cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Macků (priezvisko)
Macků je české priezvisko. Ženská podoba sa neprechyľuje. Najčastejšie je v mestách Dačice, Praha, Brno a Valašské Klobouky (okres Zlín). Na Slovensku je zriedkavé, s najväčším výskytom v Bytči.
Známi nositelia
Pozri v článku Macků.
Klasický neandertálec
Klasický neandertálec (menej často: typický neandertálec, extrémny neandertálec, neskorý neandertálec, prípadne neandertálec [v najužšom zmysle]) bola vývojová etapa neandertálca, do ktorej patria natypickejšie nálezy neandertálcov. Vždy zahŕňa minimálne západoeurópske nálezy od 60 000 do 40 000 BP, rôzni autori však do pojmu pridávajú aj ďalšie nálezy. Konkrétne existujú takéto definície:
Poitou-Charentes
Poitou-Charentes je francúzsky administratívny región.
Finančná nezávislosť
Finančná nezávislosť je pojem všeobecne používaný pre stav, kedy má subjekt také finančné príjmy ktoré pokrývajú všetky jeho potrebné výdavky. V základnom význame ide o stav, keď finančné prostriedky subjektu umožňujú, že si nechá vyplácať rentu, ktorá mu stačí na pokrytie nevyhnutných výdavkov bez nutnosti vyvíjania ďalších aktivít. Ide teda o dosiahnutie dostatočného pasívneho príjmu.
V reálnom ekonomickom prostredí dochádza k inflácii. Je teda nutné, aby šlo o stav kedy čerpaná renta môže rásť rýchlosťou úmernou inflácii a tak bola zachovaná podmienka pokrytia nevyhnutných výdavkov do budúcnosti.
V širšom význame sa používa finančná nezávislosť vo viacerých súvislostiach. Príkladom je finančná nezávislosť cirkvi od štátu, alebo finančná nezávislosť potomkov od rodičov. Z týchto prípadov sa vymedzuje finančná nezávislosť len voči konkrétnemu subjektu a je potrebná nutnosť výkonu ekonomických aktivít. Tento článok ďalej popisuje základný význam pojmu finančnej nezávislosti.
Cesty k finančnej nezávislosti
K finančnej nezávislosti vedú teoreticky dve cesty. Pretože ide o rozdiel príjmov a výdavkov, možno pracovať na oboch týchto položkách:
Potenciálne zdroje pasívnych príjmov
Na začiatku každého z pasívnych príjmov stojí nejaká investícia, hoci nemusí ísť o investíciu finančnú. V niektorých prípadoch môže ísť o investíciu, ktorú urobil niekto skôr a na subjekt bol následne vzniknutý príjem prevedený napríklad dedičstvom, alebo inou cestou.
Pasívne príjmy vzniknuté z predchádzajúcich investícií
Následný výpočet možných pasívnych príjmov nie je úplný. Navyše je vždy nutné brať do úvahy, že aj tieto príjmy podliehajú rôznemu zdaneniu podľa platných zákonov.
Saint-Étienne-en-Dévoluy (kantón)
Saint-Étienne-en-Dévoluy je francúzsky kantón v departemente Hautes-Alpes v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Tvorí ho päť obcí.
NGC 7568
NGC 7568 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 17. októbra 1876.
Majstrovstvá sveta v softbale žien 2016
Majstrovstvá sveta v softbale žien 2016 boli v poradí 15. majstrovstvá sveta v softbale žien, ktoré organizuje Svetová bejzbalová a softbalová konfederácia (WBSC). Do roku 2012 ich organizovala Medzinárodná softbalová federácia (ISF). Konali sa v Surrey, v provincii Britská Kolumbia, v Kanade v dňoch od 15.24. júla 2016, za účasti rekordných 31 tímov. Na turnaji sa prvýkrát predstavilo až 11 družstiev: Brazília, Ekvádor, India, Írsko, Izrael, Keňa, Pakistan, Peru, Srbsko, Švajčiarsko a Uganda. Kanada bola organizátorom svetového šampionátu žien štvrtýkrát, predtým hostila toto podujatie v rokoch 1994, 2002 a 2012, zakaždým v inom meste. Zápasy sa odohrali na 4 softbalových ihriskách Softball City. Svoj desiaty titul získalo 🇺🇸, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad obhajcom prvenstva z 🇯🇵.
Kanada sa stala organizátorom majstrovstiev sveta žien na rok 2016 na kongrese ISF v kolumbijskej Cartagene v októbri 2013.
Účastníci
Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku WBSC v roku 2015.
Skupina F
Pozn: Pakistan mal pricestovať na zápasy, ale nepricestoval, zápasy boli preto skrečované.
Skupina P2
Pozn: Pakistan avizoval, že pricestuje na zápasy nadstavbovej skupiny, ale opäť sa tak nestalo, zápasy boli preto skrečované.
Biville-la-Baignarde
Biville-la-Baignarde je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Les Maillys
Les Maillys je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Uvarovit
Uvarovit je minerál kryštalizujúci v kubickej sústave, chemicky kremičitan chromito-vápenatý - Ca3Cr2(SiO4)3. Patrí do skupiny granátu.
Pomenovaný je podľa grófa S. S. Uvarova ruského štátnika a vedca.
Vlastnosti
Je smaragdovo zelený s odtieňom do žltozelena, má sklený lesk, tvrdosť 6,5-7, špecifická hmotnosť 3,52.
Lokality
Náleziská: Ural (Rusko), Poľsko, USA, Fínsko, Kanada, Turecko.
Iné projekty
.
Jazvec
Jazvec môže byť:
Macků
Macků je priezvisko, pozri Macků (priezvisko), napr.:
Gmina Aleksandrów Kujawski
Gmina Aleksandrów Kujawski je vidiecka gmina v Poľsku v Kujavsko-pomoranskom vojvodstve. Má rozlohu 131,64 km2 a žije tu 10874 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 82,6 obyv./km2.
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Aleksandrów.
NGC 7569
NGC 7569 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 6. septembra 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Kirchschlag in der Buckligen Welt
Kirchschlag in der Buckligen Welt je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Viedenské Nové Mesto-vidiek.
Názov obce je veľmi netypický a v preklade znamená "Kostolný úder v hrboľatom svete." Žije tu 2 920 obyvateľov (1. 1. 2010).
Jazykový úzus
Úzus a norma
Pri hodnotení vzťahu úzu k jazykovej norme hrá predovšetkým úlohu, ktoré z viacerých možných definícií pojmov jazyková norma a úzus sa použijú. Podľa jedného názoru je úzus reflexom jazykovej normy v praxi. Ak sa úzus definuje ako pravidelné, rovnaké používanie jazykových prostriedkov, tak norma túto pravidelnosť a rovnakosť zaručuje; potom však ide o riadený (reglementovaný) úzus. Podľa starších teórií úzus určuje jazykovú normu.
Hippokorystes (syn Aigypta)
Hippokorystes alebo Hippokorystés (Hippokorystes/iný prepis: Hippokorystés) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta. Hippokorystes bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s tým nesúhlasil, vypovedal mu Aigyptos vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Keď sa potom konala hromadná svadba a Hippokorystes sa ženil s Hyperippou, ani netušil, že Danaos prikázal dcéram, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, Hyperippé a ako aj ostatné jeho dcéry príkaz otca splnili a od bohov si vyslúžili večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.
Merschweiller
Merschweiller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Firmin (kantón)
Saint-Firmin je francúzsky kantón v departemente Hautes-Alpes v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Tvorí ho osem obcí.
Slovenské národné povstanie
Slovenské národné povstanie alebo SNP (ďalšie názvy pozri nižšie) bolo ozbrojené povstanie slovenského domáceho odboja počas druhej svetovej vojny proti vstupu nemeckého Wehrmachtu na územie vojnovej Slovenskej republiky. Začalo sa 29. augusta 1944 ako obrana pred nemeckými okupačnými jednotkami, nepriamo bolo i útokom proti autoritatívnej vláde na čele s Jozefom Tisom, ako aj snahou byť na strane víťazných spojeneckých mocností druhej svetovej vojny. Centrom povstania bola Banská Bystrica. Nemecké jednotky povstaleckú armádu porazili a v noci z 27. na 28. októbra 1944 časť jej jednotiek prešla na partizánsky spôsob boja. Partizáni pokračovali v bojoch proti nacistom až do oslobodenia krajiny sovietskymi, rumunskými a česko-slovenskými vojskami na jar 1945.
Názvy
Iné názvy sú: Povstanie roku 1944, Povstanie v roku 1944 , skrátene Povstanie , dobové názvy boli: čechoboľševický puč , slovenské povstanie, stredoslovenské povstanie, banskobystrické povstanie, augustové povstanie, slovenské národné povstanie. Oficiálny názov podľa uznesenia predsedníctva Slovenskej národnej rady z 23. júla 1948 bol Slovenské národné povstanie.
Cesta Slovenska k vojne
Adolf Hitler na stretnutí s Jozefom Tisom a Ferdinandom Ďurčanským 13. marca 1939 v Berlíne ponúkol slovenským predstaviteľom vyhlásenie samostatného štátu výmenou za rozbitie ČSR. Pohrozil, že majú na výber len dve varianty budúcnosti krajiny: jednou bolo rozdelenie Slovenska medzi Maďarsko a v menšej časti Poľsko a Nemecko, druhou vyhlásenie samostatnosti za cenu obsadenia Čiech a Moravy. Politické špičky HSĽS si vybrali druhú variantu, a tak zostalo Slovensko na rozdiel od Protektorátu Čechy a Morava čiastočne suverénnym štátom. Zmluva o ochrannom zväzku medzi Nemeckou ríšou a Slovenským štátom a ďalšie udalosti, ako napr. Salzburské rokovania, však jasne naznačovali, že táto suverenita je viac-menej hračkou v Hitlerových rukách a Slovensko s ním bude musieť úzko spolupracovať vo vojenskej, ale aj hospodárskej oblasti.
Nacistické Nemecko sa rozhodlo Slovákov použiť pre svoje vojenské zámery. Išlo najmä o vojenský priemysel, ktorý sa počas druhej svetovej vojny v krajine rozvíjal za prispenia nemeckého kapitálu. Vyrábali sa tu napríklad lafety pre nemecké kanóny, ale aj súčiastky pre iné zbrane. Dubnická zbrojovka napríklad ku koncu vojny pripravovala výrobu raketových motorov pre rakety V2.
Ďalšou časťou podielu na tzv. nemeckom vojnovom úsilí bolo nasadenie slovenských jednotiek najprv pri útoku na Poľsko, kde slovenské pozemné vojská zaistili slovenské obce, ktoré predtým zabralo Poľsko a krajina poskytla Nemcom potrebný nástupný priestor pre útok z tohto smeru. Podstatnejšia, najmä z medzinárodného pohľadu, bola však účasť na bojoch proti ZSSR. Generál Ferdinand Čatloš nariadil 22. júna 1941 vytvorenie takzvanej Rýchlej skupiny, ktorá bola čoskoro nasadená do bojov proti ZSSR a neskôr preorganizovaná na Rýchlu brigádu a ešte neskôr Rýchlu divíziu. Podobne vznikla aj Zaisťovacia divízia. Veľa dôstojníkov, ktorí sa aktívne podieľali na prípravách povstania ako aj na obranných bojoch povstaleckej armády, predtým bojovalo v spomínaných slovenských jednotkách na východnom fronte.
Mnohí demobilizovaní vojaci, ktorí sa vrátili z bojov na východnom fronte domov, už dobre poznali vojenskú situáciu a vedeli, že nacistické Nemecko skôr či neskôr vojnu prehrá. Väčšinu z nich zaskočilo správanie nemeckých jednotiek a najmä SS voči civilnému obyvateľstvu, zajatcom a partizánom. Videli, že vojna, do ktorej ich slovenská vláda zatiahla, nie je vôbec v prospech Slovenska.
Predpoklady a prípravy na povstanie
náhľad|vľavo|Tiso pri návšteve Hitlera v Berlíne, október 1941
Spoločenská a ekonomická situácia na Slovensku po rozpade Česko-Slovenska nebola natoľko dramatická ako v Protektoráte, vďaka vojnovej výrobe pre Nemecko sa životná úroveň do roku 1944 v podstate stabilizovala. Nebol zavedený prídelový systém a takisto ani vojna sa krajiny zatiaľ vážne nedotkla.
V roku 1939 sa Slovensko podieľalo na agresii proti Poľsku. Po skončení týchto vojnových operácií boli k Slovensku prinavrátené slovenské pohraničné obce predtým obsadené Poľskom. V priebehu roku 1940 však už F. Ďurčanský začal hľadať diplomatické cesty ako dosiahnuť aby sa z krajiny stal neutrálny štát, tieto snahy však Hitler rázne prerušil.
Nemci počas vojny v krajine nikdy nemali významnejšiu popularitu a vojnové nadšenie okrem toho naštrbil aj fakt, že krajina v krátkej dobe vyhlásila vojnu Sovietskemu zväzu a neskôr aj Spojeným štátom, kde malo veľa Slovákov svojich príbuzných. Totálna mobilizácia Nemecka 13. januára 1943 ako aj následné porážky na východnom fronte počas leta ale boli neklamným znakom toho, že nacistické Nemecko nie je schopné Sovietsky zväz poraziť, ba dostáva sa do čoraz väčšej defenzívy. Chápali to aj mnohí Slováci. Ku komplikovanej situácii v strednej Európe sa okrem priblíženia frontu pridalo aj obsadenie susedného Maďarska nemeckými vojskami 19. marca 1944.
Väčšina obyvateľstva reagovala na celkové dianie s neistotou, ktorá postupne prerastala do nespokojnosti s režimom. Táto situácia výrazne pomohla odbojovým skupinám. Význam v nasledujúcich udalostiach zohrali najmä antifašisti v armáde, ale aj demokrati i komunisti, ktorí udržiavali kontakt s exilovou vládou v Londýne, či vedením v Moskve. Slovenskú katolícku vládu odmietalo aj mnoho evanjelikov, časť inteligencie a väčšina z tých, ktorých sa dotýkala nemecká nadvláda, či Schutzzona. Najmä antifašisti v armáde dúfali, že pomôžu Červenej armáde pri prechode územím Slovenska a ochránia tak krajinu pred dlhodobými frontovými bojmi a z toho vyplývajúcou skazou. Tieto sprvu roztrieštené sily sa začali v období začínajúcich úspechov Červenej armády pomaly pripravovať na boj proti Nemecku.
V lete roku 1944 už Červená armáda oslobodzovala juhovýchodnú a strednú Európu. Na južnom strategickom smere prebiehala Jassko-kišiňovská operácia. Jej úspech vytvoril predpoklad rýchleho postupu sovietskych vojsk z Rumunska do severovýchodného Maďarska. Vďaka tomu sa rátalo s tým, že do Karpatského oblúka bude možné vniknúť z juhu. Hlavný vojenský plán s ktorým počítalo vojenské ústredie a organizátori Slovenského národného povstania predpokladali, že dve východoslovenské divízie otvoria Karpatské priesmyky a armáda sústredená na strednom Slovensku bude toto územie v spolupráci s partizánskymi oddielmi brániť až do príchodu Sovietskej armády. Tento plán schválili tak komunisti ako aj Londýnska vláda, pričom ho však nestihli prerokovať s velením sovietskych vojsk. Plány počítali s úspešným protifašistickým povstaním na Slovensku, v Rumunsku, Bulharsku a Juhoslávii. Povstania mali vypuknúť vtedy, keď sa k hraniciam týchto štátov mala priblížiť Červená armáda. 23. augusta 1944 vypuklo povstanie v Rumunsku a 9. septembra 1944 vypuklo povstanie v Bulharsku. V Juhoslávii bola 4. decembra 1943 vyhlásená „Demokratická federatívna Juhoslávia“ a v októbri 1944 bol oslobodený Belehrad partizánskym a sovietskym vojskom.
Činnosť partizánov pred vypuknutím povstania
Druhé ilegálne ústredné vedenie KSS vydalo smernicu, v ktorej nabádalo k zakladaniu partizánskych skupín, tzv. bojových jánošíkovských družín. V novembri 1941 poverilo touto úlohou Jozefa Lietavca. Na jar roku 1942 komunisti utvorili Ústredný národný revolučný výbor a vyzývali občanov, aby zakladali revolučné národné výbory ako „orgány boja za oslobodenie Slovenska“. Odozva verejnosti bola v tej dobe minimálna.
Ladislav Exnár, predstaviteľ ilegálnej KSS v okrese Banská Štiavnica sa v septembri 1942 zúčastnil porady straníckych funkcionárov v Sklených Tepliciach o jánošíkovských družinách a zorganizoval skupinu Sitno. Podľa iných zdrojov skupina existovala už predtým a pôsobila ako (prvá) partizánska už v lete 1942. V oblasti kde pôsobila skupna Sitno operovala aj skupina Sokol.
V horských oblastiach Slovenska začali spontánne vznikať za podpory antifašistov aj ďalšie skupiny, zväčša tvorené sovietskymi vojakmi, ktorí utiekli z koncentračných a zajateckých táborov. Ich činnosť sa však zatiaľ bez zbraní sústredila skôr na prežívanie a vyhýbanie sa zatknutiu, ako skutočnému boju proti nacizmu. Od konca roku 1943 sa začali vytvárať tri partizánske jednotky, ktoré neskôr zohrali významnú úlohu v ďalšom dianí. Bola to Uhrova skupina na západnom Slovensku, Žingorova skupina na Martinských holiach a jednotka pod vedením Kukorelliho na východe. Tieto protifašistické skupiny sa v priebehu leta 1944 spojili s komunistickými skupinami, ktorým velili sovietski dôstojníci.
Komunistami organizované oddiely sa sústredili na ozbrojený boj a pomoc postupujúcej Červenej armáde tak ako im to diktovali ich vodcovia z Moskvy a partizánskeho ústredia z Kyjeva. Moc nad partizánmi v skutočnosti mal len Ústredný štáb partizánskeho hnutia (ÚŠPH) v Kyjeve a slovenskí komunisti nad nimi mali len formálnu moc. Sovietmi vedené partizánske jednotky sa podieľali veľkou mierou na vytvorení partizánskeho hnutia, ktoré viedlo bojovú činnosť aj po potlačení povstania najmä vďaka tomu, že si stihli pripraviť zásobovacie základne ešte pred začiatkom povstania. Ale nie všetky partizánske skupiny boli komunistické, tento dojem vytvorila v povojnových rokoch až komunistami kontrolovaná historiografia.
Zmluva o priateľstve, vzájomnej pomoci a povojnovej spolupráci medzi ČSR a ZSSR z 12. decembra 1943 okrem iného prerokúvala aj otázky súvisiace s prípravou a výcvikom partizánskych organizátorských skupín a ich presun na Slovensko. Ich výcvik prebehol v lete 1944 v Obarove pri Rovne a v Sviatošine pri Kyjeve v ZSSR. V noci z 25. na 26. júla 1944 bola v priestore Liptovskej Osady pri Ružomberku vysadená prvá partizánska organizátorská skupina, ktorej velil nadporučík P. Veličko. Skupina mala 11 členov, z toho dvaja boli Slováci. 6. augusta pristála na Prašivej druhá a ďalšie skupiny nasledovali čoskoro na to. Dovtedy sa rozvíjal partizánsky boj na Slovensku iba spontánne a zväčša nebol dobre organizovaný. Po príchode sovietskych odborníkov, ktorých podporovalo obrovské zázemie, začal nadobúdať vážnosť. Od 26. júla 1944 do konca vojny vysadil Ústredný štáb partizánskeho hnutia v Kyjeve na území Slovenska 53 organizátorských skupín s asi 1 200 osobami. Začiatkom augusta 1944 sa začala stupňovať aktivita partizánskych skupín v Nízkych Tatrách a priľahlých podhorských oblastiach. V polovici roku 1944 začali svoju činnosť jednotky Čapajev a Pugačov.
Aktivity partizánov smerovali nielen proti nemeckému civilnému obyvateľstvu ale aj proti príslušníkom Hlinkovej gardy a niektorým katolíckym kňazom. Pre zachovanie bezpečnosti dostala Slovenská armáda 9. augusta 1944 rozkaz zakročiť proti partizánom. 10. augusta 1944 sa začala rozsiahla protipartizánska akcia v Nízkych Tatrách, ktorú riadil generál Jozef Turanec. Akcia bola neúspešná, partizáni sa včas z týchto priestorov stiahli. Prípadné stretnutia vojakov s partizánmi boli priateľské, vojaci sa pridávali k partizánom, alebo predstierali bezvýsledné prehľadávanie terénu. O deň neskôr slovenská vláda vyhlásila na území Slovenska s platnosťou od 12. augusta stanné právo, ktoré malo zamedziť ďalším akciám partizánov a ostatných antifašistov. Jeho realizáciu však nemal kto zabezpečiť, pretože nižšie články štátneho aparátu v partizánmi kontrolovaných oblastiach už neboli akcieschopné. Ani hrozba trestu smrti podľa stanného práva vyhláseného 11. augusta 1944 neodradila antifašistov spomedzi vojakov, žandárov ako aj bežného ľudu od pomoci partizánom.
12. augusta prešla z Liptovskej Lužnej do Kantorskej doliny v Turci skupina P. Velička a vytvorila tu partizánsku brigádu, ktorej súčasťou sa stal aj francúzsky oddiel G. de Lannuriena. 21. augusta títo partizáni obsadili Sklabiňu a podnikali odtiaľ v nasledujúcich dňoch útočné akcie s cieľom vytvoriť v Turci partizánsku oblasť. Z 23. na 24. augusta zatarasili tunely pri Strečne a Kraľovanoch, 24. augusta tunel na železničnej trati Horná Štubňa – Handlová a na ďalší deň Horná Štubňa – Kremnica. Súčasne 24. augusta prepadli pílu v Turanoch; 25. augusta rozdávali v Martine na námestí zbrane. Táto činnosť je dodnes hodnotená veľmi diskutabilne, pretože partizáni tým v mnohom sťažili situáciu viac samotným strojcom povstania ako Nemcom.
17. augusta 1944 partizáni pod sovietskym velením A.S. Jegorova a A.P. Ržeckého uskutočnili transport rozličných druhov potravín z nemeckého skladu vo Svätom Ondreji (dnes súčasť Brusna) do Bukovskej doliny, pri čom im značne pomohli civilní zamestnanci skladu. Partizáni do Bukovskej doliny odviezli asi 9 ton potravín.
Na vyhrocujúcu sa situáciu v krajine reagovali veľmi citlivo aj Židia, ktorí ešte zostali v krajine a odôvodnene sa obávali vstupu nemeckých vojsk na územie krajiny. 20. augusta sa vzbúrili Židia v tábore Nováky, o dva dni neskôr v Seredi a potom aj vo Vyhniach (v týchto táboroch bolo väznených celkovo asi 4 000 ľudí, väčšinou Židov).
Od polovice augusta partizáni intenzívne hromadili a vozili zbrane do hôr, čo bol jasný náznak toho, že čoskoro zintenzívnia svoju aktivitu.
Konšpiračná činnosť povstalcov
right|thumb|Nástup vojakov 18. protilietadlovej delostreleckej batérie
V roku 1943 Edvard Beneš, vodca česko-slovenskej exilovej vlády v Londýne, inicioval prípravy na možnú vzburu, keď kontaktoval zástupcov odboja. V decembri 1943 odbojové prúdy, česko-slovenskí demokrati, komunisti a antifašisti v Slovenskej armáde prijali Vianočnú dohodu, na základe ktorej neskôr v septembri 1944 vznikla povstalecká ilegálna Slovenská národná rada. Bola tiež sformovaná konšpiračná skupina vojakov a politikov zodpovedná za predbežnú prípravu povstania.
V marci 1944 podplukovník Ján Golian prevzal velenie nad prípravami. Konšpirátori nazhromaždili zásoby a peniaze v základniach na strednom a východnom Slovensku. Prevoz štátneho pokladu z Bratislavy do Kremnice napríklad odôvodňovali nebezpečenstvom náletov na hlavné mesto. Významnú úlohu pri tom zohrali Peter Zaťko, poradca ministra hospodárstva, a Imrich Karvaš, guvernér Slovenskej národnej banky, ktorý zabezpečil prevoz troch miliárd korún do Banskej Bystrice. V tej dobe už bolo približne 3 200 slovenských vojakov zajatých Červenou armádou, dezertovalo alebo vstúpilo do partizánskych skupín. V apríli 1944 dvaja slovenskí Židia Rudolf Vrba a Alfréd Wetzler utiekli z koncentračného táboru v Osvienčime a rozsiahlou správou svedčili o zverstvách v nacistických vyhladzovacích táboroch. V krajine sa stupňoval odpor k Nemcom a druhotne i k Tisovej vláde, tá však stále nachádzala veľa priaznivcov medzi obyčajným ľudom a najmä katolíkmi.
V júli jednotky Červenej armády v Sovietskom zväze a Poľsku začali postupovať smerom na Slovensko. V auguste 1944 dosiahla Červená armáda Krosno vzdialené iba 40 kilometrov od severovýchodnej hranice Slovenska. Problém však bol v tom, že konšpirátori nemali zatiaľ žiadne spojenie s Moskvou, ani jednotkami stojacimi pred východnými hranicami Slovenska. Po strastiplných peripetiách, kedy povstalcom jeden z pokusov o odlet do Vinnice nevyšiel a generál G. S. Žukov spolu s Píkom čakali na prílet spojky v noci 8. júla zbytočne. Až 2. augusta sa podarilo prepraviť nadporučíka Koreckého o dva dni neskôr odboj poslal ešte dve spojky, boli nimi kapitán Ferjenčík, ale aj predstaviteľ komunistov Šmidke, ktorý niesol Čatlošove memorandum.
V tej istej dobe velenie Slovenskej armády presunulo dve najlepšie vyzbrojené divízie spoločne s najlepšími jednotkami Slovenských vzdušných síl na východné Slovensko, hlavne do oblasti Prešova, aby podporilo nemecké jednotky chystajúce obranu pred sovietskou armádou prichádzajúcou z Poľska. Práve tieto dve divízie mali podľa plánov povstalcov uskutočniť hlavný z plánovaných krokov na začatie povstania a teda nadviazať styk so sovietskymi jednotkami. Tento plán však nebol vôbec včas pripravený ani koordinovaný.
20. augusta 1944 americké lietadlá 15. leteckej armády zo základní v južnom Taliansku bombardovali rafinériu v Dubovej. Zničili pri tom sklady pohonných hmôt, s ktorými sa počítalo pre povstanie. Bombardovanie bolo uskutočnené i napriek tomu, že Ján Golian zaslal depešu do Londýna, v ktorej žiadal, aby Dubová a Podbrezová neboli bombardované.
Slovenská armáda zatiaľ stupňovala svoju „aktivitu proti partizánom“. Táto činnosť naďalej zlyhávala, pretože prakticky o všetkých protipartizánskych akciách pred vypuknutím povstania boli partizáni vopred informovaní.
Plánované kroky
Pplk. J. Golian, plk. V. Talský, mjr. J. Nosko a J. Ševčík sa 24. augusta 1944 zišli na Veliteľstve pozemného vojska v Banskej Bystrici a na základe Talského správ o sústredení nemeckých divízií na južnej Morave prišli k záveru, že slovenská armáda vystúpi na odpor, ak nemecké okupačné jednotky prekročia na západe rieku Váh po Žilinu, na severe Váh po Štrbu a na juhu štátne hranice.
Ján Golian predpokladal, že okupácia sa začne z 26. augusta na 27. august alebo v noci na 28. august, čo bolo pravdepodobnejšie, pretože Nemci mali tendenciu začínať svoje akcie v nedeľu. Preto jednotky armády určené pre obranu taktického trojuholníka zaujali na základe tajných inštrukcií Goliana obranné priestory a boli vybavené ostrým strelivom. K večeru začali budovať opevnenie. Neobsadený zostal iba smer Žiar nad Hronom, pretože jednotku, ktorá bola na tento smer určená, držal na Pohroní gen. Jozef Turanec v akcii proti partizánom. K zásahu nemeckých jednotiek nedošlo, preto boli jednotky stiahnuté do kasární. Vojenské ústredie síce sprvu váhalo, no neskôr došlo k rozhodnutiu, že Nemcom sa bude potrebné postaviť pri akomkoľvek náznaku prekročenia západných hraníc krajiny. V tej dobe bolo jasné, že nemecké vojská už mali vypracovaný plán na obsadenie Slovenska a bolo len otázkou času, kedy ho začnú plniť.
Akcie partizánov a nemecká okupácia
27. augusta obsadili partizáni a vojaci majora Cyrila Kuchtu Ružomberok, zlikvidovali alebo zaistili nemeckých občanov, oslobodili politických väzňov a podobne ako vo viacerých ďalších obciach vyhlásili obnovenie ČSR a mobilizáciu. Obsadením mesta bola fakticky prerušená železničná trať v údolí Váhu, zastavili sa i práce v miestnej zbrojovke, kde sa nachádzali komponenty pre niekoľko stoviek delostreleckých lafiet.
28. augusta 1944 v Martine skupina komunistických partizánov 1. partizánskej brigády M. R. Štefánika v spolupráci so železničiarmi a antifašistami z vojenskej posádky pri pokuse o odzbrojenie zastrelila v Martinských kasárňach väčšinu členov skupiny nemeckých vojakov pod vedením plukovníka Otta, ktorá prichádzala z Rumunska a bola deň predtým ubytovaná v kasárňach. Nie je jasné, či medzi zabitými boli aj ženy a deti.
Nemecká odveta na seba nenechala dlho čakať. Stupňujúca sa činnosť partizánov bola dobrou zámienkou na vtrhnutie nemeckých vojsk. Veľvyslanec Nemecka Hans Elard Ludin požiadal v Berlíne o vojenský zásah. 28. augusta s ním vyslovila súhlas aj slovenská vláda. Už 26. augusta 1944 minister Mach v Bratislave oznamoval, že nemecké vojská budú okupovať slovenské územie. Dňa 29. 8. to oznámil minister obrany generál Čatloš večer v rozhlase. Tento deň začala vojenská okupácia Slovenska. Podľa povojnovej výpovede generála Höffleho boli z nemeckého pohľadu pre ozbrojenú intervenciu rozhodujúce udalosti v Ružomberku. Okolo 15. hodiny poobede 29. augusta 1944 dostalo povstalecké velenie v Banskej Bystrici prvé správy o vstupe nemeckých vojsk na Slovensko a začalo organizovať otvorený odboj, čím sa vlastne začalo povstanie.
O tom, či bola aktivita partizánov, vedúca k predčasnej okupácii krajiny, uskutočňovaná zámerne na príkaz sovietskeho velenia, alebo vznikla samovoľne a spontánne, sa dodnes vedú spory. Žiadne dôkazy, ktoré by nasvedčovali o zámernom vyvolaní okupácie sovietskou stranou, však dodnes neboli v archívnych materiáloch nájdené. Len málo zdrojov pritom berie do úvahy fakt, že napriek uzavretej Zmluve o priateľstve, vzájomnej pomoci a povojnovej spolupráci medzi ČSR a ZSSR z 12. decembra 1943 Sovietsky zväz považoval územie Slovenska za nepriateľské, keďže prvá Slovenská republika bola už tretí rok vo vojnovom stave so Sovietskym zväzom a na jeho území operovala (aspoň v predošlom období) dvoma armádnymi divíziami.
Koenigsegg CCR
náhľad|Koenigsegg CCR Koenigsegg CCR je superšportový automobil a je najrýchlejším modelom automobilky Koenigsegg. Dosahuje maximálnu rýchlosť 395 km/h, no na trati dosiahol rýchlosť 388 km/h. Bol najrýchlejším autom planéty až do príchodu Bugatti Veyron. Tento superšportový automobil bol predstavený na autosalóne v Ženeve v roku 2004. Má karosériu z karbonu, motor v strede a snímateľnú strechu „Hardtop“.
Slovenské národné povstanie
Akcie partizánov a nemecká okupácia
Rokovania povstaleckých zástupcov kapitána Ferjenčíka a Karola Šmidkeho v Moskve, ktoré sa začali 4. augusta 1944 prebiehali bez vedomia Benešovej exilovej vlády v Londýne, ktorá vyslala svojho zmocnenca do Moskvy až 25. augusta. Príprava povstania, tak nebola v súlade s koncepciou československej exilovej vlády, čo dalo podnet k úvahám, že už vtedy KSS a Stalin chceli Slovensko začleniť medzi zväzové republiky Sovietskeho zväzu ako tzv. Sovietske Slovensko.
1. česko-slovenská armáda na Slovensku
náhľad|vpravo|Replika pancierového vlaku vo [[Zvolene]]
Hlavnou zložkou ozbrojených síl povstania boli povstalecké jednotky, organizované ako 1. česko-slovenská armáda na Slovensku. Oficiálne pomenovanie vzniklo 31. augusta 1944. Povstalecká armáda sa skladala z jednotiek Slovenskej armády, ktoré prešli na stranu povstalcov. Počty jej bojovníkov sa postupne menili. Na začiatku bolo približne 18 000 vojakov. Po mobilizácii 5. septembra 1944 47 000, neskôr 60 000 vojakov. Najmenšími samostatne pôsobiacimi jednotkami boli oddiely (napr. veliteľstvo 5. oddielu sídlilo v Kremnici ). Bojovú činnosť armády čiastočne podporovali niektoré partizánske jednotky.
V prvých dňoch povstania mala povstalecká armáda k dispozícii 16 peších práporov a 8 samostatných rôt. Mala k dispozícii asi 46 000 pušiek, 4 000 samopalov, 2 700 guľometov, 200 diel a mínometov. Disponovala 24 tankami (LT-35, LT-38, LT-40 a PzKpfw IIIN), 4 stíhačmi tankov (Marder II), 3 improvizovanými pancierovými vlakmi, 34 lietadlami. Mala nedostatok ťažkých, protitankových a protilietadlových zbraní, čo nekompenzovali ani letecké dodávky vojenskej výzbroje (protitankové pušky a protilietadlové guľomety) zo ZSSR a USA (protitankové raketomety M1 Bazooka). V neskoršom období, po strate množstva výzbroje pri ústupoch, chýbal aj najzákladnejší vojenský materiál ako pušky, samopaly a strelivo do všetkých druhov zbraní. To spôsobovalo, že armáda síce mala dostatok mužov, ale nemala ich čím vyzbrojiť. V posledných fázach bojov preto nemala na zastavenie nemeckého tlaku dostatok záloh.
Partizánske jednotky
Podľa dokumentov partizánskych štábov a 1. a 4. Ukrajinského frontu sa v tej dobe na Slovensku nachádzali dva veľké partizánske zväzky, 17 brigád a 22 oddielov s celkovým počtom okolo 13 500 partizánov. Aj partizánske jednotky pôsobili v oddieloch. Napríklad 2. čs. partizánska brigáda J. V. Stalina (pôsobila pod Javorinou a na západe Slovenska ) sa členila na štyri oddiely s názvami: Chruščov, Za slobodu Slovanov, Sloboda a Za víťazstvo. Veliteľom 2. čs. partizánska brigáda do 13.1.1944 bol podplukovník Ilia Danilovič Dibrov a od 14.10.1944 podporučík (poručík) Jozef Brunovský. Prvá čs. partizánska brigáda J.V. Stalina je nazývaná Jegorovova partizánska brigáda, podľa veliteľa, kapitána Červenej armády Alexeja Semionoviča Jegorova.
Povstalecké letectvo
náhľad|vpravo|Znak používaný na povstaleckých lietadlách
Veliteľom Leteckej skupiny, ktorá bola podriadená 1. česko-slovenskej armáde na Slovensku, bol mjr. generálneho štábu Jozef Tóth, náčelníkom štábu kpt. Ladislav Hron. Materiálne a personálne zdroje pre výstavbu letectva sa zúžili odletom Skupiny vzdušných zbraní Východoslovenskej armády, pozostávajúcej zo 42 lietadiel, na oslobodené poľské územie 31. augusta 1944. Tiež aj stratou väčšiny moderných stíhacích lietadiel Bf 109G-6 Pohotovostnej letky z Piešťan v nepremyslenej akcii proti mohutnému americkému bombardovaciemu zväzu, ktorý 26. júna 1944 letel nad juhozápadným Slovenskom. Ďalšou stratou bolo obsadenie letiska v Piešťanoch nemeckými okupačnými silami dňa 1. septembra 1944, kde slovenská povstalecká posádka zanechala 10 nepoškodených strmhlavých bombardérov Ju 87 Stuka, štyri stíhacie lietadlá Bf 109G-6, niekoľko Bf 109E a niekoľko starších stíhačiek Avia B.534. Nemalou stratou bolo aj obsadenie letísk v Spišskej Novej Vsi, Poprade, Vajnoroch pri Bratislave a Trenčianskych Biskupiciach.
Na strednom Slovensku však mali povstalci pod kontrolou veľké územie s letiskom Tri Duby (dnes Letisko Sliač), letiskom Mokraď (do 5. septembra 1944) a s poľnými letiskami neďaleko obce Zolná, Rohozná a na Muránskej planine pri Veľkej lúke.
Hlavná základňa Kombinovanej letky bola neustále napádaná lietadlami Luftwaffe. Letisko Tri Duby slúžilo aj ako významná zásobovacia základňa, na ktorú smerovala materiálnu pomoc zo Sovietskeho zväzu, posily v podobe 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády. Na letisku pristáli aj bombardéry Boeing B-17 Flying Fortress, ktoré zo Slovenska odviezli amerických letcov, ktorým sa podarilo uniknúť nemeckému zajatiu. Letisko Rohozná sa využívalo ako prijímacia plocha pre zhadzovanie materiálu dodávaného zo ZSSR.
Kombinovaná letka väčšinou slúžila na podporu pozemným jednotkám, jej piloti však zasiahli aj do niekoľkých leteckých súbojov. Povstaleckému letectvu chýbali akékoľvek bombardovacie lietadlá, a preto boli jeho možnosti priamej leteckej podpory bojujúcich pozemných jednotiek podstatne oklieštené. Možnosti povstaleckého letectva sa celkovo zlepšili po prílete 1. česko-slovenského samostatného stíhacieho leteckého pluku, ktorému sa darilo udržiavať kontrolu nad vlastným vzdušným priestorom.
Nemecké vojská
Teritoriálne i z hľadiska kompetencie boli rozdelené na 2 samostatné časti :
Pre obsadenie Slovenska Nemci v Protektoráte a Poľsku sformovali viacero bojových skupín. Keďže K. H. Frank už dlhšiu dobu varoval pred aktivitou partizánov na Slovensku, nešlo o celkom improvizované sily. V dôsledku nedostatku informácií o odbojových aktivitách v Slovenskej armáde nepredpokladali, že dôjde k väčším ozbrojeným stretnutiam. Bojová skupina Ohlen, pod vedením plukovníka Conrada von Ohlena, bola vytvorená hlavne z jednotiek 82. náhradného pluku ľudových granátnikov. Jednotka bola súčasťou Wehrmachtu a okrem jadra pluku tankových granátnikov mala dva slabšie domobranecké prápory, bojovú skupinu Senica a tankovú rotu.
Ďalšia skupina Junck plukovníka Stephana Juncka, bola vytvorená z jednotiek 85. tankového pluku a ďalších menších jednotiek. Obe jednotky mali dovedna asi 3900 mužov. Ohlen mal postupovať južne od Žiliny, zatiaľ čo predsunuté jednotky Juncka nastupovali od Ostravy na Čadcu s úlohou zabezpečiť železničné trate a obsadiť Žilinu a Martin.
Nemecká Skupina armád Severná Ukrajina, mala zaistiť svoje tylo tým, že do oblasti vyšle skupinu Henrici. Vyčlenený úderný pluk pod vedením plukovník Schmidta mal preniknúť od Nowego Sącza cez Kežmarok k Popradu a spacifikovať západnú hranicu operačného územia. Z neho bola 2. septembra 1944 v Poprade vyčlenená bojová skupina Schäfer, ktorej veliteľom bol Ernst Schäfer, s úlohou obsadiť Ružomberok a spojiť sa s nemeckou vojenskou bojovou skupinou Ohlen. Pre Nemcov bola v tomto období najdôležitejšia práve železničná trať vedúca severom Slovenska cez Žilinu, Vrútky, Ružomberok, Liptovský Mikuláš až do Popradu.
30. augusta 1944 bol veliteľ nemeckej 1. tankovej armády generálplukovník Gotthard Heinrici poverený vytvorením dvoch predsunutých oddielov. Prvý z nich s úlohou obsadiť Dukliansky priesmyk a odzbrojiť 1. pešiu divíziu slovenskej armády. Druhý mal zaistiť veliteľstvo oboch slovenských divízií v Prešove a od Užhorodu spacifikovať 2. pešiu divíziu.
K nemeckým okupačným jednotkám pribudla 1. septembra 1944 skupina Schill, ktorej velil SS-Obersturmbannführer Koegel, neskôr Karl Friedrich von Pückler-Burghaus a ďalší. Názov Schill niesla podľa Ferdinanda von Schill, nemeckého dôstojníka z obdobia napoleonských vojen. Tvorilo ju 9 rôt pechoty a 1 rota ženistov doplnené o delostrelectvo a obrnené jednotky. Bola to kvalitná, elitná jednotka zložená z inštruktorov a najlepších frekventantov výcvikových stredísk SS v protektoráte. 4. septembra 1944 prekročila hranice na severnej Orave bojová skupina Volkmann, ktorej velil major Otto Volkmann. Jednotka postupovala smerom na Trstenú.
Podsuchá
thumb|Pohľad z hlavnej cesty Podsuchá je jednou z osád mesta Ružomberok a tvorí jeho južnú hranicu. Nachádza sa 10 km na juh od Ružomberka na rieke Revúca, na hlavnom cestnom ťahu Budapešť-Krakov.
Slovenské národné povstanie
Nemecké vojská
Spolu s vojenskými okupačnými jednotkami prišli na Slovensko aj príslušníci bezpečnostnej polície a bezpečnostnej služby Sicherheitspolizei (Sipo) a Sicherheitsdienst (SD). Z Čiech a Moravy sa presunulo v období medzi 31. augustom a 1. septembrom 1944 na západné Slovensko Einsatzkommando 13 a 14, neskôr základ Einsatzgruppe H Sicherheitspolizei a Sicherheitsdienst.
Okrem týchto skupín rôzne zabezpečovacie práce na Slovensku v októbri 1944 vykonávala ozbrojená organizácia karpatských Nemcov Heimatschutz. Celkový počet nasadených nemeckých vojakov na Slovensku sa pohyboval okolo 48 000 – 50 000 vojakov. Ich počet bol menší ako počet vojakov 1. československej armády na Slovensku, ale v počte (hlavne obrnených vozidiel, delostrelectva, letectva), kvalite zbraní i skúsenostiach mali na rozhodujúcich úsekoch značnú prevahu.
Podsuchá
Zástavba domov je situovaná na ľavom brehu Revúcej. Väčšina trvale obývaných domov je sústredená pri hlavnej ceste a stúpa do časti Vyšné Matejkovo, z ktorého vedie asfaltová cesta na Smrekovicu. V blízkom okolí obce sa nachádza mnoho rekreačných chát a zariadení. V okolí časti Nižné Matejkovo sa nachádzajú stopy po baníckej činnosti v podobe starých štôlní na striebro. Na ľavom brehu Revúcej sa nachádzajú nivy, ktoré patria medzi obľúbené miesta pre stanovanie. Neďaleko nív sa nachádza Brankovský vodopád.
Turistika
Podsuchá je vhodným východiskovým bodom pre výstupy do Veľkej Fatry a Nizkych Tatier:
Slovenské národné povstanie
Začiatok povstania
náhľad|vpravo|300px|Situácia v prvých dňoch SNP
Okolo 15. hodiny poobede 29. augusta 1944 dostalo povstalecké velenie v Banskej Bystrici prvé správy o vstupe nemeckých vojsk v oblasti Púchova a Žiliny. Okamžite na to boli upozornené aj všetky ostatné vojenské posádky na Slovensku. Napriek správam o prenikaní Nemcov Golian nevydal žiadny rozkaz, pretože očakával, že slovenská vláda alebo aspoň niektorí z jej umiernených členov sa budú nemeckému vstupu brániť a vydajú rozkaz na ozbrojený odpor, ktorý by uposlúchlo všetko obyvateľstvo. Jeden z prvých krokov povstalcov 29. augusta bolo zatknutie gen. Turanca na letisku Tri Duby. Povstalci však čakali na Čatlošov prejav o 19. hodine. Ten však v prejave, vytvorenom Tidom Gašparom, označil všetkých, ktorí sa budú stavať proti nemeckému vstupu, za „zradcov svojho rodu“. Čatlošove jednanie bolo nepochopiteľné aj pre to, že v tej dobe sa snažil o jednanie so sovietskou stranou (tzv. Čatlošovo memorandum). Čatlošov prejav u mnohých veliteľov posádok na západnom i severovýchodnom Slovensku spôsobil zaváhanie, ktoré Nemci využili a rýchlo ich odzbrojili. Dôvodom bolo i to, že na západnom Slovensku povstalecké ústredie nemalo taký vplyv ako v oblasti Banskej Bystrice, kde mal Ján Golian do značnej miery voľnú ruku pri svojom konaní, poprípade mohol veľkú časť príprav dobre skryť. Prakticky žiadna z vojenských posádok na západnom Slovensku, kadiaľ postupoval hlavný nemecký nápor, nekládla odpor. Povstalecké velenie tak po tomto prejave prišlo o posádky v Nitre, Seredi, Hlohovci, Trenčíne (v Zlatovciach i Trenčianskych Biskupiciach), Novom Meste nad Váhom aj Bratislave. Výnimkou na západe bola Trnava, ktorej vojenská posádka sa k povstalcom organizovane pridala so 4 000 mužmi. Neorganizovaný bol aj odchod skupiny letcov z letiska v Piešťanoch. Výzvu postaviť sa Nemcom na odpor neuposlúchli ani posádky v Kežmarku a Levoči. Toto zaváhanie bola prvá známka toho, ako nešťastne pre povstalcov sa bude situácia v nadchádzajúcej dobe vyvíjať.
Povstanie preto začalo na rozkaz Jána Goliana 29. augusta 1944 o 20:00 po odznení dohodnutého hesla („Začnite s vysťahovaním“). Na druhý deň bol rozkaz potvrdený písomne. Do Banskej Bystrice, ktorú už v tej dobe kontrolovali povstalci, vošli jednotky 1. partizánskej brigády J.V. Stalina, ktorej velil kpt. A. Jegorov. Partizáni aj tu vyhlásili obnovenie Československej republiky. Začal vysielať Slobodný vysielač.
Arava (Estónsko)
Arava je estónska dedina nachádzajúca sa v kraji Harjumaa, v rámci ktorého patrí do obce Anija.
V dedine žilo 1. januára 40 obyvateľov, z toho 21 mužov a 19 žien.
Poloha
Arava leží asi 8,5 km od mesta Kehra a 38 km od hlavného mesta Tallinn. Arava susedí s dedinami Pikva (2,4 km), Kaunissaare (3,5 km), Uuearu (3,6 km), Rooküla (4,9 km), Alavere (5,2 km), Lehtmetsa (5,9 km).
Slovenské národné povstanie
Začiatok povstania
Dôsledkom nemeckej intervencie bolo, že povstanie vypuklo predčasne a už dopredu stratilo kľúčovú zložku pripravovaných plánov. Bez dvoch najlepšie vyzbrojených armádnych divízií, ktoré by dokázali odolávať Nemcom, nemalo prílišné vyhliadky na úspech. 1. ukrajinský front v tej dobe už síce prekročil Vislu a nachádzal sa v predhorí Karpát, ale až 30 či od postavenia východoslovenských divízií. Pritom medzi nimi a Červenou armádou sa nachádzali dve pásma nemeckej obrany. Navyše Šmidkeho a Ferjenčíkova misia, ktorá mala informovať Sovietske vedenie o prípravách povstania, odletela do ZSSR neskoro a ešte nestihla splniť všetky úlohy.
Problematické reakcie na začiatok povstania vyvolal aj fakt, že v mnohých oblastiach s ním nepočítali a neboli s ním dopredu oboznámení. Na mnohých miestach k zmätku prispelo aj to, že ľudia boli lákaní pridať sa k povstaniu otvorenými lžami: napríklad Mirko Vesel, jeden z organizátorov povstania, v rozhlasovom vysielaní hlásil, že „''Nemci zrušili Slovenskú republiku, uväznili prezidenta Dr. Jozefa Tisu a odvliekli ho do Malaciek, kde ho majú zastreliť. (...) Maďari už prekročili hranice pri Lučenci.''“ Na niektorých miestach sa takto motivovaní ľudia skutočne chopili zbrane na ochranu Slovenskej republiky. Zmena ich postoja však na seba nenechala dlho čakať. Časť ľudí, ktorá povstala so zbraňou v ruke, po Tisovom prejave ďalší deň pochopila, že sadla na lep propagande a zložila zbrane. Skutočne zničujúci bol pre povstalcov práve Čatlošov prejav, ktorý odznel v éteri ešte pred samotným začiatkom povstania. Iróniou ostáva, že Čatloš niekoľko dní po prejave odišiel z Bratislavy k povstalcom. Bolo to preto, lebo Nemci Tisovi, ktorý nad Čatlošom držal ochrannú ruku, dokázali, že plánoval previesť Slovensko k Spojencom. Čatloš mal byť zatknutý, preto radšej utiekol k povstalcom.
Prvé boje s okupačnými jednotkami
náhľad|Kolóna techniky, ktorá neskôr zasiahla proti nemeckej okupácii
Z vojenského hľadiska je terén stredného Slovenska ideálny na vedenie obranných bojov. Úzke horské doliny a mnohé priesmyky sú miestami, ktoré je schopné brániť proti silnejšiemu nepriateľovi i menej početná obrana.
Ďalšieho dňa sa v Strečnianskej tiesňave rozpútali boje medzi povstaleckými jednotkami a nemeckými bojovými skupinami Ohlen a Junck, podporovanými tankami a letectvom. 31. augusta o 8. hodine ráno spozorovali povstalci prvé jednotky nepriateľa. Ten najprv sústredil väčšie sily v snahe zaútočiť v čo najširšom priestore. Nasledovalo ostreľovanie mínometmi, ktoré prichádzalo zo smeru od Stráňav.
Po tom, čo povstalci spolu s francúzskymi partizánmi odrazili prvé útoky, Nemci pochopili, že cez tiesňavu tak ľahko neprerazia a preto sa začali presúvať na gumených člnoch a kompe na druhý breh Váhu. Vzhľadom na to, že ten dovtedy partizánsky oddiel pod Veličkovým velením ešte nestihol obsadiť – a neobsadil ho ani neskôr, získali Nemci bez boja strategické výšiny okolo zrúcanín Starhradu, odkiaľ následne bočnou paľbou najmä ťažkými guľometmi ostreľovali pozície obrancov. Ťažké straty utrpela najmä jednotka francúzskych partizánov, ktorá bola neskôr stiahnutá na odpočinok do Sklabine. Brániť sa v danej pozícii po nasadení nemeckých tankov bez dostatku protitankových zbraní už viac nebolo možné. 4. septembra 1944 boli povstalecké jednotky spolu s partizánmi nútené ustúpiť nemeckej presile.
Povstalecké vojská v tomto období premárnili najlepšiu príležitosť zastaviť nepriateľa v ťažko priechodnom teréne. Mohlo za to najmä sľúbené ale nesplnené obsadenie pozícií Veličkovými partizánmi na pravom brehu Váhu. Úlohu zohral aj nedostatočný výcvik mužstva a v tomto období na začiatku povstania i slabé skúsenosti povstaleckých dôstojníkov. Postupujúce nemecké jednotky následne obsadili 5. septembra 1944 dôležitý železničný uzol Vrútky. Povstalci sa v súčinnosti s partizánmi v nasledujúcich dňoch pokúsili niekoľkokrát bezúspešne vziať Vrútky protiútokmi späť. Obidve strany vtedy utrpeli ťažké straty. Pri protiútoku padol aj nemecký podplukovník, ktorý mal veliť útoku práporu. Našiel sa pri ňom aj písomný rozkaz, v ktorom sa hovorilo, že sa nemecké jednotky majú zmocniť Turčianskeho Sv. Martina 8. až 9. septembra. Postupujúce nemecké jednotky sa zastavili v dôsledku silnejúceho odporu povstalcov na fronte pred Martinom. 5. septembra bola z nemeckých a sčasti i slovenských jednotiek vytvorená spojením bojovej skupiny plk. Ohlena, plk. Juncka a 2 práporov Domobrany, ktoré došli 3. septembra 1944 k Žiline, 178. divízia tankových granátnikov Tatra. Divízii velil jej generálporučík von Loeper.