cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenské Nové Mesto
Dejiny
Po Trianonskej zmluve bolo mesto rozdelené na dve časti hranicou vedúcou cez rieku Roňava. Menšia východná časť mesta, ako aj železničné trate a železničná stanica boli trianonskou komisiou pričlenené do novovznikajúceho Česko-Slovenska. Po roku 1918 novovzniknutá časť dostala názov Slovenské Nové Mesto. V rokoch 1938 až 1945 počas maďarskej okupácie južného Slovenska bolo mesto opäť spojené ako Sátoraljaújhely. Po roku 1945 bolo mesto opäť rozdelené do dvoch krajín.
Symboly obce
Podľa Heraldického registra má obec tieto symboly prijaté 21. mája 2008. Na erbe je motív symbolizujúci tokajskú vinohradnícku oblasť, okolité vrchy a zvlnené brvno rieku Roňavu.
Erb
V striebornom štíte z vysokého modrého, strieborným zvlneným brvnom preloženého trojvršia vyrastajúci zelený srdcovitý vinič, uprostred s veľkým zeleným strapcom hrozna.
Vlajka
Vlajka má podobu deviatich pozdĺžnych pruhov bieleho, modrého, zeleného, bieleho, modrého, zeleného, bieleho, modrého, zeleného. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvomi zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.
Občianska vybavenosť
Okrem kostola sv. Cyrila a Metoda sa v obci nachádza aj moderný reformovaný kostol a gréckokatolícky kostol.
Lesnica
Lesnica je obec na Slovensku v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji.
Polohopis
Chotár obce má v súčasnosti rozlohu a v jeho severozápadnej časti sa nachádza kaňon Dunajca a Lesnického potoka s krasovými útvarmi. 5/6 chotára Lesnice zasahuje do Pieninského národného parkú.
Turistický chodník popri rieke Dunajec spája Lesnicu s obcou Červený Kláštor. V týchto miestach vytvára Dunajec štátnu hranicu s Poľskom.
Prírodné podmienky
Jar prichádza do doliny Lesnického potoka neskoro. V lete sa priemerná denná teplota pohybuje okolo 15 °C. Zimné obdobie prichádza do doliny Dunajca pomerne skoro. Celá oblasť je bohatá na zrážky. V Lesníckom chotári sú najrozšírenejšie jedľovo-smrekové lesy s vtrúseným bukom. Na niektorých miestach nájdeme aj čisté bučiny. Na vyvýšených skalných stanovištiach a previsoch rastie borovice, ktorá sa tu už vyskytuje od treťohôr. Celkovo v Pieninách od jari do jesene kvitne 1 100 druhov cievnatých rastlín.
Neobyčajné prírodné podmienky lesnického chotára, okolité útvary Pieninského bradlového pásma, ako aj osobitá fauna a flóra sú ako stvorené pre pobyt turistov a návštevníkov, ktorí v stále hojnejšom počte tento rázovitý kraj navštevujú.
Dejiny obce od počiatkov do roku 1918
Oblasť Spiša, konkrétne Zamaguria, patrí v mnohých ohľadoch k jedným z najzaujímavejším na Slovensku.
Už v období staršej doby bronzovej viedla údolím Popradu a Dunajca jedna z dôležitých ciest do Poľska a v neskorej dobe bronzovej sa na túto cestu napojila nová vetva z Potisia do Toplianskej oblasti. V 2. stor. pred Kr. obývali túto oblasť Kelti, neskôr Germáni a nakoniec tu zapustili korene slovanské kmene.
Po vzniku Veľkej Moravy a neskoršom pripojení Vislanska (koniec 9. storočia) nastalo v severnom Zamagurí zintenzívnenie života. V čase konštituovania ranostredovekého Uhorského štátu (zač. 11. storočia) sa oblasť dostala pod vládu poľského kráľa Boleslava Chrabrého. Neskoršie vnútorné nepokoje a roztrieštenosť v Poľskom kráľovstve ako i mongolský vpád (roku 1241) radikálne zabrzdili aj rozvijajúce sa kolonizačné prúdy smerujúce do oblasti zo severu. Až koncom 14. storočia po smrti Kunikundy (dcéra uhorského kráľa Bela IV. a manželka Boleslava Chrabrého), nárokujúcej si prihraničné severospišské územie, sa tu s konečnou platnosťou presadila uhorská kráľovská moc.
Dolinou Dunajca viedla aj dôležitá obchodná cesta, ktorá spájala Liptov s Oravou a so Spišom.
Napriek tomu, že krajinské záseky uhorských hraníc boli už na konci 13. storočia posunuté prakticky do polohy dnešnej štátnej hranice, o prihraničné územie mali neustále záujem poľskí cirkevní aj svetské feudáli. Ale po niekoľko desaťročí trvajúcich sporoch, do ktorých bola zainteresovaná aj pápežská kúria, sa nakoniec predsa len na území Zamaguria a celého severného Spiša jednoznačne presadila moc uhorských kráľov. Odhliadnuc od chvíľkových zmien, kedy poľskí králi alebo feudáli na určitý čas toto územie vojensky obsadili, sa tento stav už nezmenil a celá Spišská stolica bola územnosprávne zaradená do Uhorského kráľovstva po celý čas jeho neskoršej existencie..
V polovici 13. storočia patrili k najmocnejším a najbohatším feudálom na Spiši príslušníci šľachtickej rodiny nemeckého pôvodu z Hrhova, šľachtický rok z Veľkej Lomnice, ktorý v roku 1290 na severných hraniciach svojho panstva založil mestečko Spišská Stará Ves, a šľachtici z Markušoviec a Batizoviec.
Obec Lesnica sa prvýkrát spomína v domačnej listine z roku 1297, v ktorej Helbrand, gróf spišských Sasov a člen Toporeckej vetvy šľachtickej rodiny z Hrhova, potvrdil istému Radiovi, synovi Mecha, držbu lesa Leznice a tento na jeho mieste založil novú usadlosť. V stredoveku sa pre majetkové nejasnosti a spory dedina delila na Veľkú a Malú Lesnicu. Práve v tomto období sa, v dovtedy neosídlenom Zamagurí začala kolonizačná vlna, v priebehu ktorej boli založené ďalšie obce: Richvald (Veľká Lesná), Sv. Margita, Sv. Peter, Haligovce, Veľký Lipník a Jurské. Všetky, vrátane Lesnice, boli založené na emfyteutickom, nemeckom práve.
Obdobie konca 13. storočia a zač. 14. storočia môžeme pokladať za obdobie rozvoja kolonizácie Zamaguria. V jeho závere bola najväčším vlastníkom pôdy v oblasti šľachtická rodina z Brezovice.
Hrad Nedeca, resp. Dunajec bol vybudovaný práve Kakašom z Brezovice (1320 až 1326). Napriek tomu, že tento šľachtic kolonizoval okolité územie, Lesnica mu pravdepodobne nepatrila.
Poslednými šľachticmi vlastniacimi Lesnicu bol rod Švábyovcov, v ktorých majetku je Lesnica doložená Listinou z roku 1518. Rod Švábyovcov predal obec i s majetkom v 16. storočia kartuziánom z Červeného Kláštora a od roku 1707 prešla napokon Lesnica do vlastníctva rádu kamaldulov, ktorí kartuziánov v Č. Kláštore vystriedali.
Dejiny obce v období 1918 – 1938
Po skončení 1. svetovej vojny a vzniku Československej republiky v roku 1918 nastala na severných pohraničných územiach Slovenska dramatická situácia v súvislosti s nárokmi Poľska na určité oblasti Spiša a Oravy, do ktorej patrila aj Lesnica. Po dlhých rokovaniach nakoniec ministri zahraničných vecí E. Beneš a W. Grabski 10. 07. 1920 v Spaa vyhlásili, že prijmú vyriešenie územného sporu v zmysle rozhodnutia víťazných mocností. Podľa nich bola 29. 07. 1920 určená definitívna hranica medzi oboma štátmi. Po tomto akte pripadlo na severnej Orave a Spiši 27 slovenských obcí Poľsku.
Poľsko si však robilo nároky aj naďalej, a tak v roku 1938 bola obec Lesnica násilne pripojená k Poľsku. Na krátky čas sa tak splnili snahy vtedajších poľských politikov o ovládnutie celého severného Zamaguria.
Dejiny obce v období 1938 - 1991
Po vyhlásení autonómie Slovenska v rámci ČSR 6.10.1938 v Žiline prítomní poľský pozorovatelia navrhli slovenskej politickej reprezentácii, že v prípade pripojenia sa Slovenska k Poľsku, vrátia sa mu späť územia zabraté v roku 1920. Táto snaha však bola neúspešná. Následne po podpísaní Mníchovskej dohody (1. 11. 1938) Poľsko žiadalo Česko-Slovensko o odstúpenie ďalších prihraničných území. Nakoniec bola podpísaná vynútená slovensko-poľská dohoda, v ktorej boli Poľsku odstúpené nové severné oblasti ČSR. Po rozhodnutí delimitačnej komisie tak poľské vojsko 28.11.1938 obsadilo Lesnicu. Po tomto násilnom obsadení obyvatelia Lesnice, na protest proti zaradeniu obce do Poľska, hromadne prešli cez novovytvorenú štátnu hranicu na slovenské územie. Na prehováranie predstaviteľov Československej štátnej správy, aby sa vrátili do rodnej obce, lesničania argumentovali tým, že chcú žiť len vo svojej domovine - na Slovensku (zdroj?). Nakoniec po prísľube, že vzniknutá situácia sa bude v blázkej dobe riešiť, sa predsa len vrátili do Lesnice. Zmena k pôvodnému stavu však nastala až po vypuknutí 2. sv. vojny 1.9.1939, kedy jednotky Slovenskej armády vojenskej obsadili celé územie odstúpené Poľsku po roku 1920, t. j. aj obec Lesnicu. Následne potom 21.11.1939 podpísal v Berlíne veľvyslanec Slovenskej republiky Matúš Černák s nemeckým ministrom zahraničných vecí J. von Ribentropom zmluvu o navrátení spomínaných území späť k Slovensku. Zmluvu v takomto znení slovenský snem 22. 11. 1939 jednohlasne schválil. A tak sa obyvatelia Lesnice konečne dočkali vytúženého cieľa.
Po vypuknutí SNP operovali v oblasti viaceré partizánske skupiny. Obyvatelia obce im pomáhali v zásobovaní potravinami, ktorých sami nemali nazvyš. Dňa 30.10.1944 dokonca vypukla v juhovýchodnej časti Lesnice potýčka partizánov s vojakmi nemeckej protipartizánskej jednotky z Červeného Kláštora. Po príchode vojsk 4. ukrajinského frontu Červenej armády a oslobodení obce 25.1.1945 sa hneď ustanovili československé milície, ktoré obsadili hranicu spred roku 1920 a zakladali miestne Národné výbory. Od začiatku februára 1945 začali poľskí emisári a milícia zakladať v obciach popri už existujúcich slovenských aj poľské Národné výbory. Muži z obcí, v ktorých sa Poliaci snažili upevňovať na úradné aj iné budovy poľské výsostné znaky, sa 11.4.1945 na odvodoch v Levoči demonštratívne hlásili do československej armády a dali tak jednoznačne najavo príslušnosť k akému štátu cítia. V oblasti začali prepukať konflikty a ľud sa nakoniec so svojou nádejou obracal na Červenú armádu. Predstavitelia jej vojsk urobili sčítanie ľudu, s dôrazom na určenie národnosti, ktorého výsledkom bolo 1% prihlásených k poľskej národnosti. Výsledkom vzájomných dohôd víťazných štítov však bol jednoznačný verdikt, ktorý nastolil vrátenie územného stavu do podoby jestvujúcej pred Mníchovskou dohodou. Pre Lesnicu to znamenalo príslušnosť k povojnovej ČSR. Protokolárne bolo sporné územie vrátené Poľsku už 20.5.1945, ale poľské vojsko ho obsadilo až 17.7.1945.
Po roku 1945, resp. po 1948, nastali v obci zmeny, ktoré pozitívne ovplyvnili nielen rast jej materiálneho zabezpečenia a životnej úrovne obyvateľov, ale aj celkový kultúrny rozvoj Lesnice. Začali sa práce na elektrifikácii, ktoré sa ukončili v júni 1959 a zároveň bolo v obci vybudované verejné osvetlenie. Ďalej bola postavená budova Jednoty SD, v 60. rokoch sa vybudovala nová asfaltová cesta do Veľkého Lipníka a bolo zavedené pravidelné autobusové spojenie, ktoré veľmi uľahčilo obyvateľom spojenie s okolím. V roku 1966 sa vybudoval Kultúrny dom, budova Miestneho národného výboru a sprevádzkoval sa miestny rozhlas (1969). Postavila sa aj Požiarna zbrojnica (1969), turistická Chata Pieniny (1970) a v roku 1974 sa v obci uviedol do prevádzky vodovod. Hospodáriaci obyvatelia si vytvorili Spoločenstvo Jednotlivo hodpodáriacich roľníkov.
Mačka rybárska
Mačka rybárska (Prionailurus viverrinus) je olivovosivá, s čiernymi škvrnami a krátkym chvostom. Jej výskyt sa viaže najmä na rieky, jazerá, močiare a pobrežné mangrovové porasty. Na život pri vode je prispôsobená prevažne spôsobom správania. Prsty na nohách má oblanené slabo a zuby nie sú práve najvhodnejšie na chytanie klzkej koristi. Miestami je to bežný druh, no viazanosť na habitaty v blízkosti vôd znamená zhoršené životné podmienky v prípadoch odvodňovania, intenzívneho poľnohospodárstva, rozširovania ľudských sídiel a znečistenia. Vedecké meno tejto mačky viverrinus reflektuje jej vzhľad: dlhé zavalité telo a pomerne krátke nohy (viverrinus znamená cibetkovitý). Ako naznačuje meno, mačka rybárska sa živí predovšetkým tým, čo jej ponúka voda. Je to lovec rýb, žiab, hadov, vodného hmyzu, krabov, rakov a lastúrnikov. Jej „udicou“ sú pazúrikaté labky, okrem toho sa ponára a prenasleduje korisť pod vodou. Loví aj malé zemné cicavce, ako sú myši.
Wall Street
right|thumb|Wall Street
Wall Street je úzka ulica v Dolnom Manhattane v meste New York, rozkladajúca sa východne od Broadway dolu po South Street na rieke East River. Považuje sa za historické jadro finančného obvodu a bola prvým trvalým sídlom burzy New York Stock Exchange.
Majstrovstvá Južnej Ameriky CSFS vo futsale
Majstrovstvá Južnej Ameriky CSFS vo futsale je najvyššie juhoamerické podujatie národných družstiev vo futsale AMF, ktoré riadi Juhoamerická futsalová konfederácia (CSFS) v spolupráci so Svetovou futsalovou asociáciou (AMF). Je to zároveň najstaršie medzinárodné futsalové podujatie. Jeho história siaha do roku 1965, kedy sa v Paraguaji konali prvé majstrovstvá Južnej Ameriky. Dlho prebiehalo nepravidelne a iba v mužskej kategórii, od roku 2015 sa organizujú už aj ženské turnaje. Najviac víťazstiev (10) dosiahlo družstvo 🇧🇷.
Majstrovstvá Južnej Ameriky tiež môžu slúžiť ako kvalifikácia na majstrovstvá sveta AMF.
Crampagna
Crampagna je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Narykidas z Figaleie
Narykidas (Narykidas) bol víťaz olympijských hier v zápasení v 4. stor. pred Kr.
Narykidas, syn Damareta z Figaleie, zvíťazil v Olympii v zápasení pravdepodobne na 99. hrách v roku 384 pred Kr. Svoje majstrovstvo v tejto disciplíne predviedol aj na ostatných celogéckych hrách, keď si ešte pred svojim olympijským víťazným vencom odniesol i po dve víťazné vence z pýtických a nemejských hier a tri z isthmických hier. V starovekom Grécku sa víťaz všetkých štyroch hier nazýval periodonikés (víťaz obehu). Jednotlivé celogrécke hry sa totiž usporadúvali v rôznych obdobiach štvoročného cyklu, ktoré spolu tvorili periodos (pravidelný obeh). Zápasenie (palé) sa podobalo nášmu „grécko-rímskemu"; aby súťažiaci zvíťazil, musel súpera trikrát zvaliť na zem, takže sa jej dotkol kolenom, alebo ho prinútiť, aby sa vzdal. Súperi sa od prvého až do posledného kola určovali žrebom a zápasili vylučovacím systémom.  Staroveký autor Pausanias uvádza, že socha Narykida stála v posvätnom okrsku olympijskej Altidy.  Jej autorom bol sochársky majster Daidalos zo Sikyónu. Zvyšky podstavca tejto sochy s poškodeným nápisom (písmo ukazuje na 4. stor. pred Kr.) boli objavené vo východnej časti Altidy.
The Faces
Faces (alebo aj The Faces) bola britská rocková skupina, ktorá vznikla z kapely Small Faces po tom, ako z nej odišiel Steve Marriott do formácie Humble Pie. Zvyšní členovia Small Faces - Ronnie Lane (basgitara), Ian McLagan (klávesy) a Kenney Jones (bicie a perkusie) - sa spojili s bývalými členmi skupiny The Jeff Beck Group Ronom Woodom (gitara) a Rodom Stewartom (spev) a začali vystupovať pod novým názvom Faces.
Skupina Faces vydala štyri štúdiové albumy a na jeseň roku 1975 absolvovala spoločné koncertné turné. Súčasne s fungovaním v skupine Faces Rod Stewart začal svoju sólovú kariéru a v poslednom roku účinkovania skupiny gitarista Ron Wood začal hrávať s kapelou Rolling Stones.
Toyo Tire & Rubber Company
right|thumb|Formula Drift automobil [[Hyundai Genesis s pneumatikami Toyo počas podujatia Streets of Lond Beach]] Toyo Tire & Rubber Company, Limited (jap. 東洋ゴム工業株式会社 – transkripcia: Tōyō Gomu kógjó kabušiki gaiša) je japonský výrobca pneumatík. Spoločnosť bola založená v roku 1945 a sídli v meste Osaka. Od roku 1975 má svoju európsku centrálu Toyo Tire Europe GmbH. V roku 1999 bola založená spoločnosť Nitto Tire North America.
Motoršport
Toyo je sponzorom viacerých motoristických podujatí. Medzi nich patria:
Slivník
Slivník (v minulosti Silvaš, predtým Ujfaluba) je obec na Slovensku v okrese Trebišov.
Symboly obce
Podľa Heraldického registra má obec tieto symboly prijaté 31. októbra 2003. Na erbe je prírodný ovocinársky motív a zároveň aj hovoriaci symbol podľa odtlačku pečatidla z roku 1786.
Erb
V striebornom štíte modrá slivka na krátkej zelenej vetvičke s dvoma zelenými sklonenými listami.
Vlajka
Vlajka má podobu šiestich pozdĺžnych pruhov bieleho, modrého, zeleného, bieleho, modrého, zeleného. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvomi zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.
Eidothea (dcéra Euryta)
Eidothea je v gréckej mytológii dcéra kárskeho kráľa Euryta.
Podľa antického autora Antonina Liberala sa kárska princezná Eidothea vydala za Miléta v meste Milétos, ktoré jej manžel založil po úteku z jeho rodnej Kréty. Milétos bol krásny muž o ktorého priateľstvo a náklonnosť sa na Kréte uchádzali synovia Európy a najvyššieho boha Dia, Minós a Sarpédón. Keď neuspeli, neodbytný Minós sa ho rozhodol zmocniť násilím, chápavejší Sarpédón preto Milétovi navrhol, aby Krétu radšej opustil. Eidothea a Milétos sa stali rodičmi dvojičiek, syna Kauna a dcéry Byblis.
Akita-Komagatake
Iné projekty
.
Castel del Monte (hrad)
Castel del Monte je hrad v Apúlii v juhovýchodnom Taliansku. Jeho začiatky siahajú do 13. storočia, kedy ho dal postaviť cisár Fridrich II. Hohenstaufský.
Od roku 1996 je súčasťou svetového dedičstva UNESCO.
Madžong
Madžong alebo ma(h)-jongg (v spisovnej čínštine ma-ťiang) je tradičná čínska hra s obdĺžnikovými kameňmi. Podobá sa na kartové hry. Známa je aj moderná verzia pre jedného hráča.
Kamene
Hracie kamene na madžong sa tradične vyrábali z kosti a bambusu. Moderné verzie sa zvyčajne vyrábajú z plastu. Úplná sada sa zvyčajne skladá zo 136 alebo 144 hracích kameňov; existujú aj iné varianty.
Väčšina hracích kameňov patrí do troch očíslovaných sérií. Sériu tvoria kamene s číslami od 1 do 9; z každej kombinácie sú 4 rovnaké kusy. To je spolu 3 × 9 × 4 = 108 očíslovaných kameňov.
Kruhy (v origináli: sudy, placky) sú znázornené príslušným počtom farebných kruhov. Tieto kruhy pôvodne znázorňovali medené mince s otvorom v strede.
Bambusy (v origináli: retiazky, pásiky) sú znázornené príslušným počtom paličiek pripomínajúcich bambusové stonky. Pôvodne však znázorňovali retiazky s navlečenými mincami. Výnimkou je kameň "1 bambus", ktorý sa zobrazuje ako vrabec.
Znaky (v origináli: desaťtisíce) sú znázornené modrou číslicou od 1 do 9 (一 = 1, 二 = 2, 三 = 3, 四 = 4, 五 = 5, 六 = 6, 七 = 7, 八 = 8, 九 = 9) a červeným znakom "wan" (萬 = 10 000).
Ďalej sú dve skupiny neočíslovaných kameňov: 4 vetry a 3 draci. Z každej verzie sú 4 rovnaké kusy. To je ďalších 4 × 4 + 3 × 4 = 16 + 12 = 28 neočíslovaných kameňov.
Vetry predstavujú štyri svetové strany. Znázornené sú modrými čínskymi znaky (東 = východ, 南 = juh, 西 = západ, 北 = sever).
Draci predstavujú tri formy života. Červený drak (中) symbolizuje živočíšnu ríšu, zelený drak (發) rastlinnú ríšu, a biely drak (白) duchovnú ríšu. Znázornené sú čínskymi znakmi príslušnej farby. Biely drak býva obkolesený modrým okrajom, aby sa nepodobal na prázdne náhradné kamene.
V niektorých variantoch madžongu existujú ešte skupiny po 4 rôzne kamene, niekedy očíslované od 1 do 4. Tieto skupiny majú rôzne motívy, najčastejšie kvety, ale aj iné. (Slovom "kvety" sa teda v užšom zmysle označuje iba štvorica zobrazujúca kvety, ale v širšom zmysle všetky takéto štvorice.) Časté štvorice sú:
Kvety (梅 = slivka, 蘭 = orchidea, 菊 = chryzantéma, 竹 = bambus).
Ročné obdobia (春 = jar, 夏 = leto, 秋 = jeseň, 冬 = zima).
Pravidlá
Madžong zvyčajne hrajú štyria hráči. Na začiatku hry sa náhodným výberom určí díler, ktorý zároveň začína prvé kolo hry. Hráči sa striedajú v smere hodinových ručičiek. Nasledujúce kolo začína hráč, ktorý ukončil predchádzajúce kolo.
Kamene sa otočia prázdnou stranou nahor a zamiešajú sa. Každý hráč, začínajúc dílerom, si postupne vezme 13 kameňov. (Tradičný postup rozdávania kameňov je o čosi formálnejší.) Ak má niekto kvet alebo ročné obdobie, položí ho nabok a vezme si náhradný kameň; tieto kamene sa v hre nepoužívajú, iba pridávajú body do záverečného skóre (v niektorých variantoch sa s nimi nehrá vôbec).
Hráč, ktorý je na ťahu, si vytiahne kameň. Ak má na ruke víťaznú kombináciu kameňov (štyri skupiny a jednu dvojicu), zvolá "madžong", vyloží kamene na stôl a tým zavrie hru. V opačnom prípade jeden z kameňov viditeľne odloží na odkladaciu kopu. Tým mu na ruke opäť zostane 13 kameňov (nerátajúc vyložené kvety a ročné obdobia) a pokračuje nasledujúci hráč.
Čerstvo odložený kameň môže iný hráč "ukradnúť", ak sa mu hodí na vytvorenie skupiny. Túto skupinu musí hneď vyložiť na stôl. (Ak chcú rovnaký kameň ukradnúť viacerí hráči, určí sa, kto naň má najväčší nárok. Zatvorenie hry má prednosť pred vyložením ľubovoľnej skupiny bez zatvorenia. Trojica alebo štvorica má prednosť pred postupnosťou. Pri rovnakom nároku má prednosť hráč, ktorý by prišiel na rad skôr po hráčovi, ktorý kameň odhodil. V niektorých variantoch, ak môžu viacerí hráči zatvoriť hru ukradnutím rovnakého kameňa, hra končí remízou.)
Hráč môže zatvoriť hru, keď jeho 14 kameňov (13 na ruke + 1 potiahnutý alebo ukradnutý) tvorí štyri skupiny a jednu dvojicu. (V niektorých variantoch sú povolené aj ďalšie špeciálne kombinácie.) Povolené skupiny sú:
Trojica = tri rovnaké kamene. Môžu to byť ľubovoľné kamene okrem kvetov a ročných období (tie sa odkladajú nabok).
Napríklad: 30px|9 koleso30px|9 koleso30px|9 koleso alebo 30px|3 bambus30px|3 bambus30px|3 bambus alebo 30px|Južný vietor30px|Južný vietor30px|Južný vietor alebo 30px|Zelený drak30px|Zelený drak30px|Zelený drak.
Štvorica = štyri rovnaké kamene. Ak hráč vyloží štvoricu, ťahá si z kopy ešte jeden kameň. Štvoricu možno vyložiť priamo, alebo doplnením štvrtého kameňa k už vyloženej trojici. Ukradnutý kameň možno použiť iba na vyloženie novej štvorice, nie na doloženie k existujúcej.
Napríklad: 30px|Červený drak30px|Červený drak30px|Červený drak30px|Červený drak alebo 30px|7 bambus30px|7 bambus30px|7 bambus30px|7 bambus.
Postupnosť = tri očíslované kamene z rovnakej série (iba kruhy, bambusy, znaky) nasledujúce tesne po sebe (napríklad 1+2+3 alebo 2+3+4, ale nie povedzme 8+9+1).
Napríklad: 30px|1 bambus30px|2 bambus30px|3 bambus alebo 30px|3 bambus30px|4 bambus30px|5 bambus alebo 30px|7 bambus30px|8 bambus30px|9 bambus alebo 30px|5 koleso30px|6 koleso30px|7 koleso.
Dvojica = dva rovnaké kamene. Dvojicu možno vyložiť iba jednu, iba v okamihu zatvorenia hry.
Napríklad: 30px|Severný vietor30px|Severný vietor alebo 30px|5 koleso30px|5 koleso alebo 30px|5 bambus30px|5 bambus alebo 30px|Východný vietor30px|Východný vietor alebo 30px|Biely drak30px|Biely drak.
Zatiaľ čo základné pravidlá sú vo väčšine variantov madžongu podobné, systémy počítania skóre sa odlišujú. V niektorých variantoch získavajú body všetci hráči, v iných iba hráč, ktorý uzavrel hru. Body sa prideľujú za vyložené skupiny (za vzácnejšie skupiny je viac bodov), za získané kvety a ročné obdobia, za zatvorenie hry, atď.
Madžong solitér
thumb|right|Základná zostava solitéra V hre pre jedného hráča sa 144 hracích kameňov zamieša a rozloží na stole do určeného tvaru symbolizujúceho korytnačku. Hráč postupne odoberá dvojice rovnakých kameňov s cieľom rozobrať celú kopu.
Kameň možno z hracej plochy odobrať iba vtedy, ak je voľný; čiže ak žiadna jeho časť nie je prikrytá iným kameňom, a naľavo alebo napravo od daného kameňa je voľno. Dvojicu možno odobrať aj vtedy, keď sa druhý kameň uvoľní odobraním prvého.
Keďže z kameňov pre kvety a ročné obdobia existuje iba po jednom kuse, možno ako dvojicu odobrať ľubovoľné dva kvety, alebo ľubovoľné dve ročné obdobia.
Šisen-šo
right|thumb|Počítačová hra Shisen-Sho Šisen-šo je japonská počítačová hra pre jedného hráča. 144 hracích kameňov sa zamieša a rozloží do obdĺžnika 8 × 18. Hráč postupne odoberá dvojice rovnakých kameňov s cieľom rozobrať celú plochu.
Skúšobný pilot
náhľad|[[Francis T. Evans, vyvinul najlepší spôsob nápravy vývrtky, 1917.]] Skúšobný pilot alebo testovací pilot je letec, ktorý na nových alebo zmenených lietadlách, helikoptérach, závesných alebo padákových klzákoch lieta špeciálne určené manévre a pri vykonávaní týchto leteckých skúšobných techník umožňuje meranie výsledkov a zhodnotenie dizajnu lietadla.
Vietnamská vojna
Vojna vo Vietname (iné názvy: vietnamská vojna, druhá indočínska vojna ) bol ozbrojený konflikt, ktorý medzi rokmi 1964 a 1975 (za vlád amerických prezidentov Lyndona Johnsona, Richarda Nixona a Geralda Forda) prebiehal ako pozemná vojna v Južnom Vietname a hraničných oblastiach Kambodže a Laosu, a ako letecká vojna (operácia Rolling Thunder a ďalšie) nad Severným Vietnamom.
Vo Vietname je tento konflikt známy ako Americká vojna. Intervencia USA vo Vietname znamenala vlastne len poslednú eskaláciu tridsaťročného ozbrojeného konfliktu, ktorý sa začal v rokoch 1945 až 1946 odporom vietnamských povstalcov (ktorí cez druhú svetovú vojnu bojovali proti Japoncom) a neskôr proti zotrvaniu resp. návratu francúzskej koloniálnej nadvlády (pozri aj vojna v Indočíne). Preto sa často udávajú aj iné dátumy začiatku Vietnamskej vojny, najčastejšie rok 1957 či 1954.
Účastníci
Na jednej strane bojoval vojenský zväzok Spojených štátov amerických, Vietnamskej republiky (Južný Vietnam), Austrálie a Kórejskej republiky. Na strane druhej to bol vojenský zväzok Vietnamskej demokratickej republiky (Severný Vietnam) a Národného oslobodzovacieho frontu (Vietkong – tiež označovaný NFOJV), partizánskej komunistickej organizácie, existujúcej vďaka podpore Vietnamskej demokratickej republiky.
Skúšobný pilot
Skúšobní letci pracú zvyčajne pre súkromné firmy alebo armádu. Testovanie vojenských lietadiel sa považuje za najnáročnejšie a najriskantnejšie lietanie vykonávané v mierovom období.
Vietnamská vojna
Účastníci
ZSSR a Čína poskytovali Vietnamskej demokratickej republike a Národnému oslobodzovaciemu frontu vojenskú pomoc, priamo však vo výraznej miere nezasahovali. Výnimkou bolo nasadenie sovietskych vojakov, ktorí v počiatočnom období obsluhovali protilietadlové zariadenia a leteckí inštruktori, ktorí cvičili severovietnamských letcov. Od roku 1970 USA rozšírili svoje vojenské akcie, najmä ničivé bombardovanie, na susedné štáty Kambodžu a Laos, ktoré nedobrovoľne poskytovali Vietkongu a severovietnamskej armáde (VĽA) nástupiská pre útoky na Južný Vietnam.
Skúšobný pilot
Odbornosť
Testovací pilot musí byť schopný:
náhľad|[[Robert Kronfeld - testovací pilot RAF, s klzákom Lippisch Wien, 1931.]] náhľad|[[Chuck Yeager, na obrázku s prevratným X-1, ako prvý pilot oficiálne prekonal rýchlosť zvuku.]]
Vietnamská vojna
Predohra
Komunistom sa prevažne vďaka pomoci ostatných socialistických krajín, hlavne ZSSR a Číny darilo rýchlo (po skončení kórejskej vojny) vybudovať silnú armádu a už v druhej polovici 50. rokov boli schopní posielať do Južného Vietnamu inštruktorov, ktorí cvičili partizánov novo vznikajúceho Vietkongu.
Skúšobný pilot
Dejiny
Skúšobné lietanie vo forme systematickej činnosti začalo počas prvej svetovej vojny, vo výskumnom stredisku britského Ministerstva obrany (RAE) v Spojenom kráľovstve. Skúšobné lety sa začali v Ústrednej leteckej škole Royal Flying Corps.
Vietnamská vojna
Predohra
Tí začali so svojimi diverznými aktivitami v Južnom Vietname už koncom 50. rokov. Cieľom ich činnosti bolo zjednotenie oboch krajín a nastolenie socialistického zriadenia. Na infiltráciu do Južného Vietnamu pritom používali takzvanú Ho Či Minovu cestu, sieť infiltračných ciest, chodníkov a iných provizórnych komunikácií, kopírujúca západnú juhovietnamskú hranicu, prechádzajúca pohraničnými oblasťami susedného Laosu a Kambodže, pričom tieto oblasti boli napriek svojej oficiálnej neutralite pod plnou kontrolou severovietnamskej armády (Vietnamskej ľudovej armády – VĽA) a partizánov. V tomto období ale komunistov ešte podporovalo miestne obyvateľstvo, ktoré v partizánoch videlo záchranu z biedy, do ktorej uvrhla krajinu vláda. Vlády v Južnom Vietname neboli počas dlhého obdobia schopné v krajine nastoliť stabilnú a väčšinou obyvateľstva akceptovanú vládu, ktorá by bez zahraničnej pomoci dokázala čeliť komunistickým vojskám.
Skúšobný pilot
Dejiny
V 20. rokoch 20. storočia bolo skúšobné lietanie ďalej vyvíjané RAE vo Spojenom kráľovstve a v NACA v USA. Pokrok v skúšobnom lietaní nastal v 50. rokoch, po vylepšení stability lietadiel a presnosti ich ovládania.
Mercosur
right|thumb|Krajiny Mercosur right|thumb right|thumb|Mercosur 2005
Vietnamská vojna
Predohra
V septembri 1963 americký veľvyslanec vo Južnom Vietname Henry Cabot Lodge informoval Washington, že situácia v krajine sa rýchlo zhoršuje. Vodca Južného Vietnamu Ngo Dinh Diem sa stal čoskoro veľmi nepopulárny. Jeho desaťročné účinkovanie na juhovietnamskej politickej scéne ukončil za tichej americkej podpory prevrat skupiny dôstojníkov ARVN (juhovietnamskej armády) 1. novembra 1963, pri ktorom bol Diem a jeden z jeho bratov zavraždený. Krátko na to 22. novembra 1963 bol zavraždený aj americký prezident J. F. Kennedy, ktorý sa rozhodol zvyšovať aktivitu v juhovýchodnej Ázii podporou všetkých režimov, ktoré bojujú proti komunizmu. Až do volieb v roku 1964 vykonával funkciu hlavy štátu Kennedyho viceprezident Lyndon B. Johnson, ktorý síce s angažovanosťou vo Vietname v súkromí nesúhlasil, ale ako politik hodlal pokračovať v ceste nastolenej jeho predchodcom.
Mercosur
Mercosur (šp.) alebo Mercosul (port.) alebo Spoločný trh juhu (po španielsky Mercado Común del Sur - spoločný trh juhu; po portugalsky Mercado Comum do Sul - spoločný trh juhu) je regionálna obchodná dohoda (pásmo voľného obchodu) medzi juhoamerickými krajinami Brazília, Argentína, Uruguaj, Venezuela a Paraguaj. Vznikla v roku 1991 Dohodou z Asunciónu. Jej účelom je podporovať slobodný obchod medzi týmito krajinami. Spája vyše 220 miliónov ľudí, ktorí vyprodukujú hrubý domáci produkt vo výške približne bilióna dolárov ročne.
Má slúžiť ako protiváha k združeniu podobného charakteru NAFTA, ktoré spája štáty Severnej a Strednej Ameriky.
Vietnamská vojna
Vypuknutie vojny
náhľad|Vojaci [[ARVN počas útoku]] Situácia v Južnom Vietname sa začala v roku 1963 zhoršovať. Po Diemovom zosadení a vražde nastalo nestabilné obdobie striedania sa rôznych vlád. Za 9 mesiacov sa vystriedalo 13 juhovietnamských vlád. Problémy začali aj s partizánmi, ktorí boli zhodou okolností do tej doby v útlme, kvôli rozbrojom vo vlastných radoch. V roku 1959, sa odhadoval počet partizánov Vietkongu na 5 000. Do roku 1964 ich počet presiahol 100 000. Podľa tvrdení Vincenta Demmu, vychádzajúceho z predpokladu, že proti jednému partizánskemu bojovníkovi musí stáť 10 vojakov, na potlačenie takto silného partizánskeho hnutia by bolo potrebné angažovanie všetkých ozbrojených síl, ktoré mali USA k dispozícii. Roku 1963 bolo vo Vietname už 16 000 Američanov, väčšina z nich boli vojenskí poradcovia a iní odborníci, ktorí sa nezúčastnili priamo bojov s partizánmi.
Mercosur
Zmluva z Assunciónu, podpísaná 26. marca 1991 medzi Argentínou, Brazíliou, Paraguajom a Uruguajom, dala vznik MERCOSUR (Mercado Común del Sur – Spoločný trh Juhu). V roku 1994 bol podpísaný Protokol z Ouro Preto, ktorým sa MERCOSUR zaradil pod medzinárodné právo, môže uzatvárať zmluvy s tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami. Hlavným cieľom bolo vybudovať do roku 2006 colnú úniu.
V súčasnosti je štruktúra MERCOSURu nasledovná:
Vietnamská vojna
Vypuknutie vojny
30. júla 1964 sa malé juhovietnamské komando zúčastnilo na akcii, ktorej cieľom bolo ničenie radarových staníc pozdĺž pobrežia Severného Vietnamu. Akcia prebiehala v pohraničných oblastiach, ako aj na malých ostrovoch neďaleko severovietnamského pobrežia. V oblasti, ale údajne stále v medzinárodných vodách, sa vyskytoval aj hliadkujúci americký torpédoborec USS Maddox. Ten v Tonkinskom zálive 2. augusta pri odchode z oblasti atakovali tri torpédové člny severovietnamského námorníctva, celá udalosť sa stala známa ako Tonkinský incident. O dva dni neskôr USS Maddox spolu s ďalším torpédoborcom USS Turner C. Joy zasiahol ďalší útok, ako sa však neskôr ukázalo, išlo o omyl. Američania ostreľovali domnelé torpédové člny, pravdepodobne po tom, ako búrka vyradila ich rádiovú i radarovú aparatúru a námorníci si mysleli, že sa opäť ocitli pod paľbou zo severovietnamských torpédových člnov. Americký prezident najprv varoval Hanoj pred nevyprovokovanými útokmi. No po druhom útoku na lode schválil jednorazové letecké údery na ciele v Severnom Vietname.
Mercosur
Členské krajiny: Argentína, Brazília, Paraguaj, Uruguaj, Venezuela, Bolívia
Vietnamská vojna
Vypuknutie vojny
Na prvých náletoch uskutočnených 5. augusta 1964 sa okrem lietadiel juhovietnamského letectva zúčastnili aj americké lietadlá z 3 lietadlové lode operujúce v Juhočínskom mori. 7. augusta schválil Kongres USA rezolúciu o Tonkinskom zálive, ktorá prezidenta oprávňovala použitím sily proti agresii v juhovýchodnej Ázii. Zatiaľ čo sa boje v Južnom Vietname pomaly stupňovali, prešlo koncom roka 1964 vyše 10 000 vojakov VĽA Ho Či Minovou cestou, aby podporili partizánske jednotky na juhu.
Mercosur
Asociované krajiny: Čile, Kolumbia, Ekvádor, Peru
Pozorovateľská krajina:	Mexiko
Vietnamská vojna
1965 - rozrastanie sa konfliktu
left|thumb|Vylodenie americkej námornej pechoty pri Da Nangu Americké vedenie sa obávalo vzrastajúceho vplyvu ZSSR a Číny, ktorých spolupráca pri podpore Severného Vietnamu však bola v danom prípade iba lokálnym javom. Americký prezident však prikázal urýchlene zvýšiť mieru angažovania v krajine. Severovietnamci vedomí si vzrastajúcej americkej angažovanosti rýchlo zvyšovali aktivitu, aby zničili juh skôr ako bude plný Američanov. Začiatkom roku 1965 bolo v Južnom Vietname už 170 000 komunistických partizánov. Komunisti pochopili, že už nemajú čas a ak sa nechopia iniciatívy, bude Juh plný amerických vojakov. Ich plán útoku počítal s tým, že zaútočia z hornatej oblasti Centrálnej vysočiny, ktorú kontrolovali už dlhší čas. Po dosiahnutí morského pobrežia by rozdelili Južný Vietnam na dve časti a zvyšné ohniská odporu by potom ľahko zlikvidovali.
Mercosur
(Venezuela podpísala členstvo 17. júna 2006, a za plnohodnotného člena bola prijatá 31. júla 2012 ) Úradné jazyky: španielsky, portugalsky
Aristarchos
Aristarchos alebo zriedkavo Aristarchus môže byť:
Aristarchos môže byť:
Aristarchus môže byť:
Mercosur
Medzi hlavné ciele patrí zväčšenie národných trhov členských krajín ako základného predpokladu zrýchlenia ekonomického rastu s ohľadom na sociálnu spravodlivosť, ktoré musí zohľadňovať ochranu životného prostredia, ako aj zlepšovanie infraštruktúry medzi členskými krajinami prostredníctvom koordinácie makroekonomických politík a doplňaním sektorových politík - adakvátne napojenie člensých štátov do medzinárodnej skladby najväčších ekonomických blokov - podporovanie ekonomického a technického rozvoja členských, a tým aj zlepšenie podmienok ponuky a kvality poskytovaných statkov a služieb ako aj zlepšenie životných podmienok - zavádzanie stále rozsiahlejšej spolupráce medzi krajinami.
Hlavné úlohy do budúcnosti sú prístup na trhy, urýchlenie colného vybavovania, zabezpečnie stimulov v oblastiach investícií, produkcie a exportu - spoločná colná tarifa - zavedenie zákonodarstva v oblasti ochrany hospodárskej súťaže - efektívne riešenie sporných otázok - presadenie ( zavedenie ) legislatívy Mercosuru v člesnkých krajinách - posilnenie inštitucionálnej štruktúry - vonkajšie vzťahy Členské štáty sa rozprestierajú na 12 mil. km2 (štyrikrát viac ako Európa) kde žije viac ako 263 mil. obyvateľov. Podľa údajov wikipédie z roku 2006 členské krajiny vytvárajú spoločný HDP vo výške viac ako 2,42 biliónov USD, HDP asociovaných krajín je 2,97 biliónov USD. Celé toto zoskupenie má v súčasnosti 630 miliónov obyvateľov. Podľa svetovej banky je to 5. Najsilnejšia ekonomika na svete.
Dejiny
Zmluva z Assunción predpokladala:
Začiatky tejto organizácie však môžeme vidieť už v roku 1985, keď vtedajší argentínsky prezident Raul Alfonsin a jeho brazílsky náprotivok José Sarney podpísali Programa de Integración y Cooperación Económica Argentina-Brasil (Program spolupráce a integrácie medzi Brazíliou a Argentínou). Argentína sa stala plnohodnotným členom až v roku 2006, presne 4. júla. Bolívia, Peru, Kolumbia, Čile a Ekvádor sú pridruženými členmi tohto zoskupenia. Očakáva sa, že v blízkej budúcnosti sa rovnako ako Argentíne podarí získať štatút členskej krajiny aj Bolívii.
Počas prechodného obdobia (od roku 1991 do 31. decembra 1994) boli automaticky znížené colné sadzby a od 1. januára 1995 bola vytvorená colná únia. Do roku 1997 vzájomný obchod medzi členskými krajinami vzrástol viac ako 4-krát – v roku 1997 to bolo 20.8 mld. USD. Napríklad export Argentíny do ostatných členských štátov vzrástol od roku 1993 (3.7 mld. USD) takmer trojnásobne do roku 1997 (9.5 mld. USD). V roku 1995 bola zavedená spoločná colná tarifa vo výške 0 – 20% na 80% obchodovaných tovarov. V roku 1997 bola zvýšená o ďalšie 3% na trojročné obdobie (od roku 1998 do 2001). Spoločná colná tarifa zahŕňa približne 8000 tovarov. Členské krajiny sú povinné aplikovať pravidlá o pôvode tovaru až do doby, keď bude úplne implementovaná spoločná colná tarifa. V júni 1996 podpísali predstavitelia Čile a MERCOSUR dohodu o vytvorení pásma voľného obchodu, ktorá vstúpila do platnosti v októbri 1996. Na základe tejto dohody sa zaviedla 40%-ná redukcia na 90% tovarov, ktorá bude pokračovať a bude úplne realizovaná v roku 2004. Koncom roku 1996 podpísala podobnú dohodu aj Bolívia, pásmo voľného obchodu sa začalo realizovať v roku 1997.
V súčasnom období je MERCOSUR jednou z najatraktívnejších oblastí pre zahraničných investorov. Dôvodov je niekoľko: jedny z najväčších zásob nerastných surovín na svete, infraštruktúra prebieha procesom neustálej renovácie (má približne 2 mil. km ciest, 6000 letísk, okrem toho prebehla privatizácia najväčších spoločností v tomto sektore), ekonomika je štvrtou najväčšou na svete. Vzájomný obchod členských krajín vzrástol o 300% v rokoch 1991 – 1999 (v rokoch 1980 – 1991 vzrástol len o 60%). V roku 1999 dosiahol hodnotu 20 mld. USD.
Úlohy a ciele
Úlohou colnej únie Mercosur je vyrovnať sily v svetovej ekonomike, najmä oslabiť vplyv USA a Európskej únie. V budúcnosti chce Mercosur zjednotiť celú Južnú Ameriku, uvažovalo sa aj o vytvorení zóny voľného obchodu na celom americkom kontinente, no tento nápad členské štáty odmietli na IV. Samite Američanov v Argentíne v roku 2005.
Aj ďalšie latinsko-americké štáty sa snažia o negociácie týkajúce sa zníženia resp. zrušenia colných sadzieb a ďalších prekážok obchodu s členskými krajinami MERCOSUR. Sú to najmä Venezuela a Mexiko, Bolívia (ako prvý z členov Andského spoločenstva). Počiatočné snahy o vytvorenie jednotného bloku (SAFTA – South American Free Trade Association) medzi MERCOSUR a Andským spoločenstvom už prebehli, no zatiaľ bez nejakého výrazného výsledku. Okrem toho MERCOSUR podporuje snahu o zlúčenie sa s NAFTA a vytvorenie tzv. pásma voľného obchodu Nového sveta (New World Free Trade Area). V decembri 1995 bola podpísaná Rámcová dohoda medzi MERCOSUR a EÚ, ktorá sa nazýva aj Projekt 21. storočia. Podľa tejto dohody by sa mali do roku 2005 zrušiť všetky prekážky vo vzájomnom obchode týchto dvoch významných zoskupení. Dohoda je založená na troch základných predpokladoch: spoločný politický dialóg, progresívna obchodná liberalizácia, podpora integračných snáh.
Okrem vytvorenia colnej únie a predpokladaného vytvorenia spoločného trhu v roku 2006, členské krajiny MERCOSUR sa snažia o harmonizáciu fiškálnej, monetárnej a zahraničnej politiky vo všetkých sektoroch tak, aby boli zachované adekvátne konkurenčné podmienky medzi členskými štátmi. V oblasti zahraničnej politiky sú tri významné okruhy:
Okrem týchto priorít, v oblasti komerčnej integrácie sa MERCOSUR sústreďuje na oblasti ako sú vzdelávanie, spravodlivosť, kultúra, doprava, energetika, životné prostredie a poľnohospodárstvo.
Problémy
Najväčším problémom spomínaného spoločenstva sú veľké rozdiely v národných ekonomikách, ktoré spôsobili krízu na začiatku tohto tisícročia. Uvažovalo sa aj o zrušení colnej únie. Problémom je aj nízka akcieschopnosť štátov Južnej Ameriky.
Vietnamská vojna
1965 - rozrastanie sa konfliktu
Vo februári navštívil VDR predseda sovietskej vlády Alexej Kosygin, ktorý prisľúbil zvýšenie sovietskych dodávok zbraní. Tie prúdili do krajiny najmä po železnici z Číny a tiež cez prístav Haifong.
V tej iste dobe, 22. februára 1965 požiadal generál William Westmoreland, ktorý bol v tej dobe veliteľom amerických vojsk vo Vietname, o posily, ktoré mali zabezpečovať dôležité letisko v Da Nangu, na ktorom sa už dlhší čas nachádzali jednotky letectva a v ktorého blízkosti sa nachádzalo niekoľko tisíc partizánov Vietkongu. Medzi 5. a 8. marcom sa vylodilo 3500 Námorných pešiakov, tvoriacich 9. brigádu USMC, pri Da Nangu. Onedlho po tom, čo sa Američania zakopali okolo letiska v Da Nangu, začali podnikať pešie hliadky, pri ktorých pátrali po partizánoch, ohrozujúcich základňu. Onedlho prišli do Vietnamskej republiky aj ďalšie jednotky Námornej pechoty a 20 000 príslušníkov zabezpečovacích a logistických jednotiek, ktorí mali tvoriť predmostie pre prípadné zvyšovanie počtu nasadených jednotiek. Prezident Johnson sa rozhodol dať americkým jednotkám príkaz, aby aktívne vyhľadávali a ničili nepriateľa. Tento príkaz bol pred verejnosťou držaný v tajnosti 2 mesiace. 20. apríla sa v Honolulu na Havajských ostrovoch stretol prezident Johnson so svojimi najvyššími poradcami, vrátane Roberta McNamaru, generála Williama Westmorelanda, náčelníka generálneho štábu generála Earla Wheelera, prezidentovho poradcu Williama Bundyho a veľvyslanca Taylora, ktorí odporučili prezidentovi aby vyslal do Vietnamu ďalších 40 000 vojakov.
3. mája dorazila do Vietnamu prvá jednotka Americkej armády. Išlo o 173. výsadkovú brigádu, ktorá bola premiestnená z japonskej Okinawy do Bien Hoa, ležiaceho na strategicky dôležitej ceste č. 1 severovýchodne od Saigonu, kde mala tvoriť nárazníkové pásmo pri častých útokoch Vietkongu na hlavné mesto.
Komunisti zatiaľ 11. mája 1965 odštartovali ofenzívu, tým že rozdrvili jednotky ARVN v provincii Phuoc Long, severne od Saigonu. Americké velenie sa v reakcii na to rozhodlo energicky obkľúčiť s jednotkami, ktoré práve prišli zo Spojených štátov, rozsiahle oblasti Centrálnej vysočiny, v ktorých sa vyskytovalo v tej dobe najviac nepriateľských jednotiek.
V júni 1965 sa v Južnom Vietname nachádzalo asi 82 000 amerických vojakov. 28. júla oznámil americký prezident Johnson verejnosti, že do Vietnamu bude vyslaných ďalších 44 plukov vojska. Počet Američanov vzrastie na 125 000 mužov. Taktiež mesačné odvody vzrastú zo 17 000 na 35 000 brancov mesačne. Prezident potom požiadal Kongres o dodatočných 1,7 miliardy dolárov na vedenie vojny v juhovýchodnej Ázii. Na konci júla sa v zátoke Cam Ranh vylodila 101. výsadková divízia „Screaming Eagles“, ktorá si postavila základňu neďaleko pobrežného mesta Quang Ngai. Počas najbližších 2 rokov divízia operovala v ťažkom teréne Centrálnej vysočiny. 22. augusta táto jednotka začala operáciu Gibraltar, ktorá mala spraviť priestor pre príchod 1. aeromobilnej divízie. Počas bojov jednotky 101. výsadkovej divízie spolu s jednotkami Námornej pechoty odblokovali cestu QL-19 spájajúcu Qui Nhon a Plei Ku, zároveň sa prebojovali do oblasti An Khe, kam sa mala nová divízia premiestniť. Okolie mesta An Khe na Centrálnej vysočine sa vyznačovalo silnou aktivitou Vietkongu, počas operácie Gibraltar bolo zabitých viac než 200 komunistov. Prvé jednotky 1. aeromobilnej divízie sa vyloďovali v prístave Qui Nhon od 11. do 13. septembra.
thumb|Vojaci 9. práporu prvej aeoromobilnej divízie pri helikoptérovom výsadku v Ia Drang 1. aeromobilná divízia bola v tej dobe najväčšia jednotka svojho druhu na svete. Mala k dispozícii 440 helikoptér, ktoré boli schopné v priebehu jedného výsadku premiestniť až 2500 plne vyzbrojených pešiakov. 14. novembra 1965 bol vyslaný 7. pluk aby zaistil údolie Ia Drang, nad ktorým sa vypínal pohraničný kopec Chu Pon. Kopec pretkaný sieťou tunelov, bol základňou VĽA o čom však Američania netušili. Partizáni prezieravo zhodnotili situáciu a vzhľadom na to, že boli v zhruba desaťnásobnej početnej prevahe a rozhodli sa na Američanov zaútočiť.
7. pluk sa dostal do obkľúčenia, ale vytrvalo sa bránil celý deň a noc. Situácia sa stávala čoraz zložitejšou. Ranení americkí vojaci boli odsúvaní vojenskými helikoptérami. Helikoptéry tiež privážali muníciu a poskytovali vojakom krytie. Na pomoc obkľúčeným bolo použité aj delostrelectvo a letectvo, strategické bombardéry B-52, tak boli na priamu podporu jednotiek použité po prvýkrát. Komunisti uvedomiac si, nemožnosť porážky nepriateľa sa stiahli do Kambodže, kam ich Američania nesmeli prenasledovať.
Po ukončení prenasledovania na vietnamsko-kambodžských hraniciach mohli obe straty zhodnotiť výsledok bojov. Padlo vyše 4500 partizánov, Američania stratili 229 vojakov a mali 250 ranených. Podstatné bolo to, že Američania zastavili postup partizánov a VĽA Centrálnou vysočinou.
1966
Vojna však nebola pre americkú stranu ani zďaleka vyhraná. ARVN bola v rozklade a polovicu vidieckych oblastí kontrolovali partizáni. Generál William Westmoreland bol presvedčený, že nepriateľovi nesmie nechať čas na obnovenie síl a od začiatku roku 1966 viedol agresívne útočné operácie. Jednou z najväčších bola operácia White Wing známa aj ako operácia Masher alebo Thang Phong II, ktorú viedli americké, juhovietnamské a juhokórejské sily v provincii Binh Dinh od 24. januára 1966.
25. októbra 1966 USA navrhli Severnému Vietnamu, že do 6 mesiacov stiahnu všetky svoje sily z Južného Vietnamu, ak budú z Juhu stiahnuté všetky vojská VĽA. Ku koncu roka bolo vo Vietname už vyše 300 000 amerických a 50 000 juhokórejských a austrálskych vojakov.
Bombardovanie severu
Spolu s bojmi v Južnom Vietname, ktorý sa márne snažil vyhnať partizánov a jednotky VĽA zo svojho územia, prebiehali aj nálety na Severný Vietnam a v rovnakej miere na pohraničné oblasti neutrálnej Kambodže a Laosu, kadiaľ viedla zásobovacia Ho Či Minova cesta.
Bombardovanie ale bolo vedené veľmi neohrabaným spôsobom. Vojenskí experti a poradcovia amerického prezidenta totiž vymysleli množstvo obmedzení, aby nevyprovokovali vojnu s Čínou, a aby nepripravili o život sovietskych poradcov podieľajúcich sa na stavbe severovietnamskej protivzdušnej obrany.
Do polovice 70. rokov mala Vietnamská demokratická republika najdokonalejšiu protilietadlovú obranu na svete. Nálety však pokračovali, od roku 1965 s prestávkami až do roku 1973. Podľa niektorých odhadov za 8 rokov priniesli smrť až 100 000 civilistom a spôsobili ohromné materiálne škody.
1967
V priebehu niekoľkých dní americké a juhovietnamské jednotky oblasť obsadili, padlo pri tom 78 Američanov a asi 700 partizánov, ďalších 400 ich bolo zajatých. Nečakaný útok síce partizánov zaskočil, ale tí nestratili duchaprítomnosť a prevažná väčšina z nich sa stiahla z oblasti bez boja. Americké jednotky asi mesiac preskúmavali oblasť, ničili bunkre a sklady, ale nakoniec z oblasti odišli, čím dovolili partizánom vrátiť sa.
V tom istom čase navrhli USA severovietnamskej strane rokovania o mieri. Komunisti ich odmietli. USA obnovili nálety, pričom pomoc Južnému Vietnamu poskytlo aj Thajsko, ktoré vyslalo 3 000 vojakov a poskytlo americkému letectvu svoje letecké základne.