by mala byť ohľaduplná voči jemnej pokožke dieťaťa. V každej z týchto oblastí príroda túži po tom, čo je oprávnené a nie po tom čo je luxusné. Toľko si myslím, že vám bolo užitočné k tomu napísať v súčasnosti. S pomocou Boha vám budem v budúcnosti poskytovať možné a vhodné pripomienky týkajúce sa výchovy dieťaťa.''“
Rikugun Ki-93
Rikugun Ki-93 bolo japonské experimentálne ťažké stíhacie lietadlo, resp. útočný bombardér. Celkovo boli postavené dva kusy. Z pohľadu konštrukcie bol Ki-93 dvojsedadlový strednoplošník s dvoma vzduchom chladenými hviezdicovými motormi Micubiši Ha-214 s výkonom 1 790 kW (2 400 k).
Ki-93 bol navrhnutý armádnym leteckým výskumným inštitútom a prvý prototyp bol testovaný v apríli 1945, druhý vzlietol v období japonskej kapitulácie.
Výkony
neznáme
Appoigny
Appoigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Korónový výboj
náhľad|Korónový výboj náhľad|Fotografia izolantov 500kV diaľkového vedenia (s dlhou expozíciou). Korónový výboj je neúplný, samovoľný tlejivý výboj, vznikajúci na hrotoch a silne zakrivených elektródach (vodičoch) pri prekročení počiatočného napätia, teda v silne nehomogénnom elektrickom poli. Pri prekročení počiatočného napätia výboj začína byť samostatný a novo nabité častice sa tvoria nárazovou ionizáciou. Počiatočné napätie závisí od materiálu elektródy, hladkosti povrchu, polomeru zakrivenia vodiča, od atmosférických podmienok (teplota, tlak, vlhkosť vzduchu a pod.), okolitého žiarenia, znečistenia elektródy a pod.. Prejavuje sa počuteľným praskaním, syčaním, viditeľným výbojom a ultrafialovým žiarením. Výboj sa zväčšuje so zvyšujúcim sa napätím medzi elektródami (elektródou a zemou), až dôjde k preskoku, čím sa zapáli elektrický oblúk.
Appoigny
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Korónový výboj
Ionizácia vzduchu nárazom, v elektrickom poli
Vo vzduchu sa vždy nachádzajú ióny, napríklad vplyvom kozmického žiarenia. V prípade silného elektrického poľa sú ióny urýchľované a zmenšuje sa možnosť ich rekombinácie. V silnom elektrickom poli, s dostatočnou strednou voľnou dráhou, teda vo vzduchu za normálneho tlaku pri intenzite elektrického poľa asi 30 000 V/cm, sú ióny urýchlené natoľko, že pri zrážke s ďaľšou časticou ju ionizujú, dávajú sa do pohybu, ionizujú ďaľšie častice a vzniká lavínovitá ionizácia. Táto potom spôsobuje samoudržateľný korónový výboj.
Chlamys (odev)
Chlamys sa pri obliekaní položil ľavé rameno, omotal okolo tela a pripevnil na pravom ramene pomocou spony, pričom prebytočná látka zostala visieť. Premiestnením spony do stredu hrude bolo možné uvoľniť paže podľa potreby. Mladí Gréci, vojaci a jazdci nosili pod ním nekedy aj krátky chitón. Vojaci si počas boja mohli chlamys obtočiť okolo ľavej paže a použiť ho ako núdzový štít. V horúcom počasí alebo pri fyzickej aktivite ho mali zvyčajne zrolovaný na ľavom ramene. Chlamydy sú na umeleckých dielach často zobrazené akoby ich ovieval vietor, umelci možno tým chceli naznačiť pohyb ich nositeľov. Antickí autori opisujú chlamys ako typický odev boha Herma. Aj v byzantskom období boli chlamydy (obľúbené boli najmä od 4. storočia, keď ho nosili aj cisárski úradníci ) najvýraznejším prvkom oficiálneho odevu, hoci strednobyzantský odev bol oveľa ozdobnejší a luxusnejší ako jeho ranobyzantský predchodca. Panovnícky odev kresťanského vladára v byzantskom cisárstve sa ustálil už v ranobyzantskom období, bol ním purpurový chlamys so zlatým tablionom (rozmerným kosodĺžnikom látky lemujúcim vpredu aj vzadu pravý okraj plášťa ) a otvorená cisárska koruna s prependúliou (prependoulia - šnúry perál striedajúce sa s drahokamami, končiace sa trojlístkovým ornamentom ). Chlamys sa používal aj neskôr, ale už sa skôr zdobil dekoratívnymi ozdobnými bordúrami s kvetinovými alebo geometrickými motívmi. V neskorobyzantskom období sa popri sebe naďalej používali staré a nové štýly. Kresťanskí vládcovia sa v chlamydoch naďalej objavovali a boli v nich zobrazovaní na minciach ešte dlho po tom, čo sa už tento odev stal zastaraným (ešte aj v 12. storočí ). Ženy sú v chlamydoch (na umeleckých dielach) zobrazované menej. Známym je napr. zlatý medailón, na ktorom je zobrazená Galla Placidia, Augusta zo západorímskej ríše (421 – 450), odetá v chlamyde, purpurovom plášti cisárov, ktorý je pripevnený zlatou brošňou (sponou) na jej pravom ramene.
Tento krátky praktický plášť zostal najobvyklejším plášťom po celý starovek a ovplyvnil aj krátke plášte stredovekých bojovníkov.
Arces-Dilo
Arces-Dilo je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Châtaincourt
Châtaincourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bitka na Rudom poli
Bitka na Rudom poli bola bitka, ktorá sa odohrala 9. novembra 1431 deň pred svätým Martinom na Rudom poli medzi Ilavou a Košecou. Bitka sa odohrala medzi husitmi a Uhrami, v ktorej proti sebe stálo 10 až 15-tisíc mužov. V rokoch 1428 – 1433 sa uskutočnilo niekoľko vpádov husitských vojsk na územie Uhorska. Pri prvých vpádoch uhorské vojsko nedokázalo výraznejšie čeliť husitským vojskám.
Prípravy a predohra
V septembri 1431 sa konala štvrtá husitská výprava. Husiti vpadli na Slovensko v dvoch prúdoch - táboriti pod vedením Prokopa Holého cez stredné Považie a sirotkovia zo Sliezska cez Jablunkovský priesmyk. Obe skupiny sa stretli pri Žiline, ktorú vyplienili a spoločne postupovali do Liptova. Tam sa časti bojovníkov v noci z 26. septembra s využitím ľsti a pomocou bývalého kastelána Jána z Messenpeku, podarilo obsadiť hrad Likavu. Na hrade potom zanechali vojenskú posádku. V priebehu výpravy sa na husitskú stranu pridávali aj miestni obyvatelia. Husitské boje pokračovali cez Prievidzu a Topoľčany, kde údajne sirotci zanechali posádku pod velením Jana Šmikovského ze Žďáru. V októbri husiti dobyli Nitru, čo bol najväčší úspech spanilej jazdy. Potom, ale naplno vypukli rozpory medzi veliteľmi oboch zväzov. Prokop Holý chcel výpravu ukončiť a vrátiť sa, pretože situáciu v Uhorsku už nepovažoval za bezpečnú. Zatiaľ čo Ján Čapek zo Sán chcel v úspešnej misii pokračovať. K tomu sa pridali spory o delení koristi a horšiace sa počasie. Táboriti stačili opustiť Uhorsku a hoci boli prenasledovaní tak nedošlo k žiadnemu väčšiemu stretnutiu. Cestou bol však zničený most cez Váh pri Hlohovci. Keď sa sirotkovia chceli vrátiť na Moravu, mosty cez Váh našli zničené a v pätách im bolo uhorské vojsko. Jediná úniková cesta viedla najbližším brodom pri Ilave a Košeci.
Bitka
Sirotkovia sa na strednom Považí vracali zo svojej výpravy a chceli prejsť v Hlohovci na druhú stranu rieky Váh, aby sa vrátili na Moravu. Most bol však strhnutý a preto pokračovali proti prúdu rieky. Uhorské vojsko im pripravilo pri Ilave pascu. Bitka sa odohrala na poli medzi Košecou a Ilavou. Počas bitky utrpeli husiti citeľné straty. Zvyšky vojsk sa potom stiahli Púchovskou dolinou naspäť na Moravu.
Husiti boli dlho neporaziteľní, na Slovensku však prehrali v dvoch veľkých bitkách a to pri Trnave a na Rudom poli pri Ilave.
Následky
Bitka mala pre mesto Ilava, ďalekosiahle dôsledky. Keď Ilavu ovládli husiti, občania Ilavy im v ich boji a pôsobení na Považí pomáhali. Keď Žigmund Luxemburský pri Ilave porazil husitov a vyhnal ich z mesta, potrestal Ilavanov tak, že dal mesto zrovnať so zemou. Občanov mesta vyhnal a zakázal im mesto postaviť znova. Preživší Ilavania sa stiahli do hôr a založili dedinu Iliavka (malá Ilava). Keď hnev Žigmunda Luxemburského opadol, povolil opätovné vystavanie mesta a návrat jeho obyvateľov. Väčšina obyvateľov sa do Ilavy vrátila, avšak niektorí ostali bývať i naďalej v horách, v dedinke Iliavka.
Mesto sa postavilo opäť a vrátili sa mu pôvodné mestské výsady, dokonca od Žigmunda dostalo aj ďalšie významné výsady. Podstatou zrovnania mesta, bola predovšetkým jeho modernizácia a rozšírenie na lepšom mieste s vybudovaním šíjových priekop poskytujúcich mestu lepšiu ochranu ako mestské hradby.
Bitka v naračných prameňoch
Kronika Bartoška z Drahoníc opisuje bitku takto:
Beaulieu-sur-Mer
Beaulieu-sur-Mer je francúzske mesto v departemente Alpes-Maritimes a regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur. Obyvatelia si hovoria Berlugančania.
Poloha
Beaulieu-sur-Mer sa nachádza na pobreží Stredozemného mora na riviére Côte d’Azur, medzi Nice a Monakom, na prímorskej autoceste a na východ od zálivu Cap Ferrat. Patrí do aglomerácie s Villefranche-sur-Mer, Saint-Jean-Cap-Ferrat a Èze. Beaulieu-sur-Mer bolo administratívnou časťou obce Villefranche-sur-Mer do roku 1891. Beaulieu-sur-Mer má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Ekonomika
V meste sa realizuje obchod s najdrahšími realitami vo Francúzsku. Nachádza sa tu aj hráčske kasíno. Prímorská turistika v luxusnej triede vo vilách a v hoteli Bristol. Dva hotely boli v roku 2005 odkúpené a uzavreté. Aktuálne sa jedná o ich demolícii.
História
Koncom 19. storočia sa našlo v bývalej mestskej štvrti Nová Afrika paleolitické jaskynné nálezisko.
Antické nálezy keramiky sa datujú medzi 1. – 6. storočím po Kr.
Turistika sa začala v meste rozvíjať v 19. storočí.
Obyvateľstvo
Beaulieu-sur-Mer má 3749 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Nikotínové vrecúška
náhľad|Nikotínové vrecúška v plastovom púzdre Nikotínové vrecúška sú výrobky bez tabaku obsahujúce nikotín, ktorý sa do tela dostáva orálne, spravidla umiestnením pod hornú či dolnú peru. Ide o alternatívu fajčenia. Okrem nikotínu tiež obsahujú vodu, vlákna celulózy, arómu, zvýrazňovače chuti, xylitol, zahusťovadlá, umelé sladidlá, salmiak, regulátory kyslosti, škrob a ďalšie konzervačné látky. Bežne sa predávajú v plastovom puzdre v tvare puku, ktorý je vybavený priehradkou pre použité vrecúška. Pomerne populárne sú v Dánsku, Rusku a Švédsku, ich obľuba rastie aj v Česku. Po novom sa stávajú aj obľubou športovcov, ktorí ich využívajú na regeneráciu, uvoľnenie svalstva a k zlepšeniu koncentrácie pred zápasmi. Medzi populárnych užívateľov nikotínových vrecúšok patria Attilla Végh, Makhmud Muradov, Jamie Vardy a mnoho ďalších športovcov.
Zdravotné riziká
Nikotín vyskytujúci sa vo vrecúškach môže rovnako ako u iných nikotínových produktov vyvolávať nežiaduce účinky ako napríklad:
Český vojenský psychológ Michal Kříž upozorňuje, že na nikotínových vrecúškach môže vzniknúť závislosť. Taktiež tvrdí, že nikotínové vrecúška môžu byť „cestou“ k iným drogám, napríklad marihuane.
Chopec
Chopec je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Vyšnou Bocou, približne južne od Liptovského Hrádku.
Bakerova cysta
Príčina
Bakerova cysta vzniká naplnením vychlípky z kĺbového puzdra kolenného kĺbu alebo popliteálnej burzy (puzdro s mazom, uľahčujúce pohyb šľachy medzi kosťami alebo svalmi) synoviálnou tekutinou, čo je väzká tekutina, znižujúca trenie pri pohyboch v kĺboch. Je väčšinou dôsledkom poranenia alebo chorobného procesu v kolennom kĺbe, pri ktorom sa tvorí zvýšené množstvo synoviálnej tekutiny (sekundárna Bakerova cysta), ale môže vzniknúť aj bez zjavného chorobného procesu (primárna Bakerova cysta) – to skôr u mladých ľudí.
Príznaky
alt=Bakerova cysta MRI|náhľad|Bakerova cysta (svetlý oválny útvar vpravo), zobrazená vyšetrením nukleárnou magnetickou rezonanciou. Okolo nej je svalstvo, v strede hore stehenná kosť, dole lýtková kosť, celkom vľavo jabĺčko. Medzi hlavné príznaky Bakerovej cysty patria bolesť, opuch a pocit tlaku v podkolennej jamke. Často sa dá nahmatať ako hrčka v podkolennej jamke. Niekedy bráni úplnému skrčeniu končatiny v kolennom kĺbe. Často sú súčasne príznaky vyvolávajúceho ochorenia kolenného kĺbu, napríklad jeho opuch a bolesti pri pohyboch. Pre potvrdenie diagnózy väčšinou stačí ultrasonografické vyšetrenie, ktorým sa dá zobraziť cystický útvar v podkolennej jamke. Ultrasonograficky sa dá zistiť aj prípadná trombóza hlbokých žíl, ktorá má podobné príznaky a jej liečba je neodkladná. Do úvahy prichádza aj vyšetrenie nukleárnou magnetickou rezonanciou, ktorým sa dá diagnostikovať aj poškodenie kolenného kĺbu.
Chopec
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obcí Nižná a Vyšná Boca. Najbližšími sídlami sú východne situovaná Nižná a Vyšná Boca, severovýchodne leží Malužiná a južným smerom Jarabá. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Bakerova cysta
Komplikácie
Ochorenie sa niekedy opakuje, v závislosti od vyvolávajúceho ochorenia. Bakerova cysta sa vcelku zriedkavo pretrhne a obsah zatečie medzi svaly na lýtku a stehne, čo vyvolá intenzívne bolesti.
Chopec
Opis
Chopec tvorí krátku rázsochu mohutnejšej Rovnej hole, tvoriac tak jej predvrchol. Prináleží tak k bočnému hrebeňu, vybiehajúcemu juhovýchodným smerom z Ďumbiera a oblúkom smerujúcemu severným smerom cez Bocianske sedlo na Ohnište  a Smrekovicu. Východným smerom leží Fišiarka a Špíglové, severným leží Červená , Hradište  a Ohnište , západným Ludárova hoľa , Ďumbier  a Rovná hoľa  a južným Čertova svadba  a Beňuška. Masív patrí do povodia Váhu, kde vodu odvádza riečka Boca. Na vrchol nevedie značený chodník. Na juhovýchodných svahoch je lyžiarske stredisko.
Bakerova cysta
Liečba
Zahojenie Bakerovej cysty často závisí od vyliečenia ochorenia kolenného kĺbu, ktoré ju spôsobilo. V každom prípade je potrebné nezaťažovať postihnutú končatinu. To často postačuje k ústupu ťažkostí počas dní až týždňov. V akútnom štádiu pomáhajú ľadové obklady. Ľad (alebo iná zmrazená hmota) sa však nesmie prikladať priamo na kožu, aby nevznikli omrzliny a treba ju zabaliť do tkaniny, napríklad uteráka. Ľad má byť priložený 10 – 30 minút. Pomáhajú aj bežné protizápalové lieky – kyselina acetylsalicylová, ibuprofen, diklofenak a fyzioterapia.
Ak sa stav nelepší, ďalšia liečba patrí do rúk lekára. Treba zistiť a liečiť súvisiace ochorenie kolenného kĺbu, ktorým môže byť zápalové, degeneratívne, napríklad osteoartróza, alebo následok poranenia – poškodenie menisku alebo väziva. Bez toho nemusí byť dlhodobo úspešná ani punkcia cysty (odsatie jej obsahu hrubou ihlou) alebo injekčné podanie protizápalového lieku. Poslednou možnosťou je chirurgické odstránenie cysty, ktoré sa často spája s operačnou liečbou vyvolávajúceho ochorenia, napríklad poškodeného menisku alebo väzu v kolene.
Chopec
Výhľady
Vrcholovú časť pokrýva nízka hôľnatá vegetácia s nesúvislým porastom kosodreviny, ktorý umožňuje kruhový rozhľad. Z vhodných miest je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Vysoké a Západné Tatry, Veporské a Stolické vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značený chodník, no na neďaleký hrebeň a Rovnú hoľu vedie žlto značená trasa z Nižnej Boce. Z Vyšnej Boce je možný prístup popri vleku a lesnou cestou až na vrchol.
Smrekovica (geomorfologický podcelok)
Smrekovica je geomorfologický podcelok pohoria Branisko. Zaberá severnú polovicu a nachádza sa tu najvyšší vrch pohoria, vysoká Smrekovica.
Vymedzenie
Podcelok je od zvyšku pohoria oddelený sedlom Branisko a údolím riečky Svinka. Tá vymedzuje hranicu s podcelkom Sľubica, ktorá je tak južným susedom Smrekovice. Na juhozápade sa územia dotýkajú Medvedie chrbty, podcelok Hornádskej kotliny, na západe sú to Levočské vrchy s podcelkom Levočské planiny, na severe a východe pohorie Bachureň a juhovýchodne nadväzuje Šarišská vrchovina.
Ochrana prírody
Nachádzajú sa tu chránené územia Kamenná Baba, Salvátorské lúky a Šindliar.
Doprava
Pohorie vytvára výraznú prírodnú bariéru a sedlom Branisko ním vedie spojnica Spiša a Šariša. Od roku 2003 vedie naprieč pohorím v trase diaľnice D1 tunel Branisko, ktorý výrazne odľahčil dopravu na ceste I/18 horským sedlom.
Sĺňava (chránený areál)
Sĺňava je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Malé Karpaty.
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Sokolovce, Drahovce, Ratnovce a mesta Piešťany, v okrese Piešťany v Trnavskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1980 na rozlohe 399,0014 ha s ochranným pásmom 66,5534 ha. Na území areálu platí 4., respektíve 3. stupeň ochrany.
Predmetom ochrany je: Vodné vtáctvo a vodné biocenózy na vedeckovýskumné ciele.
Kauza Technopol
Kauza Technopol bol podvod na firme Technopol a.s. v rozsahu 2,3 milióna dolárov z roku 1992, do ktorého bol v roku 1994 zapletený syn vtedajšieho slovenského prezidenta Michala Kováča Michal Kováč mladší, a ktorý poslúžil ako zámienka pre jeho zavlečenie do Rakúska a odovzdanie Interpolu. Vo februári 2000 súd v Mníchove právoplatne rozhodol o zastavení trestného konania voči Michalovi Kováčovi mladšiemu, pretože sa Michal Kováč ml. za podvod na firme Technopol odsúdiť nedá.
Kauza Technopol II, na ktorú v roku 2017 upozornil zavraždený novinár Ján Kuciak, ktorá spočívala v prevzatí firmy Technopol a jej majetku osobami v spojení s podnikateľom Mariánom Kočnerom.
Podvod na firme Technopol a.s. (1992)
V marci až máji roku 1992 vyplatila slovenská firma Technopol holandskej firme Introcommerce sumu 2,3 milióna dolárov za dodávku textilu, ktorá nebola nikdy zrealizovaná. Podvod od júla 1992 prešetroval na Slovensku Úrad organizovanej kriminality bezvýsledne, podnet bol založený a spisový materiál bol skartovaný po uplynutí skartačnej lehoty. Technopol však trestné oznámenie podal aj v Holandsku.
V septembri 1992 zatkli nemecké bezpečnostné orgány pre podozrenie z nedovoleného obchodovania so zbraňami Petra Krylova. Začiatkom roka 1993 bol zadržaný Holanďan Rudolf van der Werff. Ten mal vo svojej výpovedi uviesť, že Peter Krylov spáchal "bližšie nešpecifikovaný podvod na textíliách." Od tohto momentu začala nemecká polícia prešetrovať aj tento podvod, ktorý viedla ako "Jeans Betrug". Zistilo sa, že poškodenou je slovenská akciová spoločnosť Technopol. 5. augusta 1993 bolo v tejto veci zastavené trestné stíhanie voči Van der Werffovi, ktorý bol po odpykaní si trestu za iný podvod prepustený na slobodu. Neskôr však bol bavorskými orgánmi opätovne zadržaný a vo februári 1998 bol mníchovským súdom za podvod voči Technopolu predsa len odsúdený.
Kauza a jej súvis so synom slovenského prezidenta (1994)
V roku 1992 bol Michal Kováč mladší spolumajiteľom firmy Sycko, ktorá nemala žiadne obchodné vzťahy s Technopolom ani s firmou Introcommerce. Jeho otec Michal Kováč starší bol v tom čase poslancom Federálneho zhromaždenia za Hnutie za demokratické Slovensko. Vo februári 1993 ho zvolili za prezidenta Slovenskej republiky.
V novembri 1994 rozšíril Peter Krylov svoju výpoveď v tom zmysle, že na podvode sa spolupodielal aj Michal Kováč mladší. 11. novembra 1994 vydal Interpol medzinárodný zatykač na Michala Kováča ml. (a na Mariána Kočnera a Martina Syč-Milého) v súvislosti s touto kauzou. Peter Krylov bol v decembri 1994 odsúdený na 5 rokov a 8 mesiacov s právoplatnosťou od 5. januára 1995. Šlo o súhrnný trest za viaceré podvody, nielen za podvod voči Technopolu.
Vývoj kauzy na Slovensku a zavlečenie Kováča ml. do Rakúska (31. augusta 1995)
Bližšie informácie v hlavnom článku: Zavlečenie Michala Kováča ml."'Čo sa týka vlády, mali sme vedomosti od januára 1995, že na Michala Kováča, syna prezidenta SR, bol vydaný príkaz k zadržaniu. Na základe toho, a aby nebola situácia chápaná ako osobná invektíva, bolo rozhodnuté, že s pánom prezidentom túto situáciu prerokujú pánovia Ľupták, Slota, ktorí boli prezidenta informovať a boli ponúknuť pomoc vládnej koalície pri spôsobe riešenia. Pri tomto rokovaní nedošlo k dohode, pretože pán prezident sa od svojho syna dištancoval, vinu syna poprel, hoci z obsahu rozhovoru bolo jasné, že informácie o zatykači má. Po tomto vláda SR, a najmä ministerstvo vnútra rozhodli vo veci konať, pretože na jednej strane bol tlak verejnej mienky, ktorý zverejňoval originály dokumentov. Na druhej strane bol vyvíjaný protitlak, kde sa celá vec spolitizovávala tým, že ide o úmysel vlády diskreditovať prezidenta.' (V. Mečiar, v Pressclube 5. 9. 1995)"6. marca 1995 schválil slovenský parlament novelu zákona o Slovenskej informačnej službe. Podľa nej mala prejsť právomoc schvaľovať riaditeľa Slovenskej informačnej služby z parlamentu na vládu. Návrh riaditeľa SIS predkladal predseda vlády V. Mečiar. 7. marca 1995 priniesol denník Slovenská Republika blízky HZDS rozsiahly článok o zatykači mníchovskej Štátnej prokuratúry na Michala Kováča ml. za podvod. Článok Stanislava Hábera na základe zatykača, ktorého kópia sa mala nachádzať v redakcii denníka, podrobne rozoberal prepojenie Michala Kováča ml. na ďalšie osoby, ktoré sa spolu s ním mali dopustiť porušenia trestného zákona Nemeckej spolkovej republiky a to paragrafov 263 ods.1, 267 ods. 1, 25 ods.2, 52 a 53 ods. 1. Podľa článku sudca mníchovského súdu už vydal príkaz na vzatie Michala Kováča ml. do väzby.
18. apríla 1995 schválila vláda Slovenskej republiky za riaditeľa SIS Ivana Lexu. Lexa za svojho námestníka ako aj riaditeľa II. sekcie SIS menoval Jaroslava Svěchotu.
V auguste 1995 obdržal Michal Kováč ml. od nemeckej prokuratúry fax s návrhom na vypočutie, ktoré sa malo uskutočniť niekedy medzi 12. a 20. septembrom 1995 buď na pôde nemeckého veľvyslanectva v Bratislave alebo na pôde Generálnej prokuratúry Slovenskej republiky. 31. augusta 1995 podala zástupkyňa nemeckého veľvyslanectva na Generálnu prokuratúru písomnú žiadosť o súhlas s vypočutím Michala Kováča ml. K vypočutiu však už nedošlo. 31. augusta 1995 bol totiž Michal Kováč ml. násilne zavlečený do rakúskeho Hainburgu a zadržaný rakúskymi úradmi.
Nemecké orgány potom podali žiadosť o vydanie Kováča ml. do Nemecka, avšak vo februári 1996 Vyšší krajinský súd vo Viedni túto žiadosť zamietol a rozhodol o Kováčovom prepustení na slobodu. Svoje rozhodnutie odôvodnil aj tým, že Michal Kováč bol do Rakúska zavlečený proti svojej vôli a s najväčšou pravdepodobnosťou pomocou slovenských štátnych orgánov. 23. februára 1996 sa Michal Kováč ml. mohol vrátiť na Slovensko.
Stručný vývoj kauzy Technopol po zavlečení
V marci 1996 sa Kováč ml. podrobil výsluchu v kauze Technopol (Technopol verzus firma Protrend, ktorá patrila Mariánovi K.) pretože ešte v decembri 1995 ho major Valenčík obvinil z navádzania na spáchanie trestného činu podvodu.
26. júna 1996 bol Michalovi Kováčovi ml. na slovensko-rakúskom hraničnom priechode odobratý pas, čím mu bolo zabránené dobrovoľne sa vydať do rúk nemeckých orgánov.
12. decembra 1997 prezident Kováč udelil šiestim aktérom kauzy Technopol milosť. Okrem jeho syna boli medzi nimi Martin Syč-Milý, Marián Kočner, Peter Krylov, Rudolf van der Werff a L. Rosenbergerová.
4. februára 1998 bol Michal Kováč ml. na základe medzinárodného zatykača zadržaný českou políciou na hraničnom priechode, keď chcel vycestovať do Nemecka, aby mohol v kauze vypovedať pred nemeckými trestnými orgánmi.
12. februára 1998 sa začal na Krajinskom súde v Mníchove súdny proces v podvodu voči firme Technopol s Rudolfom van der Werffom. V ten istý deň bol Michal Kováč ml. českými úradmi vydaný nemeckým úradom.
3. marca 1998 rozhodol Vrchný krajinský súd v Mníchove o prepustení Michala Kováča ml. na slobodu na kauciu 150 000 mariek.
3. marca 1998, deň po skončení funkčného obdobia Kováča, vtedajší premiér Mečiar a prvý deň zastupujúci prezident vydal tzv. Mečiarove amnestie vzťahujúce sa aj na trestné činy spáchané v súvislosti s oznámením o zavlečení. Nariadil, aby sa nezačínalo, a ak sa začalo, aby sa zastavilo trestné konanie pre podozrenie z týchto trestných činov.
22. decembra 1998, slovenské ministerstvo zahraničných vecí sa verejne ospravedlnilo Michalovi Kováčovi ml. za svoju nečinnosť pri jeho zavlečení do Rakúska.
23. februára 2000 Krajinský súd v Mníchove rozhodol s konečnou platnosťou zastaviť konanie voči Kováčovi ml. vo veci podvodu voči firme Technopol a.s. Súd dospel k názoru, že sa nedá očakávať Kováčovo odsúdenie. Jediným dôkazom voči nemu bola len výpoveď Petra Krylova. "Rozhodnutie bolo právoplatné a nedá sa voči nemu odvolať" uviedol pre denník SME jeho právny zástupca Ján Havlát.
Spolitizovanie kauzy na základe pochybných svedectiev
Krylov tvrdil, že podvod s ním dohadovali v decembri 1991 v Mníchove v jeho firme na základe odporúčania Rudolf van der Werffa (spolumajiteľa SYČKO) priamo M. Kováč ml. a M. Syč-Milý.
R. van der Werff podal roku 1995 notársky overené vyhlásenie, v ktorom popisuje stretnutia P. Krylova s M. Kováčom ml. v Mníchove ako náhodné: "V súvislosti s nákupom sušeného mlieka som nocoval v hoteli Daniel a bola to obyčajná náhoda, že som stretol na pešej zóne neďaleko hotela Daniel aj pánov Kováča mladšieho, Syča-Milého a Krylova."
Rakúske Die Presse (13. 9. 1995) a nemecké Süddeutsche Zeitung (9. 11. 1995) priniesli informácie, že Peter Krylov ako bývalý príslušník Štátnej bezpečnosti mohol v Nemecku vykonávať špionáž a pre svoju vydierateľnosť mohol byť donútený k výpovedi voči synovi slovenského prezidenta. Süddeutche Zeitung konštatoval, že v októbri 1994 bola v Mníchove dva týždne blízka spolupracovníčka vtedajšieho slovenského premiéra a predsedu HZDS Vladimíra Mečiara Anna Nagyová. Podľa svedkov mala navštíviť Krylova vo väzení, no vedenie nemeckej väznice tieto informácie odmietlo potvrdiť.
V novembri a decembri 1995 v rozhovore pre Slovenskú televíziu Peter Krylov svoje obvinenie syna slovenského prezidenta z účasti na podvode potvrdil. Podľa Krylova sa uskutočnila ešte jedna schôdzka v Bratislave v januári 1992, na ktorej páni bratislavskí spoločníci Syč, Kováč, Kočner mali už pripravený poľský pas na meno Marián Jendrzejak, ktorý sa mal použiť pri založení firmy Intercomerce. Tiež tvrdil, že prvá výplata peňazí bola 7. mája 1992 v hoteli Ibis v Luxemburgu. Pri nej boli prítomní, teda inkasovali svoju prvú časť svojho podielu páni (pískanie), ja a van der Werff.
Túto argumentáciu si osvojil aj poslanec Ján Cuper, ktorý interpeloval 25. mája 2005 v NR SR ministra spravodlivosti aj v prospech sudkyne Ľudmily Hatalovej, ktorá vrátila žaloby podané Michalom Serbinom s odôvodnením, že sám prezident Kováč pri udeľovaní amnestií, keď podpísal nasledovné tvrdenie (Citujem z oficiálnej milosti), tak "s tým súhlasil, že takto všetko prebehlo". ".. zrealizovali podvodný dovoz neexistujúcich textílií v hodnote 2 308 902 USD z Holandska ... Uvedenú podvodne vylákanú sumu vyše 2 mil. dolárov od akciovej spoločnosti Technopol Bratislava si rozdelili Rudolf van der W., Peter K., Marián K., Martin S.-M. a Michal K. podľa vopred pripraveného plánu."
Argumentáciu, že prezident Kováč o únose vedel dopredu a že vo vláde sa rozhodli prípad únosu radšej odložiť, aby nezasiahol do predvolebnej kampane opakoval bývalý premiér Mečiar aj po zrušení amnestií v roku 2017. Hovoril, že stíhanie v kauze únos bolo prerušené, lebo by bolo veľmi veľa ľudí stíhaných, vrátane Milana Kňažka či Jána Čarnogurského, ktorí sa podľa neho v prípade angažovali... že prezident MIchal Kováč sa v kauze angažoval a dal väčšiu sumu peňazí svedkovi Oskarovi Fegyveresovi cez Róberta Remiáša.
Zrušenie amnestií
Zrušením amnestií 6.4.2017 sa Kováč ml. dostal opäť do pozícii obvineného z decembra 1995 z napomáhania trestnému činu podvodu (toto neplatí o Rudolfovi van der Werffovi, Mariánovi Kočnerovi, Petrovi Krylovovi pre ktorých amnestie naďalej platia.). Vzhľadom k tomu, že je zamestnancom v štátnej službe, v zmysle zákona by mal byť postavený mimo službu a mali by sa mu znížiť plat o 60 percent. V júni 2017 Ministerstvo zahraničných vecí tvrdilo, že žiadnym uznesením o vznesení obvinenia proti Kováčovi nedisponuje. „Zatiaľ teda nie je možné zo strany služobného úradu vyvodzovať žiadne pracovnoprávne dôsledky a po pokračovaní v trestnom konaní budeme postupovať v súlade so zákonom o štátnej službe,“ povedal hovorca rezortu diplomacie Peter Susko. 1. augusta 2017 bol menovaný na pozíciu šéfa 6. odboru pre Áziu a Pacifik na Ministerstve zahraničných vecí.
Obnovenie vyšetrovania
Podľa najnovšej judikatúry Súdneho dvora Európskej únie zastavenie konania nemusí znamenať prekážku v opätovnom vyšetrovaní. Nasvedčuje tomu aj skutočnosť, že počas druhého septembrového týždňa 2017 polícia opätovne otvorila vyšetrovanie kauzy Technopol. Právnik Michala Kováča ml. Ján Havlát očakáva, že obvinenie je len formalita, keďže súd v Mníchove už pred 17 rokmi prípad uzavrel a Kováča oslobodil. „V druhom septembrovom týždni bol vypočutý obvinený Michal Kováč ml. v prítomnosti obhajcu a na polovicu októbra boli predvolaní svedkovia,“ povedal hovorca bratislavskej krajskej prokuratúry Michal Šúrek. O tom, či prokuratúra následne prípad uzavrie, alebo ho prípadne podá na súd, sa podľa Šúreka rozhodne po vyhodnotení svedectiev a tiež ďalších úkonov. Exprezidentovho syna nedávno stiahli z diplomatickej misie na Taiwane.