cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veľkonočné povstanie
Kapitulácia
GPO bola jediná povstalecká základňa, ktorá bola získaná počas týždňa. Ostatné boli odovzdané až po tom čo Pearse nariadil kapituláciu. Sporadické boje preto prebiehali až do nedele, kedy sa slovo kapitulácia dostalo aj do iných povstaleckých posádok. Velenie britským jedontkám bolo odovzdané z rúk Loweho generálovi Maxwellovi ktorý prišiel do Dublinu práve včas aby prijal kapituláciu povstalcov. Maxell bol urobený dočasným vojenským guvernérom Írska.
Povstanie mimo Dublinu
Jednotky Írskych dobrovoľníkov boli mobilizované na Veľkonočnú nedeľu na niekoľkých miestach mimo Dublinu ale kvôli rozkazu Eoina MacNeilla sa väčšina z nich vrátila domov bez boja. Okrem toho vzhľadom na zachytenie nemeckých zbraní na lodi AUD boli provinčné jednotky dobrovoľníkov zle vyzbrojené. Na juhu sa v meste Cork zhromaždilo asi 1200 dobrovoľníkov pod vedením Tomása Mac Curtaina v nedeľu ale po obdržaní rozkazov odoslaních z vedenia v Dubline sa museli rozpustiť. Tento rozkaz nahneval mnoho dobrovoľníkov. MacCurtain pod tlakom katolíckeho duchovenstva súhlasil s kapituláciou svojich mužov v stredu. Jediné násilie v Corku nastalo keď rodina Kentovcov sa bránila zatknutiu RIC. Jeden člen rodiny bol počas prestrelky zastrelený a ďalší bol neskôr popravený.
Ashbourne
K jedinej veľkej potýčke došlo v meste Ashbourne v grófstve Meath. Dobrovoľníci z 5. bataliónu Dublinskej brigády (tiež známy ako Fingalský batalión) vedený Thomasom Asheom a Richard Mulcahym zložený približne z 60 mužov mobilizovaných vo Swords kde sa zmocnili kasární RIC a budovy pošty. Toto isté urobili v neďalekých dedinách Donabate a Garristown ešte pred útokom na kasárne RIC v Ashtown.
Počas útoku na kasárne, hliadka RIC sa dostala pod paľbu ktorá viedla k päť hodinovej prestrelke v ktorej bolo osem strážnikov RIC zastrelených a 15 zranených. Tiež boli zabitý dvaja dobrovoľníci a päť zranených. Počas prestrelky bol zabitý aj jeden civilista. Muži Thomasa Ashea táborili v Kilsalaghan blízko Dublinu až do soboty, kedy dostali príkaz ku kapitulácií. Dobrovoľnícke kontingenty sa tiež mobilizovali v grófstvách Meath a Louth ale nedokázali sa spojiť s jednotkou Severného Dublinu až pokiaľ nekapitulovali. 24. apríla v grófstve Louth dobrovoľníci zastrelili člena RIC nedaleko dediny Castlebellingham počas incidentu v ktorom bolo zajatých 15 členov RIC.
Enniscorthy
V grófstve Wexford asi 100 dobrovoľníkov vedených Robertom Brennanom, Seamusom Doyleom a J. R. Etchinghamom prevzali Enniscorthy vo štvrtok 27. apríla do nasledujúcej nedele. Vykonali krátky a neúspešný útok na kasárne RIC, ale keď sa im ich nepodarilo prevziať rozhodli sa, že namiesto toho urobia ich blokádu. Počas ich okupácie mesta vykonávali také gestá ako vlajúca írska trikolóra na divadle Atheneum z ktorého si urobili sídlo a pochodavli v uniformách cez mesto.
Malá skupina dobrovoľníkov vyrazila z Dublinu a vrátilii sa keď stretli vlak plný britských jednotiek na ich ceste k Enniscorthy. V sobotu boli dvaja dobrovoľnícky vodcovia eskortovaný Britmi do väznica Arbour Hill kde im Pearse nariadil, aby sa vzdali.
Galway
Na západe Liam Mellows viedol 600 - 700 dobrovoľníkov v neúspešných útokoch na niekoľko policajných staníc v mestách Oranmore a Clarinbridge v grófstve Galway. Tiež bola potyčka v meste Clarinbridge kde bol zabitý jeden člen RIC (Constable Patrick Whelan). Avšak jeho muži boli úboho vyzbrojený iba s 25 puškami a 300 brokovnicami z ktorých mnohé boli vybavené iba bodákmi. Ku koncu týždňa boli Mellowsovi veľmi zle zásobovaní potravinami a počuli, že veľké britské posily boli poslané na západ. Okrem toho britský krížnik HMS Gloucester prišiel do Galway Bay kde ostreľoval polia okolo Athenry kde ostreľoval rebelské pozície.
29. apríla dobrovoľníci vyhodnotili situáciu ako beznádejnú a rozptýlili sa do mesta Athenry. Mnoho z nich bolo zatkuních v období po povstaní, zatiaľ čo iný vrátane Mellowsa mali byť na úteku. V čase keď britské posily dorazili na západ, povstanie tam už bolo rozpustené.
Zatýkanie a popravy
Generál Maxwell rýchlo signalizoval svoj zámer zatknúť všetkých nebezpečných členov Sinn Féin ktorí sa aktívne podieľajú na tomto hnutí aj keď nie v tomto povstaní ktoré odzrkadlilo populárnu vieru že Sinn Féin je separatistická organizácia ktorá nebola ani militantná ani republikánska tak počas povstania určite bola. Celkovo bolo zatknutých 3430 mužov a 79 žien aj keď väčšina z nich bola následne prepustená.
V sérií súdov ktoré začali 2. mája bolo 90 ľudí odsúdených na trest smrti. Pätnásť z nich (vrátane všetkých siedmych signatárov vyhlásenia republiky) mali svoje tresty potvrdené priamo Maxwellom a boli vykonané vo väznici Kilmainham Gaol zastrelením odsúdených medzi 3 až 12 májom (medzi zastrelenými bol aj Connolly ktorý bol zastrelený zatiaľ čo bol spútaný na stoličke kvôli zranenému členku). Nie všetci popravení boli vodcovia. Willie Pearse sám seba opísal ako osobného atašé jeho brata Patricka Pearseho. John MacBride ani nevedel o povstaní pokiaľ nezačalo, ale bojoval proti Britom v búrskej vojne pred pätnástimi rokmi. Thomas Kent sa neúčastnil vôbec. Bol popravený za zabitie policajta počas útoku na jeho dom po povstaní. Najprominentnejším vodcom ktorý unikol poprave bol Éamon de Valera veliteľ 3. bataliónu kvôli jeho americkému pasu. Prezident súdov bol Charles Blackader. thumb|Ruiny Metropole Hotel na Sackville Street 1 480 mužov bolo internovaných v Anglicku a Walese z ktorých mnohí ako Arthur Griffith mali málo alebo nemali nič spoločného s aférou. Tábory ako Internačný tábor Frongoch sa stal "školou revolúcie" kde budúci vodcovia ako Michael Collins, Terence McSwiney a J. J. O'Connell začali plánovať nadchádzajúcu vojnu za nezávislosť. Popravy povstalechých vodcov odsúdených na trest smrti sa konali v priebehu deviatich dní: left|thumb|Britskí vojaci ktorí prehľadávajú rieku Tolka v Dubline kvôli zbraniam a munícií
Vyšetrovanie
Kráľovská komisia bola zriedená skúmať príčiny povstania. Vypočúvanie začalo 18. mája pod vedením Lorda Hardingeho z Penshurst. Komisia vypočula dôkazy od Sira Matthewa Nathana, Augustineho Birrella, Lord Wimborneho, Sira Nevilla Chamberlaina (generálny inšpektor Kráľovskej írskej polície), generála Lovicka Frienda, majora Ivora Priceho z vojenského spravodajstva a ďalších. Správa zverejnená 26. júna bola kritickou pre dublinskú administratívu v ktorej sa písalo že Írsko bolo niekoľko rokov vedené na princípe porušovania zákonov ak by to umožnilo vyhnúť sa kolízií s akýmikoľvek frakciami írskeho ľudu. Birrell a Nathan odstúpili ihneď po povstaní. Wimborne tiež neochote odstúpil a bol prevelený do Londýna no bol opätovne vymenovaný na konci roka 1917. Skoro nato odstúpil aj Chamberlain.
Vzostup Sinn Féin
Stretnutie s názvom Count Plunkett dňa 19. apríla viedlo k vytvoreniu širokého politického hnutia pod zástavou Sinn Féin ktoré sa sformovalo na Ard Fheis strany Sinn Féin 25. októbra 1917. Kríza brannej povinnosti v roku 1918 zosilnila podporu verejnosti pre Sinn Féin pred všeobecnými voľbami do britského parlamentu 14. decembra 1918. Vyústilo to v ohromné volebné víťazstvo pre Sinn Féin, ktorej poslanci sa zišili v Dubline 21. januára 1919 kde vytvorili Dáil Éireann prijali deklaráciu nezávislosti.
Révajovská pustatina
Révajovská pustatina je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Dunajské luhy.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Hurbanovo v okrese Komárno v Nitrianskom kraji. Územie bolo vyhlásené alebo novelizované v roku 1988 na rozlohe 0,68 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmet ochrany
Predmetom ochrany je: Ochrana zriedkavého biotopu húb na Podunajskej nížine. V súpise húb je zoznam vyše 40 druhov, napríklad 7 druhov z rodu hviezdovka (lat. Geastrum). Na Slovensku sú dve chránené mykologické lokality, Révajovská pustatina a prírodná pamiatka Podsalašie.
Fauna
Na území prírodnej rezervácie žije viacero druhov chránených živočíchov, z obojživelníkov tu bola zistená rosnička zelená (Hyla arborea), zo zástupcov plazov sa na celom území vyskytuje jašterica obyčajná (Lacerta agilis). (zdroj: rezervačná kniha štátnej ochrany prírody )
Praktická ochrana
Na základe základných dokumentov a projektu ochrany vykonávala štátna ochrana prírody v roku 2015 reguláciu nepôvodného a invázneho druhu pajaseň žliazkatý (Ailanthus altissima).
3210 Lupishko
3210 Lupishko je planétka s priemerom 76 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 29. novembra 1983.
Mysofília
Mysofília je záľuba v špine. Je to variant fetišizmu alebo poruchy voľby sexuálneho objektu.
Nozológia
Nozológia je:
Mestské opevnenie (Bardejov)
right|thumb|260px|Z nadterénne zachovanej časti pevnostného systému je i murivo Dolnej brány s kamenným dvojoblúkovým mostom. Bránu zbúrali okolo roku 1821. Stav po konzervácii right|thumb|260px|Bašta pivovarníkov, napravo Červená bašta Mestské opevnenie Bardejova tvorí zachovalý obranný systém pozostávajúci z hradieb a bášt, pochádzajúci z druhej polovice 14. storočia. Táto jedinečná historická pamiatka Bardejova predstavuje najkompletnejší pevnostný systém spomedzi opevnení stredovekých miest na Slovensku.
História vzniku opevnenia
Už začiatkom 14. storočia nastal nebývalý rozvoj niekdajšej kráľovskej dediny, prosperujúcej nielen z poľnohospodárstva, ale aj z remesiel a obchodu. K rozmachu významnou mierou prispeli privilégiá uhorských panovníkov, čo v konečnom dôsledku vyústilo v prerod kráľovskej obce na slobodné kráľovské mesto. Privilégium kráľa Ľudovíta I. Veľkého z Anjou z roku 1352 povoľovalo Bardejovčanom o. i. opevniť mesto hradbami a baštami. Týmto privilégiom sa vytvoril predpoklad pre neskorší ucelený urbanisticko-architektonický vývoj územia vo vnútri mestských hradieb.
Opevňovanie Bardejova predstavovalo významnú no nákladnú záležitosť, ktorá sa z tohto dôvodu natiahla na niekoľko storočí. Postup prác bol súčasne ovplyvňovaný naliehavosťou zabezpečenia jednotlivých exponovaných úsekov. Ako jedna z najdôležitejších súčastí opevnenia boli mestské brány. Tie sa začali budovať v priebehu 14. storočia, no už v nasledujúcom storočí prešli podstatnými stavebnými úpravami.
left|thumb|250px|Juhovýchodná fasáda Hrubej bašty. Vľavo od nej stojí bašta zvaná Malá.V dôsledku husitského ohrozenia a okupácie severných hraníc Uhorska poľskými vojskami začiatkom 15. storočia sa začala druhá etapa opevňovacích prác. Podľa dobových zápisov trvali od roku 1420 do roku 1441. V tejto etape opevňovania mesta bol vybudovaný hlavný obranný múr, ktorý zabezpečil nielen účinnú ochranu mesta a jeho obyvateľov, ale aj umožňoval obrancom podnikať výpady proti nepriateľom. Účinnosť obrany mestských hradieb bola zvýšená vyhĺbením vodných priekop, obkolesujúcich takmer celé mesto. Práce viedol bardejovský mešťan, majster Mikuláš. Vodná priekopa bola rozdelená na niekoľko úsekov, z ktorých každý mal svoje pomenovanie, napr. Horný rybník, Dolný rybník, Veľká priekopa-dolina. Z tohto obdobia pochádza dôležitý záznam, podľa ktorého sa v roku 1428 vybudovala značná časť opevnenia a to aj s finančným prispením kráľa Žigmunda Luxemburského. Upravovali sa aj mestské brány, ktoré v rokoch 1421 - 1439 doplnili mostami, väčšinou drevenými, iba most vedúci k Hornej bráne bol kamenný.
V ďalšej fáze opevňovania boli postavené bašty, doplňujúce pevnostný systém na najviac ohrozených úsekoch. Podľa záznamov z roku 1440 sa postavili štyri veže. Vystavaním dômyselne konštruovaných barbakanov bol mestský pevnostný systém dobudovaný.
Vzhľad pevnostného systému
Opevnenie Bardejova tvorí jedinečný komplex múrov, bášt a brán, ktorý sa zachoval takmer v pôvodnej podobe a z veľkej časti nad terénom. Zaniknuté úseky sú preukázateľne doložené pod terénom. Takmer v pôvodnom profile sa zachovali i vodné priekopy na východnej a juhozápadnej strane. Mestské brány sa nezachovali; dnes sú badateľné iba zvyšky ich vonkajších múrov. Za unikátny možno považovať počet zachovaných stredovekých bášt: deväť sa zachovalo v takmer pôvodnej podobe, dve boli v neskoršom období zabudované do novších objektov.
right|thumb|200px|Školská baštaOpevnenie, ktoré sa začalo budovať po udelení privilégia v roku 1352 pozostávalo z dvojitého obranného múru zabezpečeného baštami a vodnými priekopami. Bezpečnosť brán bola zosilnená barbakanmi, ktoré tvorili vlastná brána, opevnené predbránie a padací most ponad vodnú priekopu. Vodné priekopy boli v čase ohrozenia napĺňané vodou z okolitých vodných zdrojov prípadne z mestského vodovodu.
Hlavný obranný múr, stavaný z lomového pieskovca, mal zo strany mesta drevenú ochodzu, pôvodne otvorenú, neskôr prekrytú drevenou strieškou. Na najexponovanejších úsekoch boli vystavané na kruhových alebo štvorhranných pôdorysoch bašty. Vstup do bášt zabezpečovali zo strany mesta ťažké kované brány. Ich vzhľad zodpovedal funkcii: niektoré slúžili iba pre potreby ľahkoodencov, v ďalších, mohutnejších sa sústreďovalo delostrelectvo. Niektoré z bášt boli doplnené umeleckou, najmä sgrafitovou výzdobou. Boli dvoj- až štvorpodlažné. Podlažia boli zaklenuté klenbou alebo prekryté trámovými stropmi. Na každom podlaží boli v múroch strieľne podľa druhu používaných zbraní. Pozoruhodné bolo pomenovanie jednotlivých bášť - niesli mená cechov, ktoré ich bránili, pomenovávané boli podľa tvaru, podľa miesta, na ktorom stáli, alebo po niektorých významných obyvateľoch mesta.
V súvislosti s mestskými bránami, podľa dobového dokumentu z roku 1665 (Historische Beschreibungen der Ungarischen Kriegsemporungen 1392 - 1607), zaujímavo vyznieva skutočnosť, že z obranných dôvodov bola otvorená vždy iba jedna brána, a to každý deň iná.
Bašty mestského pevnenia
Sú najpozoruhodnejším pozostatkom mestského opevnenia. Spomedzi opevnení stredovekých miest na Slovensku sa ich zachoval najväčší počet a všetky v takmer pôvodnom vzhľade.
Ich výstavba nadväzovala na ukončenie stavebných prác na základných obranných zariadeniach. Podľa zachovaných správ z prvej polovice 15. storočia sa v roku 1440 postavili štyri veže, ďalšie nasledovali v rokoch 1441 a 1443 - 1444. Výstavba trvala až do začiatku 16. storočia.
Štvorhranná bašta
Bašta s ihlancovou strechou a vikiermi stojí na štvorhrannom pôdoryse. Najjužnejšie postavená bašta bola funkčne určená na posilnenie obrany strategickej Hornej brány. V niektorých prameňoch sa označuje ako Prašná bašta, čo nasvedčuje, že slúžila ako výrobňa a skladisko zbraní a pušného prachu. V päťdesiatych rokoch 20. storočia bola adaptovaná pre účely depozitu Šarišského múzea.
Kláštorná bašta
Trojpodlažná bašta so zachovanými konzolami na uchytenie ochodze obiehajúcej okolo múru stojí v záhrade františkánskeho kláštora. V spodných podlažiach sú zachované pôvodné gotické klenby.
Školská bašta
Najzápadnejšie položená štvorpodlažná bašta s ihlancovitou strechou stojí na šošovkovitom pôdoryse. Má zachované pôvodné strieľne, čiastočne prestavané na okná. Po stranách má viditeľné stopy po napojení na obranný múr. Označuje sa tiež aj ako Vodná bašta, pretože v jej blízkosti sa nachádzalo vodovodné potrubie vedúce vodu z prameňa v chotári Rurná. V súvislosti s prameňom sa v mestských účtovných knihách spomína mestský zamestnanec Röhrmeister, ktorý mal na starosti mestský vodovod.
Renesančná bašta
Odhliadnuc od predsunutej Severnej bašty (nie je integrálnou súčasťou opevnenia) je Renesančná bašta najsevernejšie položenou mestskou baštou. Svoje pomenovanie dostala podľa renesančnej výzdoby atiky z roku 1582. Predstavuje typ otvorenej (nezastrešenej) bašty.
Červená bašta
Nazývaná aj Kráľovská, za svoje pomenovanie vďačí červenému kvádrovaniu. Medzi strieľňami na severovýchodnej strane je badateľný pozostatok maľby, pochádzajúcej z roku 1597.
Severná bašta
Súčasťou mestského opevnenia je aj Severná (tiež Archívna) bašta, predsunutá trojpodlažná veža na severnom okraji mesta pred vodnou vežou. Svoj druhý názov dostala podľa tu uložených archívnych fondov.
Veľká bašta
Je postavená priamo vo vodnej priekope. Stojí na polkruhovom pôdoryse, zakončená je šiatrovou strechou. Dnes je v nej depozit Šarišského múzea.
Hrubá bašta
Na podkovovitom pôdoryse postavili túto najmohutnejšiu baštu mestského opevnenia. Stojí na juhovýchodnom okraji mesta. O jej dôležitej strategickej a obrannej funkcii svedčí fakt, že hrúbka muriva dosahuje až 3,5 metra. Obranu zabezpečovali kanóny umiestnené v delových komorách na prvom a druhom poschodí.
Malá bašta
Malá bašta tvorí jeden stavebný celok s Hrubou baštou. Postavili ju na polkruhovitom pôdoryse a slúžila ako sklad streliva.
Okrem dodnes zachovaných mestských bášt boli súčasťou obranného systému i ďalšie, dnes už neexistujúce bašty. Väčšina z nich už nejestvuje vôbec, z niektorých sa zachovali terénne základy (napr. Nárožná bašta). Niektoré zanikli ešte okolo polovice 19. storočia, iné museli ustúpiť výstavbe v 20. storočí.
Brány mestského opevnenia
Stredoveký Bardejov bol prístupný pôvodne tromi hlavnými bránami a niekoľkými malými bránkami pre peších. Ich výstavba patrila medzi priority stavebných prác na mestskom opevnení. Začali sa budovať v priebehu 14. storočia, v priebehu 15. storočia boli upravované (v r. 1421 - 1439 boli doplnené padacími mostami ponad vodnú priekopu).
Ani jedna z mestských brán sa do dnešných dní nezachovala.
Dolná brána
Nachádzala sa na severovýchode mesta a jej súčasťou bol barbakan a priekopa podkovovitého tvaru. Ponad ňu sa zachoval dvojoblúkový kamenný most, ktorý nahradil pôvodný drevený zdvíhací. Bránu prestavali v rokoch 1426 - 1427. Bránu, ktorú nazývali aj Obručnícka (Reuffertor), zbúrali okolo roku 1821.
Horná brána
Z juhu uzatvárala vstup do mesta Horná brána, ktorú v rokoch 1405 - 1407 prestaval majster Matej z Norimbergu na tzv. tridsiatkový hrad. Z obranných dôvodov bola brána lomená do pravého uhla s predstavaným barbakanom. Doň sa stupovalo cez zdvíhací drevený most, v roku 1770 nahradený kamenným. Bránu zrušili v roku 1843.
Z barbakanu Hornej brány sa zachovala časť muriva a kameňmi vystužená vodná priekopa. Zvyšky muriva sa nachádzajú i pod úrovňou terénu.
Západná brána
Táto brána zabezpečovala vstup do mesta zo západnej strany. Volali ju aj Stará alebo Wallova (Wallentor) podľa neďaleko bývajúceho mešťana Šimona Wallu. Spomedzi všetkých brán je najlepšie zdokumentovaná. Bola to trojposchodová štvorhranná veža so strieľňami a arkierom.
Od roku 1725 boli na nej umiestnené vežové hodiny. Ako „Hodinová brána“ slúžila do roku 1878, kedy bola po požiari odstránená.
Poslednou z hlavných mestských brán bol menší priechod v severných hradbách zvaný jednoducho Bránka (Törlein), postavený medzi farským kostolom a farou.
982 Franklina
982 Franklina je planétka s priemerom 139 km, ktorú objavil H. E. Wood 21. mája 1922.
Saint-Martin-de-Fenouillet
Saint-Martin-de-Fenouillet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Slovenská nová vlna
Slovenská nová vlna je pojem využívaný pre autorské filmy slovenských scenáristov a režisérov debutujúcich v druhej polovici 60. rokov 20. storočia. Ide o umelecky najvýznamnejšie desaťročie v histórii slovenskej kinematografie.
Vznik
Umožnilo ho niekoľko priaznivých faktorov v danom období. Všetci budúci tvorcovia študovali koncom 50. a prvej polovici 60. rokov na vyspelej pražskej filmovej a televíznej fakulte Akadémie múzických umení (FAMU). Tam mali prístup k novo vznikajúcim originálnym filmovým projektom, napríklad filmom Francúzskej novej vlny, ktoré ich ovplyvnili.
Centralistický princíp sa postupne zoslaboval a organizácie sústredené v Národnom fronte získavali stále väčšiu nezávislosť na uzneseniach vládnucej strany. Tento trend sa prejavil najmä v činnosti Filmového a televízneho zväzu (FITEZ), ktorý vznikol v novembri 1965 (prvý predseda v ňom bol Martin Frič). Od začiatku usiloval najmä chrániť tvoriacich autorov pred všetkými mocenskými zásahmi, eliminovať ich a po celý čas svojej existencie si uchoval priestor na diskusiu a nezávislú atmosféru. V roku 1969 však prišlo k pomerne rýchlej likvidácii zväzu, čo je prirodzené, keďže od prelomového aktívu filmových tvorcov v roku 1962, na ktorom sa sformulovala v Barabášovom príspevku požiadavka dôvery straníckych schvaľovateľov k práci filmárov sa totiž FITEZ prepracoval až k požiadavke nezávislosti od komunistickej strany.
Od konca roku 1967 do okupácie Československa v auguste roku 1968 prišlo navyše k uvoľňovaniu politickej situácie, k demokratizácii spoločnosti a k pokusu o opatrnú reformu socialistického politického systému. Toto obdobie nesie názov tzv. Pražská jar.
Tvorcova a ich filmy
Juraj Jakubisko
Už tesne po ukončení školy patril k autorom, od ktorých sa očakávalo, že obohatia národnú kinematografiu. Očakávanie potvrdil a už do roku 1970 sa stal fenoménom presahujúcim hranice. Už v školských projektoch artikuloval svoje postoje, ktoré boli v rozpore s hlavnými trendmi hranej tvorby. Postupne sa uňho vyvíjali princípy poetiky, ktorá podstatne obohatila vývoj filmu. Starší tvorcovia so Štefanom Uhrom na čele urobili z réžie filmu autorskú výpoveď, Jakubisko spolu s ďalšími tvorcami jeho generácie z tohto východiska budoval stratégiu umenia ako hry. Dôležitejšia ako akékoľvek občianske zaujatie bola imanencia obrazu. Jeho tvorba by bola nemysliteľná bez hnutia dada, či surrealizmu, bez metafory, či alegórie si skrátka nemožno predstaviť ani jeden jeho dôležitý titul. Využíva, podobne ako aj ďalší jeho súdobí spolupútnici, koncept totálnej slobody ducha aj tela, bláznivosti ako spôsobu života a šialenstva. Jeho svety fungujú samy o sebe, s vlastným vnútorným poriadkom, či neporiadkom, vlastnými pravidlami spolužitia, bezhraničnou slobodou a so zosilnenou intenzitou vzťahov. S veľkou láskou aj krutosťou. U Jakubiska ide, čo sa krutosti týka, o existenciálne zúfalstvo a hru „na život a na smrť“. Register postáv je u neho plný bizarných a spoločensky pochybných indivíduí, putujúcich bláznov a vyvrheľov, sú pritom viazané na jedno miesto. Spomínané šialenstvo sa u neho spája so smrťou, vraždou a zaujíma krajné postavenie, ktoré vyúsťuje do rozorvanosti a smrti.
V roku 1967 nakrúca svoj debutový film Kristove roky. Z hľadiska poetiky je základný význam filmu vo výraznom uvoľnení príbehovej logiky. Tradičná kauzalita príbehu, ktorú zahŕňala už éra tzv. pocitových filmov (Slnko v sieti...) sa ešte viac rozlomila. Dôležité nie je vzájomné podmienenie, ale samotné stavy, situácie, nie autentickosť, ale subjektívna autorská štylizácia. Kristove roky ale nenarušili iba tradíciu filmového rozprávania, ale aj tú produkčnú tradíciu. Dosiaľ totiž nebolo zvykom, aby mohli nakrútiť celovečerný film autori, ktorí nemali za sebou roky asistentskej praxe alebo samostatnú tvorbu krátkometrážnych snímok (zmena však netrvala dlho, iba do konca desaťročia). Zároveň je to i prvý slovenský film, ktorý organicky a logicky využíva češtinu.
U Hanáka sa dokument a hraný film prelínajú, pracovne sú síce pre neho nezlučiteľné, ale práve ich symbióza podmieňuje kvalitu jeho diel. Túži nájsť vyjadrenie témy vo fragmente reality (nájsť dôkaz o tom, že realita naozaj existuje). Ani on sa nevyhýba bizarnosti, čudáctvu a ani extrémom (v jeho debute je dosť situácií, ktoré sú nemysliteľné v dokumentárnom filme, ale aj dostatok takých, ktoré svojím oficiálnym verejným charakterom akoby boli súčasťou sociologického dokumentu o živote mestských ľudí).
Elo Havetta
Vo svojej prvotine z konca desaťročia, z roku 1969 s názvom Slávnosť v botanickej záhrade balansuje medzi naivitou, banalitou, sentimentom, pátosom a groteskou, ktoré by mali poskytnúť dôvody k veselosti a radosti. Film je živelný, živočíšny, telesný a uvažuje nad pojmom a hranicami slobody, pričom ho zaujíma jej ambivalentnosť (schopnosť unikať aj zakoreniť sa, lietať aj obrábať pôdu). Podobne ako u Jakubiska ním vytváraný svet funguje sám o sebe, krutosť v ňom ale spočíva skôr v bábkovo-jarmočnom fackovaní a palicovaní. Jeho postavy nie sú obmedzené na jedno miesto, naopak voľne putujú po svete (aj v neskoršom filme Ľalie poľné z roku 1972) a jeho blázni sú až naivne detinskí v očakávaní zázraku. Šialenstvo sa u neho spája s márnivosťou a ilúziami, no speje tiež ako u Jakubiska k rozorvanosti a smrti. Vo filme nie je odstup medzi vnútorným a vonkajším, všetky hranice a obmedzenia sú zrušené a skutočnosť sa mení na veľký karneval, v ktorom sa mieša hra a realita. Pod ním sa ale skrýva intuitívne poznanie našej národnej podstaty.
Ivan Balaďa
V rokoch 1959 - 1961 pracoval v Československej televízii. Nakrútil televízne filmy ako Smrť sa volá Engelchen v roku 1960 podľa rovnomennej predlohy Ladislava Mňačka (adaptácia narušila mystifikujúci a schematický výklad vojnových rokov) a o sedem rokov neskôr aj film Tri gaštanové kone tiež podľa rovnomennej baladickej novely Margity Figuli. Po úspešne naštartovanej televíznej a aj dokumentárnej tvorbe prijal v roku 1968 oslovenie od tvorivej skupiny Juráček - Kučera a nakrútil svoj filmový debut s názvom Archa bláznů aneb Vyprávění z konce života (1970) podľa poviedky Antona Pavloviča Čechova ''Pavilón č. 6''. Film bol však finalizovaný a po prvýkrát uvedený až v roku 1990 na medzinárodnom filmovom festivale v Karlových Varoch a po rozdelení československej kinematografie ostal súčasťou českého filmového fondu. Je to príklad prechodu z režimu poetiky do režimu politiky (na prelome 60. a 70. rokov a pri delení spoločnej kinematografie v roku 1992) a tiež príkladom koherentného prepojenia dvoch národných špecifík - českého intelektualizovaného a slovenského „karnevalizujúceho“ princípu. Film upadol do zabudnutia, hoci štylisticky aj významovo zapadá do radu filmov ako Slávnosť v botanickej záhrade, či Vtáčkovia, siroty a blázni a Balaďov štylizovaný, subjektívno-expresívny rukopis zodpovedá poetike autorského filmu konca 60. rokov. Jeho film je ambivalentnej povahy, Balaďa svoje postavy bláznov necháva žiť a množiť sa v zdanlivej slobode. Využíva autentické prostredie, improvizáciu, premiešanie hercov, nehercov a reálnych bláznov a dynamickú, expresívnu kameru Juraja Šajmoviča, ktorá vytvára sugestívny pohľad na rozkladajúcu sa spoločnosť. Dôraz je tiež na blúznení a znovu krutosti, s ktorou sa vo filme stretávame vo fyzických i duchovných podobách. Hektickosť, agresia, či brutalita následne vykresľuje hraničnú situáciu, ktorá speje k jedinému možnému koncu a to pomalému umieraniu a smrti.
Dušan Trančík
Hneď po maturite v roku 1963 nastúpil ako praktikant do filmových ateliérov na Kolibe. Tam prešiel mnohými profesiami ako napríklad osvetlovač, či asistent. V období Slovenskej novej vlny nakrúcal dokumentárne filmy, ktorými začal svoju tvorbu. Prvý nakrútil v roku 1968 (hoci štúdium na FAMU ukončil až v roku 1970) a nesie meno Fotografovanie obyvateľov domu. Za film získal Trančík mnoho ocenení ako Trilobit (1968), Igric (1968), či Hlavná cena dokumentárneho festivalu v Karlových Varoch (1969). Podobne to bolo i pri ďalšom projekte z roku 1969 s názvom Šibenica. Na tvorbu mal vhodné podmienky, rozmach reportážnej publicistickej produkcie totiž podnietil skvalitnenie dokumentaristickej tvorby v Štúdiu krátkych filmov. V rozmedzí rokov 1963 - 1969 realizovali mnohé svoje vrcholné diela autori rôznych generácií (Karol Skřipský (1908), Vlado Kubenko (1924), Martin Slivka (1929), tiež Dušan Hanák (1938), či práve Dušan Trančík (1946)). Toto sa už ale nikdy viac nezopakovalo. Aj neskôr síce vznikajú výborné dokumentárne diela, no nikdy viac neprišlo k spoločnému vzopätiu všetkých dokumentaristických generácií. Od roku 1969 (až do roku 1991) bol následne Trančík kmeňovým režisérom Slovenskej filmovej tvorby.
Charakteristické znaky filmov novej vlny
Tvorcom sa po úspešnom snažení o rozbitie patetickej štylizácie budovateľských filmov, darí aj úplné obrodenie poetiky hraného filmu. Autori sú často spolutvorcami scenára, viackrát spolupracujú s rovnakým scenáristom alebo kameramanom (Juraj Jakubisko - Igor Luther, Ivan Balaďa - Juraj Šajmovič), zasahujú do výtvarnej podoby filmu, dôsledne presadzujú svoju víziu filmu vo väčšine jeho komponentov.
Obrusnosť
Obrusnosť je mechanická vlastnosť materiálu, ktorá charakterizuje jeho poddajnosť pri obrusovaní.
Slovenská nová vlna
Charakteristické znaky filmov novej vlny
Stávajú sa absolutistickými vládcami a toto kraľovanie má raz podobu Jakubiskovej režijno-kameramanskej suverénnosti, inokedy Havettovej improvizácie a pochybností (vo svojej tvorbe ale improvizovali obaja a je všeobecne typická pre filmy novej vlny). V Hanákových dielach toto kraľovanie nevylučuje spoluprácu, hoci vždy presne vie, čo u jednotlivých spolupracovníkov hľadá.
Vo svojich filmoch využívajú často nehercov v kombinácii s profesionálmi. Štefana Uhra, či Stanislava Barabáša v tlači ešte kritizovali za to, že obsadzujú nehercov, takéto výhrady sa však už neobjavili pri Jakubiskovom filme Kristove roky. Zapríčinené to však bolo aj úplne iným typom tvorcu, tým i filmu (filmov).
Filmy slovenskej novej vlny ostávajú historickými freskami, autentickým záznamom doby v zmesi obrazov bláznov, vyvrheľov, šialenstva, krutosti i geniality (keďže bláznovstvo má blízko ku genialite a tá nemá ďaleko k šialenstvu, na čom bol pôvodne postavený príbeh filmu Štefana Uhra Génius (1969), ktorý sa chcel podobať na Havettove a Jakubiskove filmy), roztrúsených posolstiev a odkazov. Poetologické prvky v nich plynulo prechádzajú do politických, presakujú žitou realitou a ako zrkadlo odrážajú ľudskú mizériu v normalizujúcej sa spoločnosti.
Zánik
Od augusta roku 1968 do novembra roku 1989 nastáva v dejinách Československa obdobie s názvom Normalizácia. Tá znamená zastavenie demokratizačných procesov Pražskej jari a následne návrat k represívnemu komunistickému systému a jeho udržiavaniu. Od aktívu filmových tvorcov z roku 1962, na ktorom sa sformulovala požiadavka dôvery straníckych schvaľovateľov k práci filmárov, sa Filmový a televízny zväz dostal až k požiadavke nezávislosti od komunistickej strany. Je preto prirodzené, že podpora všetkých ekonomických a sociálnych koncepcií reformy z konca 60. rokov vyústili do jeho pomerne rýchlej likvidácie.
Mnoho titulov skončilo na dlhé roky v trezore, nesmelo sa o nich hovoriť alebo písať, a keď, tak iba v negatívnom svetle. Jakubisko mal až do roku 1979 zakázané nakrúcať hrané filmy, mohol sa venovať iba dokumentom, Havettu zase postihla predčasná smrť, keďže zomrel už v roku 1975.
Saint-Malo-de-la-Lande (kantón)
Saint-Malo-de-la-Lande je francúzsky kantón v obvode Coutances v departemente Manche v regióne Dolná Normandia. Tvorí ho 13 obcí.
3211 Louispharailda
3211 Louispharailda je planétka s priemerom 32 km, ktorú objavil George Van Biesbroeck 10. februára 1931.
Obsah
Obsah môže byť:
Mystagóg
Mystagóg (gr.) bol pôvodne v starovekom Grécku zasväcovateľ mladých do mystérií. Neskôr to bol v niektorých prúdoch kresťanstva biskup aj keď s odlišným zdrojom informácií a dnes v širšom zmysle aj osoba zasväcujúca niekoho do mystickej viery, mágie a podobne.
Fays (Haute-Marne)
Fays je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Serviès-en-Val
Serviès-en-Val je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 221 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mystagogický
Mystagogický (gr.) je zasväcujúci do mystérií.
983 Gunila
983 Gunila je planétka s priemerom 77 km, ktorú objavil K. Reinmuth 30. júla 1922.
La Paz (Baja California Sur)
La Paz je hlavné mesto mexického štátu Baja California Sur a dôležité regionálne komerčné centrum. Mesto má podľa odhadu z roku 2010 asi 215 000 obyvateľov, ale celá metropolitná oblasť zahŕňa aj blízke mestá el Centenario, el Zacatal a San Pedro. S priľahlým oblasťami má metropola rozlohu 20 275 km² (4. najväčšia v Mexiku) a žije v nej 251 871 obyvateľov.
Vincent Mistrík
Vincent Mistrík (* 16. november 1909, Donovaly - † 24. august 1980, Donovaly) bol slovenský pedagóg a dôstojník.
Životopis
V roku 1929-1930 študoval na učiteľskom ústave v Banskej Bystrici, 1948-1951 na VŠE v Bratislave. Po učiteľskom pôsobení od roku 1942 príslušník slovenskej armády a ČSĽA. Počas 2. svetovej vojny príslušník 1. čs. armádneho zboru, účastník bojov v karpatsko-duklianskej operácii a pri oslobodzovaní Slovenska. Prednosta odd. na posádkovom veliteľstve, neskôr pedagóg na SEŠ v Bratislave. Spoluautor učebníc hospodárskych počtov pre stredné ekonomické školy.
Strážsky park
Strážsky park je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Dunajské luhy.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Komárno v okrese Komárno v Nitrianskom kraji. Územie bolo vyhlásené alebo novelizované v roku 1981 na rozlohe 6,61 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''Ochrana historického parku z hľadiska ochrany životného prostredia. Z hľadiska dendrologického sa radí medzi najhodnotnejšie parky v okrese Komárno.''
Dolinský potok (prítok Obradznovského potoka)
Dolinský potok je potok na Záhorí, preteká územím okresov Skalica a Senica. Je to pravostranný prítok Obradznovského potoka, meria 7,2 km a je tokom VI. rádu.
Pramení v Chvojnickej pahorkatine, v podcelku Unínska pahorkatina, juhovýchodne od kóty 309,5 m v lokalite Bukovec, na území obce Unín, v nadmorskej výške približne 270 m n. m. Na hornom toku tečie juhojuhovýchodným smerom cez lokalitu Hladné nivy a zľavej strany priberá Holubinku (223,5 m n. m.). Následne sa stáča severojužným smerom, ďalej vytvára oblúk vypnutý na západ a tečie juhovýchodným smerom k obci Dojč. Potom podteká cestu II. triedy č. 500, preteká intravilánom obce, najprv smerom na juh, potom sa prechodne stáča na západ a ďalej opäť na juh. Po opustení intravilánu obce priberá zľava koryto oddeľujúce sa z ľavej strany od Koválovského potoka a pokračuje západným smerom. Západojuhozápadne od Dojča priberá pravostrannú Bištavu, stáča sa smerom na západojuhozápad a sprava ešte priberá dva krátke prítoky z juhovýchodného úpätia Uhlísk (262,5 m n. m.). Napokon sa stáča na juh a na okraji Borskej nížiny (podcelok Myjavská niva), východne od osady Hornovci na území obce Štefanov, ústi v nadmorskej výške cca 176 m n. m. do Obradznovského potoka.
Svätopeterský park
Svätopeterský park je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Dunajské luhy.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Svätý Peter v okrese Komárno v Nitrianskom kraji. Územie bolo vyhlásené alebo novelizované v roku 1981 na rozlohe 5,1602 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Ochrana historického parku v obci Svätý Peter.
Saint-Michel-de-Llotes
Saint-Michel-de-Llotes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lastovička
Lastovička (zastarano aj: laštovička, lastovica, laštovica, lastovka, lastuvka, lastovinka, vlaštovička, vlastovica, vlaštovica, vlasťovička ; nárečovo aj: jastovička, hlazdovička ) môže byť:
Lastovičky môže byť:
Sexual Healing
"Sexual Healing" je pieseň Marvina Gayeho z albumu Midnight Love. Singel bol vydaný 30. septembra 1982 v Columbia Records.
Iphiklos
Iphiklos môže byť:
Nuda
náhľad|Nuda, maľba Gastona La Toucheho (1893)
Nuda alebo ľudovo dlhá chvíľa je nepríjemný pocit nedostatku motivácie. Často sa zamieňa s nedostatkom činnosti, hlavne pri "nudiacich" sa deťami.
Ifiklos
Ifiklos (starogr. Ἴφικλος – Ifiklos, ) môže byť v gréckej mytológii:
Matthias Jabs
thumb|Matthias Jabs Matthias Jabs (* 25. október 1955, Hannover, Nemecko) je sólovým gitaristom nemeckej hardrockovej hudobnej skupiny Scorpions.
Matthias hral ako mladý v skupinách ako Lady a Fargo, no v roku 1979 sa mu podarilo vyhrať kasting na post sólového gitaristu do skupiny Scorpions (bol vybratý zo 140 záujemcov). Zložil niekoľko piesní napr. To Be Number One z albumu Eye II Eye. Hudbu zložil k skladbe Deep And Dark z albumu Unbreakable zložil hudbu a spolu s frontmanom skupiny Klausom Meinom napísal aj text.
Prvý album, ktorý nahral so skupinou Scorpions (aj keď nie celý, keďže tri skladby nahrala skupina spolu s Michaelom Schenkerom), bol Lovedrive. Spolu s Lovedrive už nahral dokopy 15 albumov, z toho 2 koncertné albumy. Matthias sa preslávil nielen výbornou technikou hry na gitare (je zaradený v mnohých rebríčkoch najlepších gitaristov), ale aj používaním talkboxu. Ten použil v skladbách The Zoo, To Be Number One, Money And Fame, Media Overkill a Can You Feel It. Jabs sa spolupracoval na tvorbe aj niekoľkých skladieb z albumu Humanity : Hour 1 ako napríklad We Were born to fly, The Game of Life.
Matthias používa najmä gitary :
984 Gretia
984 Gretia je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavil K. Reinmuth 27. augusta 1922.
2. jún
Narodenia
thumb|upright|[[Charlie Watts (* 1941)]] thumb|upright|[[Wentworth Miller (* 1972)]] thumb|upright|[[Nikolaj Davydenko (* 1981)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Giuseppe Garibaldi († 1882)]]
3213 Smolensk
3213 Smolensk je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 14. júla 1977.
Ferrière-et-Lafolie
Ferrière-et-Lafolie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Amurská platňa
thumb|Mapa s polohou dosky (popisky vo francúzštine)
Amurská platňa je predpokladaná tektonická platňa, o ktorej zatiaľ nie je jasné, či nie je súčasťou eurázijskej platne.
Pokrývala by oblasť Mandžuska, Kórejského polostrova, západného Japonska a ruského Prímorského kraja. Je pomenovaná po rieke Amur, ktorá v oblasti tvorí hranicu medzi ruským Ďalekým východom a severovýchodnou Čínou.
Je možné, že sa podieľala na zemetrasení v Tchang-šane v roku 1976.
Mikojan-Gurevič MiG-3
Mikojan-Gurevič MiG-3 je vrtuľové stíhacie lietadlo, vyvinuté v Sovietskom zväze leteckým konštruktérom Arťomom Mikojanom. Bolo priamym pokračovateľom typu MiG-1. Lietadlo malo zlé vlastnosti pri bojoch v nižších letových hladinách, ale bolo vynikajúce vo veľkých výškach. Preto sa využívalo na taktický vzdušný prieskum a ako výškové stíhacie lietadlo u protivzdušnej obrany Sovietskeho zväzu.
Vznik a vývoj
thumb|left|Kokpit MiGu-3
Počas roku 1939 bolo v ZSSR prijaté rozhodnutie dôsledne modernizovať stíhací park VVS. Na základe tejto požiadavky vznikol MiG-3. Konštruktéri Mikojan a Gurjevič, predošlí zamestnanci u Polikarpova, do neho zakomponovali mnoho zo skúseností, získaných v Polikarpovovej konštrukčnej kancelárii. Na rozdiel od súbežne vznikajúcich LaGGov a Jakov, zvolili omnoho ťažší motor AM-35A konštruktéra Mikulina.Tento motor bol pôvodne určený pre pohon ťažkých bombardérov Pe-8, čomu zodpovedala aj jeho hmotnosť 830 kg. To bolo o 230 kg viac, než hmotnosť motora VK-105 prvých Jakov, alebo motora Merlin, ktorý poháňal Spitfiry. Ten sľuboval väčšie výkony s kompresorom vo väčších letových výškach. Toto rozhodnutie však negatívne ovplyvnilo celú kariéru stroja.
Skutočnosť, že stroj bol rýchly vo výškach v ktorých sa drvivá väčšina leteckých súbojov neodohrávala, bol len jedným z mnohých problémov. Kvôli komplikovanej zástavbe motora sa muselo laborovať s chladením a výzbrojou. Tieto zásahy spôsobili, že tvar hlavného chladiča sa pred začatím sériovej výroby musel zmeniť až dvanásťkrát. Na rozdiel od svojho predchodcu, MiG-1, mal motor posunutý o 100 mm dopredu, čo si vyžiadalo okrem posunutia chladiča aj inštaláciu ďalšej palivovej nádrže. Vzletová hmotnosť vzrástla z 3100 na 3350 kg, preto boli zosilené nohy podvozku. Oproti lietadlu MiG-1 došlo u nového typu k niekoľkým zmenám. Do strany sa otvárajúci kryt kabíny bol nahradený dozadu odsúvateľným krytom, zvýšil sa objem nádrží paliva, došlo k úpravám nosnej plochy, lietadlo bolo osadené novým typom vrtule a väčšími pneumatikami. Zanedbalo sa ale predĺženie zadnej časti trupu s chvostovými plochami ležiacimi príliš blízko pri krídlach, čo nezabezpečovalo dostatočnú pozdĺžnu stabilitu.
Zmeny sa dotkli aj krídla: bola zväčšená šípovitosť, bolo zosilené v mieste závesov rakiet a neskôr vybavené slotmi. Ako prvé sovietske lietadlo bol vybavený dýchacím prístrojom. Lietadlo bolo síce vo výškach rýchly, no mal aj vysokú pristávaciu rýchlosť a veľké plošné zaťaženie, čo neboli vlastnosti, ktoré by sa pilotom páčili.
Bojové použitie
thumb|Kópia MiGu-3 v múzeu [[Monino pri Moskve]]
S prototypom novej výškovej stíhačky vzlietol 5. apríla 1940 pilot A.N. Jekatov. Počas skúšok dosiahol vo výške 7 000 m úctyhodnú rýchlosť 628 km/h. Neskôr dokonca 648 km/h, čo bolo viac než dokázali najnovšie stroje Jak-1, LaGG-1 alebo nemecký Bf 109E alebo F.Problémy s uvedením do bojovej činnosti boli pri lietadle MiG-3 rovnaké, ako u jeho predchodcu MiG-1. V čase keď Hitler prepadol Sovietsky zväz, malo letectvo k dispozícii na letiskách 800 migov, Piloti neboli riadne vycvičení k jeho ovládaniu, lietadlo sa nehodilo pre boje v nižších letových hladinách, ktoré na východnom fronte dominovali.
Preto boli tieto lietadlá prevelené k jednotkám protivzdušnej obrany a k leteckému prieskumu. A práve vo výškach si sovietski piloti veľmi cenili rýchlosť MiG-3. Prvý zostrel dosiahol ráno, 22. júna 1941, poručík D. Kokorijev, ktorý zostrelil Dornier Do 215. Najväčšieho uznania sa dostalo migom od pilotov protivzdušnej obrany veľkých miest, kde naplno využili ich dostup rovnako aj ich rýchlosť.
Výroba pokračovala do roku 1942, vyrobených bolo 3172 kusov. Stroje lietali u protivzdušnej obrany až do konca vojny. Na MiGu-3 začal svoju kariéru aj druhý najúspešnejší Spojenecký letec Alexandr Ivanovič Pokryškin, ktorý na ňom dosiahol 10 zostrelov.
Technický popis
right|240px|thumb|Nemeckí vojaci skúmajú poškodený MiG-3 pri Bialystoku, 1941
MiG-3 bola jednomiestna výšková stíhačka so zaťahovacím podvozkom. Trup bol zmiešanej konštrukcie. Kostra prednej časti, zvarená z oceľových trubiek, bola prekrytá piatimi pevnými a siedmimi odnímateľnými duralovými panelmi. Škrupina zadnej časti bola vrátane smerovky lisovaná z piatich vrstiev bakelizovanej preglejky, vnútornú konštrukciu tvorili borovicové prepážky a obdĺžniky. Pod kabínou pilota bol tunelový chladič vody, dva chladiče oleja boli na bokoch motoru. Prekryt kabíny, ktorého stredná časť sa odsúvala dozadu, bol lisovaný z organického skla.
Krídlo malo profil Clark YH. Základ jeho konštrukcie tvoril duralový nosník a dva skriňové pomocné nosníky z borovicových líšt a preglejky. S trupom spojený centroplán bol prekrytý duralovým plechom, vnútorná konzola krídla bola krytá bakelizovanou preglejkou s hrúbkou od 2,5 do 4 mm,a jej povrch bol tmelený. Vztlakové klapky a sloty boli duralové a duralová kostra krídeliek bola potiahnutá plátnom.
Pohonnú jednotku tvoril vodou chladený vidlicový dvanásťvalcový motor AM-35A, ktorý mal pri 2050 otáčkach za minútu výkon 993 kW. Bol vybavený mechanickým kompresorom s reduktorom a spúšťaný pilotom pomocou stlačeného vzduchu. Celokovová vrtuľa s priemerom 3 m bola typu VIŠ-22Je. Dve palivové nádrže s objemom 150 litrov, boli v centropláne, nádrž na 250 litrov bola pod pilotom a 100 litrová nádrž bola za protipožiarnou prepážkou prednej časti trupu.
Výzbroj tvorili guľomet UBS kalibru 12,7 mm so zásobou 300 nábojov, uložený nad motorom a dvojica guľometov ŠKAS kalibru 7,62 mm so zásobou po 300 nábojov. Stroje mohli niesť po 2 bomby FAB-50 alebo FAB-100, prípadne 4 bomby FAB-25. Pod krídlom boli závesy pre 6 neriadených rakiet RS-82.
Technické údaje
300px|right
Aigyptos
Aigyptos môže byť:
František Musil (hokejista)
František Musil (* 17. december 1964, Pardubice) je bývalý český hokejista. V súčasnosti sa venuje trénerskej profesii. Pôsobí ako asistent Aloisa Hadamczika pri českej reprezentácii (spolu s Josefom Palečkom)
Už v roku 1983 si ho vybrala v drafte v druhom kole Minnesota North Stars. V tej dobe ako osemnásťročný získal striebro na majstrovstvách sveta a o dva roky neskôr dokonca zlatú medailu v Prahe. V roku 1986 emigroval do USA a stal sa hráčom Minnesota North Stars. V tomto mužstve pôsobil do sezóny 1990/91, v priebehu ktorej prestúpil do Calgary Flames. V ročníku 1994/95 hral za nemecký Saxonia Foxes a následne za HC Sparta Praha. Od ďalšej sezóne hral znovu v NHL za Ottawa Senators, v ktorej odohral 2 roky. Od sezóny 1997/98 vystriedal viacero mužstiev – Edmonton Oilers, Detroit Vipers a Indianapolis Ice v IHL a na dva roky opäť Edmonton Oilers, kde po sezóne 2000/01 ukončil kariéru.
Je ženatý s Andreou Holíkovou, dcérou hokejistu Jaroslava Holíka.
Reprezentácia
Neskôr na majstrovstvách 2006, 2007 a 2008 pôsobil v pozícii asistenta trénera Českej hokejovej reprezentácie.
Sigean
Sigean je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 5323 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hádzaná mužov na Letných olympijských hrách 2012
Hádzaná mužov na Letných olympijských hrách 2012 bol turnaj v rámci multi-športového podujatia, ktorý sa konal v Londýne, v Spojenom kráľovstve, od 29. júla do 12. augusta 2012, za účasti 12 tímov. Bolo to 12-krát, čo sa hádzanársky turnaj mužov konal v rámci Letných olympijských hier. Zápasy sa hrali v dvoch londýnskej arénach: Copper Box, v ktorej sa hrali zápasy v skupinách a Basketball Arena, v ktorej sa hrali zápasy play-off.