cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ambrosius Milánsky
Dielo
náhľad|Svätý Ambróz, mozaika v [[Cappella Palatina v Palerme, cca. 1140]] Ambróz bol plodným spisovateľom. Hoci písal po latinsky, dobre ovládal aj gréčtinu. Jeho intenzívnu činnosť dokumentujú početné exegetické, morálne, asketické a dogmatické spisy ako aj početné listy, hymny a reči. Venoval sa skôr praktickým než špekulatívnym otázkam, často šlo o reakciu na problém, ktorý práve povstal. Radšej vychádzal z už preskúmaných oblastí, ktoré prispôsobil konkrétnym potrebám svojej situácie. Napísal devätnásť exegetických spisov k Starému zákonu a komentár k Lukášovmu evanjeliu. Prijal trojitý význam Svätého Písma (slovný, morálny a mystický - alegorický), hoci v jeho dielach prevažuje alegoricko-morálna exegéza. Keďže citoval rozsiahle časti Biblie a sú jeho diela zároveň cenným prameňom najstaršieho latinského prekladu Biblie (tzv. Itala). Spolu s Hiláriom z Poitiers patril k zakladateľom latinských liturgických hymnov.
Exegetické diela
Zachovali sa zlomky.
Celkovo šesť kníh pozostávajúcich z deviatich homílií. Bolo zaznamenané stenograficky. Obsahovo vychádzajú z rovnomerného diela Bazila Veľkého, avšak je možné že aj z ďalších diel ako tvrdí svätý Hieronymus. Alegorický výklad udalostí z raja. Ambróz v diele pripodobňuje Noemovu archu k ľudskému životu, pričom samotná archa je ľudským telom a zvieratá v nej žiadostivosti. Dielo vychádza z Filónovho učenia. Prirovnanie vzťahu Izáka a Rebeky s vzťahom spojenia Krista s dušou človeka. V spise chce Ambróz dokázať, že smrť je dobrom. Spracováva Filónov spis De fuga et inventione (v preklade Útek a objavenie) Pojednáva o odvrátení sa od svetských radostí a obrátení sa k Bohu, pričom v druhej časti ako príklad uvádza patriarchu Jakuba, Eleazara a makabejských bratov. Zobrazuje Jozefa ako predobraz Krista a príklad čistoty. Kázeň proti úžerníctvu a úrokom. Pojednáva o odpustení ťažkých hriechov vyznaním a pokáním. Amrózovo najrozsiahlejšie dielo a jeho jediný novozákonný výklad, čiastočne sa inšpiroval myšlienkami Origena a Eusebia z Cézarey Je stratený.
Morálne a asketické diela
Pojednanie o kresťanskej etike. Je založené na Cicerovi. Ide o prvú kresťanskú učebnicu etiky, napísaná bola v roku 386. Dielo z roku 377 Ambróz venoval svojej sestre Marcelíne, chváli panenský stav a hovorí o príkladoch žien, ktoré ho zachovávali, obsahuje aj príhovor pápeža Liberia a niekoľko návodov a pochvalných viet.
Dogmatické diela
Zachovali sa fragmenty v diele Augustína a Claudiana Mamerta
Dielo je stratené a dozvedáme sa o ňom len z citátov.
Reči
Napísal viacero hymnov, avšak jednoznačne sú mu iba štyri, ďalších 14 hymnov všetci učenci jednohlasne neprijímajú:
Na začiatku 20. storočia mu niektorí učenci pripisovali aj tzv. Atanázovo krédo.
Myšlienky a teológia
Teológii a filozofii sa začal hlbšie venovať po svojom nástupe do biskupského úradu. Skôr než originálnym intelektuálom bol konsolidátorom a kreatívnym odovzdávateľom starších myšlienok. Rýchlo vstrebal najaktuálnejšie grécke učenie, kresťanské aj pohanské a stal sa prívržencom kresťanského novoplatonizmu. Čerpal z diel Origéna, Plotína a Filóna (exegéza), Cicera (morálka) a Atanáza Alexandrijského, Gregora Naziánskeho a Bazila Veľkého (teológia).
Vo svojich dogmatických dielach načrtol okrem iného christologickú otázku, v ktorej zaujímal trinitársky postoj v ktorom obhajoval jednotu podstaty a rozlišovanie osôb. V Kristovi rozlišuje dve prirodzenosti a dve vôle bez ujmy na jednote jeho osoby. Téme vykúpenia dominuje teória odčinenia ľudskej viny Kristom. Od Origena a Ireneja preberá myšlienku Kristovho umučenia a smrti ako cenu zaplatenú diablovi za spásu ľudstva. Niektoré diela sa zaoberajú sviatostnou teológiou zmierenia.
Vo svojich listoch a pohrebných rečiach o cisároch Valentiniánovi II. a Theodosiovi (De obitu Valentiniani consolatio a De obitu Theodosii) ustanovil stredoveký koncept kresťanského cisára ako poslušného syna cirkvi. Sám sa však nepovažoval za predchodcu myšlienky politického usporiadania, v ktorom by dominovala cirkev nad štátom, pretože konal z tradičnej obavy, že kresťanstvo ešte môže byť zatienené pohanskou aristokraciou a že katolicizmus/ortodoxia môže byť vykorenená ariánmi.
Linghem
Linghem je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Filozofia objektívneho ducha
Filozofia objektívneho ducha je podľa Hegela je filozofia ducha, ktorá systematicky nasleduje po filozofii subjektívneho ducha a predchádza filozofii absolútneho ducha. Filozofia objektívneho ducha zdôvodňuje nevyhnutnosť objektivácie slobodného ducha, jeho zvonkajšovania sa v podobe predmetnej skutočnosti, v podobe objektívneho ducha.
Pontos
Pontos (pontskej gréčtine Πόντος Εύξεινος – Pondos efšinos), je historické územie na severovýchode Turecka pri Čiernom mori. Pontos bol až do r. 1921 prevažne grécky kraj, ktorý odpovedal dnešnému tureckému regiónu Karadeniz Havalari.
Názov
Názov pochádza od mýtického Ponta, syna bohyne zeme Gaie. Slovo pontos taktiež znamená archaické grécke slovo pre more. Efxinos znamená pohostinný. Pontos Efxinos sa teda dá preložiť ako pohostinné more.
Stredovek
Gréci už v 1. stor. konvertovali na kresťanstvo a tak aj v Ponte vznikla silná kresťanská komunita. Pohanské kulty postupne vymizli v 5. stor. Medzi pohanskými bohmi sa tu okrem gréckych kultov vyznával aj kult boha Mithru. Od roku 395 sa Pontos dostáva do Východorímskej (Byzantskej) ríše. Od 6. stor. sa Byzantská ríša stala ríšou Grékov, pričom bol Trapezus dôležitým kresťanským mestom. Stojí tu aj veľkolepá bazilika. Na východe Pontu žil okrem Grékov aj kaukazský národ Lazov, ktorí v minulosti často vzdorovali rímskej moci. V 7. stor. sa k hraniciam Pontu dostávajú Peržania, ktorým sa podarilo prelomiť východnú byzantskú hranicu. Neskôr sa však Grékom podarilo zbaviť sa Peržanov a situácia sa upokojila potom, ako boli porazení Arabi, noví vládcovia Perzskej ríše. Územie Pontu bolo potom rozdelené na viaceré thémy. V Ponte, ktorý tvoril hranice grécko-arabského sveta slúžili veľmi známi byzantskí ťažkoodení kavaléristi, "Akrites", ktorí mali na starosti brániť hranice pred arabskými nájazdmi. Práve o nich bol napísaný najznámejší stredoveký grécky epos, Digenis Akritas. O týchto bojovníkoch sa často spieva aj v pontských ľudových piesňach.
Od 12. stor. prenikajú do Anatólie Turci, ktorí však Pontos vďaka vysokým horám ovládali len krátko. Po páde Byzancie, v r. 1204, tu vzniklo Trapezuntské cisárstvo, slobodný grécky štát. V tejto dobe tu zohrávalo dôležitú úlohu aj mesto Samsunta. Po znovuobnovení Byzancie Trapezuntské cisárstvo nezaniklo, naopak pomáhalo Byzancii a dokonca ju aj prežilo. Turci sa ho zmocnili až v roku 1461, pričom Trapezuntské cisárstvo Komninovcov bolo posledným gréckym štátom.
Turecká nadvláda
V Osmanskej ríši bolo postavenie kresťanov ťažšie ako moslimov, preto grécka väčšina anatólskeho obyvateľstva prestupovala na islam. Gréci sa udržali práve v Ponte, časti Kappadókie a v západnej a južne časti Anatólie. Pontskí Gréci odolávali poturčovaniu. Najviac ľudí tu prestúpilo na islam až v 17. stor. Pontos si však ako grécky kraj uchoval vramci Osmanskej ríše viacmnej autonómne postavenie s rôznymi výhodami až do začiatku 20 stor. Najznámejšie mestá boli Synopi, Samsunta, Kerasunta, Amisos, Trapezunta, Argyrupoli, Rašupoli, Amissos, Neokesarea a Atény.
V 18. stor. sa začína formovať grécka národná identita. Tak tomu bolo aj v Ponte. V 19. stor. sa začali predovšetkým v materskom Grécku formovať národné požiadavky. Z týchto udalostí nakoniec vzišla Grécka vojna za nezávislosť, ktorá sa nezaobišla ani bez etnických čistiek na gréckej aj tureckej strane. Situácia sa vyostrila po tom, ako Gréci zmasakrovali 15 000 moslimov v južnom Grécku. Turci nato vyvraždili Grékov v Konštantínopole, na Chiose a aj v Trapezunte. Turci už ďalej od masakrov neupustili. Gréci boli vyvražďovaní v celej Anatólií a hlavne v Ponte. Niekoľko pontských Grékov sa usadilo v Gréckom štáte. Najväčší masaker však prišiel až po zrušení sultanátu, teda po vzniku Turecka. Za touto genocídou stál predovšetkým prezident Mustafa Kemal Atatturk. Pontskí Gréci mali byť systematicky vyvražďovaní, keď grécka armáda napadla Turecko. Všetko sa však skončilo v bitke pri Sakayre v r. 1921, keď Turci zničili grécku armádu. Attaturk potom vyvraždil 50 000 Grékov v Smyrne, potom zaútočil na Pontos, kde taktiež vyvraždil mnoho Grékov. Na rozdiel od Smyrny tu Turci využili inú taktiku. O tejto gnocíde sa totiž svet nemal dozvedieť. Nemala byť preliata ani kvapka krvi. Turci posielali pontských Grékov na pochody smrti do vyprahnutých územií Anatólie, kde ich nechali zomrieť, alebo ich posielali do pracovných táborov, odkial sa už nevrátili. Nastal rýchly útek anatólskych Grékov. Najhoršia bola cesta z Pontu do Grécka, pri ktorej zahynulo mnoho ľudí. Niekoľkí pontskí Gréci ušli do Ruska. Väčšina Grékov sa po 3 000 rokoch z Anatólie vysťahovala. Potom bola podpísaná výmena obyvateľstva medzi Gréckom a Tureckom, pričom Turecko opustilo okolo 2 000 000 etnických Grékov. V Grécku však táto výmena spôsobila veľké ekonomické problémy. Okrem toho bola pontská a kappadócka gréčtina skoro nezrozumiteľná pre Grékov z Grécka a západnej Anatólie, preto sa museli pontskí Gréci fakticky naučiť nový jazyk. Usadili sa predovšetkým v Macedónii, ktorá sa tak mala úplne pogréčtiť. Grécke mená miest a krajov boli premenované do turečtiny. Pontskí Gréci, ktorí dnes v Ponte žijú sú z veľkej časti moslimovia a tak ich predkovia nemuseli Turecko opustiť.
Kultúra
Kultúru Pontu prezentujú grécky folklór a zvyky. Pontský folklór sa odlišuje od ostatného gréckeho folklóru. Ľudový kroj pontských Grékov pozostáva z čierneho turbanu, košele a čiernych nohavíc. Cez plece sa nosili opásané náboje do pušiek. Známy je aj pontský ľudový sláčikový nástroj kemenče, ktorý je podobný krétskej či gréckej tráckej lyre. Na rozdiel od huslí sa kemenče drží zvislo v ruke. Tento hudobný nástroj je pre pontské pesničky najviac charakteristický. Ďalej je známy aj pontský bubon.
Tancuje sa tradične do kruhu, pričom kroky nie sú v tradičnom pevninskom gréckom štýle. Rytmus hudby je síce orientálny, ale iného typu ako grécky orientálny rytmus. V hudbe aj v krokoch môžeme spozorovať aj keltské prvky, ktoré sem priniesli starovekí Kelti. Známe tance sú Tik, Chala, Dipat, Andartikos choros a Akritask. Známe ľudové piesne sú Ekaen ke to Čambašim (Horelo v Čambašine), I kor epijen so parchar (Dievča išlo na pole), Rašopulon (Obyvateľ vysokých hôr), Champšia (druh miestnej ryby), Pontia m´enan omat (Pontská grékyňa s jedným okom), Romana (Grékyňa) či Chamenas patridas (Stratenej vlasti).
Známi pontskí speváci sú hlavne Chrisanthos Theodoridis a Stelios Kazantzidis, potom Pavlidis, Stathis Nikolaidis a Michalidis, zo žien hlavne Dina Tsoleridu a Lizeta Nikolau. Dodnes si pontskí Gréci udržujú v Grécku svoje zvyky, organizujú kultúrne festivaly a hovoria svojim jazykom. V Grécku ich žije okolo 2 000 000. Jazyková skupina pontských Grékov obýva aj Gruzínsko, Arménsko, Azerbajdžan, Rusko a Krym. Väčšina z nich sa však po páde komunizmu v r. 1989 vysťahovala do Grécka.
Johann Valentin Andreae
Johann Valentin Andreae (* 17. august 1586, Herrenberg – † 27. jún 1654, Stuttgart) bol nemecký teológ, filozof, básnik, ktorý stelesňuje protestantskú kultúru Nemecka na prechode od renesancie k baroku. Jeho dielo zjednocuje všetky dôležité reformné snahy protestantizmu spred tridsaťročnej vojny. Vychádzal z neho Jan Amos Komenský.
Klement Gottwald
Klement Gottwald (* 23. november 1896, Dědice – † 14. marec 1953, Praha) bol česko-slovenský politik a prvý komunistický prezident Česko-Slovenska.
Podporoval príklon politiky Komunistickej strany Československa (KSČ) počas Prvej československej republiky k politike Komunistickej strany Sovietskeho zväzu (KSSZ) – tzv. boľševizáciu strany. Pod jeho vedením KSČ v roku 1946 vyhrala voľby v Česku, a v roku 1948 nátlakovými akciami vyvolala politickú krízu, ktorá vyústila až do nastolenia komunistami riadenej vlády vo Februárovom prevrate. Pôvodne deklaroval tzv. „špecifickú Československú cestu k socializmu“, ktorej sa však po uchopení moci vzdal pod vplyvom Sovietskeho zväzu. V 50. rokoch 20. storočia už presadzoval proces sovietizácie Česko-Slovenska. Pripustil politické procesy, ktoré mali pacifikovať opozíciu a snahu o nezávislosť od ZSSR. Nakoniec hlavného iniciátora týchto čistiek, Josifa Vissarionoviča Stalina prežil len o deväť dní. Počas Gottwaldovho prezidentského pôsobenia sa vystupňoval komunistický teror. Bolo vynesených viac ako 230 rozsudkov smrti, vyše 100 000 ľudí sa ocitlo z politických dôvodov vo väzení a ďalšie státisíce osôb boli prenasledované a perzekvované.
Mladosť
Klement Gottwald, prvý česko-slovenský „robotnícky“ prezident, mal síce robotnícky pôvod, ale fyzicky pracoval veľmi krátko. Narodil sa ako nemanželský syn chudobnej poľnohospodárskej robotníčky v Herolticiach pri Vyškove. Pred prvou svetovou vojnou sa vyučil vo Viedni za stolára. Tam sa aj prvý raz dostal do styku s organizovaným robotníckym hnutím. Zúčastňoval sa na schôdzach českej sociálnodemokratickej mládeže, pracoval v robotníckej telovýchovnej jednote a postupne sa zoznamoval s myšlienkami socializmu. V rokoch 1915 až 1918 bol vojakom rakúsko-uhorskej armády, ale v lete 1918 dezertoval. Po vzniku samostatného Československa slúžil dva roky v česko-slovenskej armáde. V rokoch 1920–1921 pracoval v Rousínove v okrese Vyškov v Juhomoravskom kraji ako stolársky robotník a funkcionár telovýchovnej jednoty.
== Profesionálny revolucionár == 250px|thumb|Československá delegácia na oslavách medzinárodného dňa detí v Prahe, roku 1949. Vľavo nesený portrét je Gottwald, vpravo [[Josif Vissarionovič Stalin|Stalin]] V roku 1921 odštiepením zo sociálnodemokratickej strany vznikla Komunistická strana Československa. Aj vo Zväze robotníckych telovýchovných jednôt si jej komunisticky zameraná časť vytvorila v roku 1921 novú organizáciu – Federáciu robotníckych telovýchovných jednôt (FRTJ). Organizačne boli jednoty FRTJ rozdelené na obvody, okresy a kraje (na Slovensku župy). Gottwald dokázal získať všetky jednoty svojho okresu do novej organizácie a bol starostom 20. okresu FRTJ. V júni 1921 svoje telovýchovné jednoty priviedol na I. robotnícku spartakiádu (nazývanú olympiáda ) v Prahe na Maninách.
Napriek tomu, že 5. 8. 1920 sa jeho družke Marte narodila dcéra Marta, ku ktorej otcovstvu sa priznal, odišiel v septembri 1921 z Rousínova do Banskej Bystrice, kde sa stal redaktorom komunistického časopisu Hlas ľudu. Zároveň začal so zakladaním telovýchovných jednôt v okrese Banská Bystrica. (Napríklad jednota v Sásovej založená v roku 1922 mala približne sto členov a začalo sa s budovaním letného cvičiska v časti Vrbiny). V Bansko-bystrickej jednote bol „zástupca primátora“ a zároveň bol konateľom 47. okresu FRTJ. Na novembrovej konferencii slovenských FRTJ (1921) bol zvolený konateľom XIII. župy so sídlom v Žiline a čoskoro potom sa stal vedúcim redaktorom časopisu FRTJ – Spartakus.
V roku 1922 sa presťahoval do Vrútok, kam sa rozhodnutím ÚV KSČ presťahovali redakcie komunistických časopisov. Pribudla k nim aj Pravdu chudoby (od roku 1924 len Pravda a od 1925 ako ústredný tlačový orgán KSČ na Slovensku) a Proletárka. Často bol Gottwald jediným redaktorom aj autorom článkov. V roku 1923 sa stal členom Krajského výboru KSČ v Žiline a členom Tlačového výboru KSČ pre Slovensko. Vo Vrútkach sídlila aj župa FRTJ pre Slovensko a Podkarpatskú Rus, ktorej bol konateľom. Na Slovensku sa okrem iných zoznámil s Karolom Bacílkom a Petrom Jilemnickým. V roku 1924 boli redakcie presťahované do Ostravy, kde sa presťahoval aj Gottwald. Jeho kariéra vo vysokej politike zostane spojená so Slovenskom. Ako delegát slovenských komunistov sa zúčastnil na II. zjazde KSČ (1924) a na III. zjazde (1925) ho zvolili za člena najvyšších straníckych orgánov, a preto odišiel do Prahy. V rokoch 1926 už pracoval na sekretariáte KSČ v pražskom Karlíne. Na V. zjazdu KSČ vo februári 1929 s podporou Guttmanna, Švermu, Slánskeho, Kopeckého a Reimana (tzv. karlínskí kluci) sa stal generálnym tajomníkom, keď porazil staršiu generáciu reprezentovanú najmä Bohumírom Šmeralom.
Boľševizácia strany
Gottwald postupne nadobudol presvedčenie, že v strane je stále veľa pozostatkov sociálnodemokratizmu, váhavosti a „kompromisníctva“ a jediné východisko videl v boľševizácii KSČ, najmä keď sa v roku 1928 stal členom exekutívy Komunistickej internacionály (Kominterny), vedúceho orgánu medzinárodného komunistického hnutia, ktorý bol ovládaný KSSZ. Heslo boľševizácie komunistických strán vytýčila Kominterna na svojom V. kongrese v roku 1924. Boľševizácia (od slova boľševik) znamenala zosilnenie aplikácie ruských skúseností v komunistických stranách. Jej hlavným cieľom bolo dosadiť do čela komunistických strán osoby spoľahlivé pre ruských komunistov. V rezolúciách sa síce často zdôrazňovalo, že nejde o mechanické prenášanie ruských skúseností, ale prax bola iná. Pod heslom boľševizácie boli takto všetky komunistické strany podriadené exekutíve Kominterny.
Druhá svetová vojna a jej následky
náhľad|Limuzína automobilky Škoda, vyrobená špeciálne pre prezidenta Gottwalda V septembri a októbri 1938 Gottwald patril k hlavným predstaviteľom opozície proti prijatiu mníchovského diktátu. Po zákaze KSČ emigroval v novembri 1939 do ZSSR, kde až do roku 1941 obhajoval politiku zodpovedajúcu sovietsko-nemeckému paktu z augusta 1939. Po napadnutí ZSSR v roku 1941 využil vytváranie protihitlerovskej koalície ako svoju veľkú príležitosť presadiť sa a začal premýšľať o prevzatí moci v Česko-Slovensku v budúcnosti. Z Benešovho veľvyslanca v Moskve Zdenka Fierlingera si urobil donášača a trójskeho koňa medzi sociálnymi demokratmi. Podarilo sa mu získať na svoju stranu i budúceho ministra národnej obrany Ludvíka Svobodu.
V decembri 1943 sa Gottwald spolupodieľal na dohode domáceho odboja s predstaviteľom londýnskej emigrácie Edvardom Benešom, ktorý bol vedúcou osobnosťou zahraničného protinacistického odboja. Spolupodieľal sa na projekte Národného frontu, v ktorom však už nebola zastúpená predvojnová agrárna, národnodemokratická a živnostenská strana.
10. mája 1945 sa Gottwald vrátil do Prahy ako podpredseda česko-slovenskej vlády a predseda Národného frontu. Od toho istého roku až do svojej smrti bol zároveň predsedom KSČ. Po víťazstve KSČ v demokratických voľbách v máji 1946 sa stal predsedom vlády. Spočiatku presadzoval „špecifickú Československú cestu k socializmu“, v rámci ktorej napríklad odmietal sovietske združstevňovanie a drobným živnostníkom sľuboval istotu pre ich podnikanie. Popritom sa KSČ pod jeho vedením sústredila na získavanie odborových a mládežníckych organizácií a prenikanie do bezpečnostného aparátu, ktorý potom zneužívala na nezákonné kriminalizovanie nekomunistických poslancov, a na rôzne nátlakové akcie voči svojim odporcom.
Február 1948
Nekomunistickí členovia Národného frontu sa voči týmto stupňujúcim praktikám stále viac ohradzovali, až nakoniec vo februári 1948 niektorí nekomunistickí členovia na protest podali demisiu, ktorou chceli vynútiť zmenu vlády. Napriek ich očakávaniam však demisiu nepodala väčšina ministrov a Gottwald následne prinútil prezidenta Beneša pod hrozbou občianskej vojny a Sovietskej intervencie demisiu prijať a vymenovať novú vládu, ktorú už ovládali komunisti. Tým sa začala viac než 40 ročná totalitná vláda KSČ.
Pôvodne Stalin ponúkal Gottwaldovi aj možnosť prebrať moc násilne pomocou Sovietskej armády, toto však Gottwald odmietal, a ani následne nedovolil vstup Sovietskym jednotkám na územie ČSR.
Na vrchole moci
thumb|Albert Einstein (ako mnoho ďalších osobností tej doby) kontaktoval prezidenta Gottwalda so žiadosťou o zmiernenie hrdelných trestov odsúdeným v tzv. [[Proces so skupinou Milady Horákovej|procese so skupinou Milady Horákovej (telegram prijatý 14. júna 1950).]] 14. júna 1948 bol Klement Gottwald po abdikácii Edvarda Beneša zvolený do funkcie česko-slovenského prezidenta. V júni 1948 Juhoslávia pod Titovým vedením bola vylúčená z komunistického tábora (Kominterny), čo znamenalo následné prenasledovanie domnelých a skutočných Titovych priaznivcov. Stalin sa rozhodol rozpútaním vlny politických procesov zabrániť tomu, aby sa toto zopakovalo v niektorej ďalšej satelitnej krajine. Toto znemožnilo Gottwaldovi naďalej presadzovať politiku „špecifickej Československej cesty k socializmu“. Zároveň ho táto minulá politika umožňovala kedykoľvek označiť za „titoistu“, čo sa v danej situácii rovnalo trestu smrti.
Za Gottwaldovej vlády došlo na začiatku 50. rokov k mnohým vykonštruovaným politickým a náboženským procesom, bol rozpútaný ideologický teror. Bol nastolený stalinský model socializmu, ktorý likvidoval akýkoľvek odpor, iný názor a samostatné myslenie. Bolo vynesených viac ako 230 rozsudkov smrti, z ktorých sa 173 vykonalo, desaťtisíce občanov bolo odsúdených na doživotie alebo na mnohoročné väzenie. Bez súdu bolo počas piatich rokov deportovaných do táborov nútených prác asi 80 tisíc ľudí. Podľa sovietskeho vzoru našli nepriateľa aj medzi najbližšími spolupracovníkmi. Jedenásť z popredných komunistických funkcionárov, medzi nimi Rudolfa Slánskeho a Vladimíra Clementisa, poslal Gottwald na smrť v roku 1952. Gustáv Husák, neskorší prezident, mal šťastie. Vyviazol iba s niekoľkoročným väzením.
Smrť a kult osobnosti
náhľad|Socha K. Gottwalda na bývalom Gottwaldovom námestí (dnešnom [[Námestie slobody (Bratislava)|Námestí slobody) v Bratislave bola odstránená po Nežnej revolúcii.]] Dňa 11. marca 1953 sa Klement Gottwald vrátil leteckým špeciálom z pohrebu Stalina. Po pristátí sa sťažoval predsedovi vlády Antonínovi Zápotockému, že mu nie je príliš dobre. Myslel si, že má iba chrípku, ale skutočnosť bola vážnejšia. Hoci to bolo prísne utajované, bol závislý od alkoholu a trpel na syfilis. Tieto problémy boli zrejme príčinou aneuryzmy, čiže vydutia srdcovej aorty. Tá nevydržala zmenu tlaku v lietadle a praskla. Na následky Gottwald o dva dni po lete zomrel a teda prežil Stalina iba o deväť dní.
Tak ako v politickej práci, tak aj v postoji k svojmu bývalému vedúcemu predstaviteľovi sa KSČ riadila vzorom KSSZ. Smútočné zhromaždenia sa organizovali v celom Československu a na Gottwaldov pohreb prišli státisíce ľudí. Podobne ako na Stalinov.
Telo Klementa Gottwalda bolo uložené v špeciálnom mauzóleu na pražskom vrchu Vítkov, ktoré bolo na tento účel postavené. Malo sa tak stať podľa vzoru Leninovho tela v Moskve komunistickou relikviou a malo byť vystavované návštevníkom. V prvých rokoch sa o nabalzamované telo starali priamo Sovieti, ale potom už to bolo na viac ako stočlennom Útvare pre zabezpečenie tela a mauzólea. Avšak v roku 1962 bolo rozhodnuté o jeho spopolnení. Objavili sa aj názory historikov, že vtedajšie vedenie strany už začiatkom 60. rokov o žiadny kult osobnosti nestálo. V roku 1962 mauzóleum zatvorili, Gottwaldove ostatky spálili a pripomína ho symbolický hrob na Olšanských cintorínoch v Prahe. Stalina vyhodili z Leninovho mauzólea už v roku 1961.
Obrázky usmievajúceho Klementa Gottwalda diskutujúceho s pioniermi sa dostali do školských učebníc. V každom úrade, v každej škole musela byť umiestnená jeho sadrová busta. Takmer každé mesto v Česko-Slovensku muselo mať námestie, alebo aspoň ulicu nesúcu jeho meno. Po krajine vyrastali sochy Klementa Gottwalda ako huby po daždi. Jedno z najznámejších súsoší bolo na bývalom námestí Klementa Gottwalda (terajšie Námestie Slobody, autor Tibor Bártfay) v Bratislave, ktoré bolo po roku 1989 zdemolované.
Sobčákov potok
Sobčákov potok je potok na horných Kysuciach, v západnej časti okresu Čadca. Je to ľavostranný prítok Kornianky, meria 4,1 km a je tokom VI. rádu.
Klement Gottwald
Smrť a kult osobnosti
V roku 1948 Gottwaldovi udelila čestné občianstvo Bratislava, v roku 2020 mu ho odňala, pretože jeho konanie „nebolo zlučiteľné s takýmto ocenením“.
Sobčákov potok
Preteká Turzovskou vrchovinou, kde aj pramení v podcelku Zadné vrchy na juhovýchodnom svahu Konečnej (865,3 m n. m.) v nadmorskej výške cca 700 m n. m. Od prameňa tečie severojužným smerom, preteká územím obce Korňa (časť Vyšná Korňa), najprv osadou Sobčákovci, esovito sa stáča a sprava priberá najprv prítok z južného svahu Konečnej, potom z juhozápadného svahu Konečnej a v osade Boháčovci prítok prameniaci severovýchodne od kóty 874,8 m. Následne priberá ďalší pravostranný prítok (605,3 m n. m.) z východného svahu vrchu Bobek (871,2 m n. m.), stáča sa juhovýchodným smerom, v centrálnej časti Vyšnej Korne priberá zľava prítok prameniaci západne od kóty 830,2, sprava dva prítoky z oblasti osady Škorňov grúň a opäť zľava prítok prameniaci juhozápadne od kóty 830,2 m. Napokon sa stáča opäť severojužným smerom, preteká ústredím obce Korňa, kde sa v nadmorskej výške 544,1 m n. m. vlieva do Kornianky.
Grécka filozofia
200px|right|thumb|[[Aristoteles, vrcholný predstaviteľ klasickej starogréckej filozofie]] Grécka filozofia je súčasť gréckej kultúry – filozofia, ktorú vytvára grécky národ od antiky až dodnes. Najdôležitejšou etapou vývinu gréckej filozofie je však starogrécka filozofia z obdobia medzi neskorým 7. storočím pred Kr. a rokom 529 n. l., kedy bola zatvorená Platónska akadémia. Neobyčajný význam v dejinách svetového filozofického myslenia však zaujímajú aj helenizované grécke filozofické metamorfózy a byzantská filozofia.
Zrejme nie je náhoda, že centrá gréckej prírodnej filozofie, ako napríklad Alexandria, Milét či Atény, boli súčasne aj obchodnými strediskami. Rušné trhovisko spravidla spája ľudí z rôznych kultúr a zmierňuje jednotvárnosť poľnohospodárstva.
Geografické zaradenie
Staroveká grécka filozofia vzniká vo východných kolóniách Anatólie, čiže v súčasnom Turecku, a postupne sa rozšírila aj do väčších gréckych miest a ďalších kolónií. Dosiahla rozsiahly rozmach a jej vplyv badať nielen u kresťanských, arabských a židovských učencov v neskorších historických epochách, ale jestvujú geografické a sociologické doklady o vyučovaní gréckej filozofie v zvláštnych školách (gymnasium) až na hraniciach dnešného Afganistanu.
Periodizácia
Časové rozpätie starovekej gréckej filozofie sa pohybuje od 7. storočia pred Kr. až po rok 529, kedy byzantský cisár Justinián I. dal dekrétom zatvoriť Platónovu (resp. novoplatónsku) filozofickú Akadémiu. V ďalšom, byzantskom období, grécka filozofia výrazne metamorfovala do novej, menej vplyvnej podoby.
Chronologická hranica medzi vrcholným obdobím a helenistickým je v istom ohľade ťažko vymedziteľná, keďže helenizácia sa začína s vytvorením veľríše Alexandra Veľkého (vládol v r. 336 – 323 pred Kr.), ale posledný predstaviteľ vrcholnej, klasickej gréckej filozofie, Aristoteles, žil až do roku 322 pred Kr. Preto je toto rozhranie diskutabilné a vlastne sú tieto dve epochy v určitej fáze súbežné.
Podľa niektorých iných zdrojov od obdobia helenizovanej filozofie možno oddeliť tzv.
Teocentrické obdobie by sa takto malo vyznačovať, ako naznačuje názov, tematizáciou novoplatónskych námetov – samozrejme s ústredným pojmom božstva a jeho filozofickým výskumom. Táto epocha má byť datovaná na roky medzi 1. a 6. storočím n. l. Treba však pripomenúť, že podľa takejto periodizácie obdobie helenistickej, poklasickej filozofie končí rokom 31 pred Kr., kedy rímsky vojvodca Oktavián porazil Marca Antónia a Egypt, posledná perla helenizovanej kultúry, bol pripojený k Rímskej ríši.
Utvorenie podmienok pre vznik filozofie v Grécku
Po skončení tzv. dobe temna gréckych dejín na prelome 9. a 8. storočia pred Kr. sa začala nová epocha, ktorej význam spočíva v prudkom kultúrnom rozkvete gréckej civilizácie. Od 8. storočia pred Kr. sa Gréci vybrali hromadne na more a námorným rozletom začali kolonizovať celú oblasť Stredozemia od Blízkeho východu cez Malú Áziu až za Itáliu ku Gibraltárskemu prielivu. Prvé olympijské hry v roku 776 pred Kr. odštartovali archaické obdobie, v ktorom sa vytvorili špecifické podmienky pre budovanie kultúrnej, náboženskej, hospodárskej a už aj práve filozofickej identity starovekých Grékov.
Hospodársky rozmach súvisel najmä so zbohatnutím vrstvy remeselníkov a šírením medzimestského a medziostrovného obchodu v rámci Stredozemného a Čierneho mora, pričom všeobecná grécka kolonizácia znamenala aj kultúrny a náboženský konflikt gréckeho myslenia a homérskeho náboženstva s orientálnymi kultúrami iných etník (Kréta, Babylon, Egypt, Asýria a pod.). Tento konflikt priamo rozšíril všeobecný rozhľad gréckej kultúry o nové poznatky najmä z oblasti astronómie, lekárstva a prírodných „vied“, čím sa umožnil kritický náhľad na vlastné náboženské predstavy a vytvoril priestor pre vznik filozofie ako novej formy rozumovej interpretácie skutočnosti. Na vznik filozofie mal určite značný vplyv aj politický vývoj v gréckych kolóniách a v metropolách (predovšetkým v Aténach). Pre počiatočné obdobie ranej gréckej tyranie bolo výrazom úspechu podporovanie poézie a drámy, architektúry a sochárstva. Ale po zlomení rodovej aristokracie bola tyrania odstránená a napríklad v Aténach došlo k jej nahradeniu demokratickou ústavou. Práve obdobie aténskej demokracie od pol. 5. storočia pred Kr. (napr. vrcholný, zlatý vek Periklov v rokoch 443 a 429 pred Kr.) do pol. 4. storočia pred Kr. znamenalo vzostup klasickej gréckej filozofie a jej antropocentrického zamerania, keďže sloboda prejavu a stabilita ochrany osobných slobôd spolu s hospodárskym rozmachom zabezpečili priestor pre vyformovanie prvých filozofických škôl – a to najskôr v gréckych kolóniách, kde bol kontakt s orientálnou vedou pôvodný, a potom aj v metropolách, medzi ktorými dominovali Atény. Rozpad gréckych demokratických zriadení však anticipoval koniec klasického obdobia a nástup poaristotelovskej helenizácie a prirodzený rozvoj filozofického vplyvu starovekých Rimanov (rímsku filozofiu možno považovať za priameho potomka gréckej filozofie a v tomto zmysle aj ako súčasť epochy helenizácie ).
Na prudký rozvoj gréckej filozofie mali vplyv predfilozofické náboženské predstavy starovekých (archaických) Grékov resp. ich mytológia. Mytologické videnie sveta bolo pre Grékov skutočne závažným momentom, ba až výrazom sily dobového myslenia. Hoci centrálnou ustanovizňou každej gréckej metropoly v jednotlivých mestských štátoch bol chrám zasvätený ochrancovi danej krajiny, Grécko nemalo zriadenú pevnú a vplyvnú triedu či kastu kňazov. Z toho dôvodu grécke náboženstvo bolo znakom len prirodzeného zbožsteného rítusu prírodných síl a nemalo silný, obmedzujúci vplyv na kritiku religiozity, čím sa otvoril skutočný oslobodzujúci priestor pre vznik filozofie ako prvotnej formy racionalizovaného prístupu k okolitému svetu a jeho nevysvetleným „tajomstvám“.
Pre porovnanie – v Indii v rovnakom čase sa na rozpracovaní nábožensko-filozofických ideí práve kňažská trieda zúčastnila rozhodujúcim spôsobom, pričom v Egypte kňazi rozvoj myslenia dokonca brzdili. Aj preto nie je poznanie starogréckeho náboženstva pre pochopenie gréckej filozofie také nevyhnutné, ako je tomu v čínskych a indických metamorfózach. Každopádne niekedy sa aj filozofická škola premenila na náboženské spoločenstvo a nadobudlo niektoré typické sektárske a mystické črty (napr. pytagoreizmus alebo niektoré novoplatónske školy).
Sarpédón
Sarpédón môže byť v gréckej mytológii:
Grécka filozofia
Úvod
Predsokratovská filozofia sa nazýva celkom výstižne aj kozmocentrickým obdobím, pretože, ako vyplýva z pomenovania, filozofi boli naturalistami resp. zaoberali sa prírodou. Mnohí z nich napísali nedochované diela, ktoré viackrát pomenovali „O prírode“, pričom je potrebné zdôrazniť, že tematizácia prírody mala jeden ústredný, styčný stĺp – a to hľadanie jej základného, prapôvodného princípu či prvku, z ktorého všetko povstalo a do ktorého sa všetko zase naspäť zrejme navracia.
Aj grécke mýty sa venovali problematike hľadania prapôvodného princípu, ale spôsob ich skúmania bol výslovne náboženský, mystický, ba často poetický (porov. báseň Teogónia od Hesioda). Práve pôvodná kozmocentrická filozofia sprístupnila cestu rozumovej interpretácii prírodných javov a stala sa tak výrazom snahy o konštruktívnu a systematickú kritiku reality, využívajúc pri tejto činnosti poznatky z orientálnych vied získané z námorných (predovšetkým obchodných) stykov. Tieto poznatky mali výhradne praktický charakter, ale Gréci svojím filozofickým prístupom ukázali metódu teoretického uvažovania – teda uvažovania slúžiaceho samo pre seba, pre poznanie samo osebe. Takto sa vyformovala filozofia hľadajúca múdrosť a poznanie nielen pre praktické použitie, ale najmä pre uspokojenie ľudskej túžby pochopiť svet a tým si ho podmaniť.
Hľadaný prapôvodný princíp sveta sa aj v dnešných jazykoch označuje gréckym pojmom „arché“. Arché je možné chápať ako pralátku, spoločný počiatok všetkého, základ sveta, podstatu, ktorá je príčinou vnímateľných zmien.
Milétska škola
120px|left|thumb|Geografické umiestnenie gréckych Iónov Grécka filozofia sa zrodila v meste gréckych kolonistov kmeňa Iónov na pobreží Malej Ázie – v Miléte, ktoré bolo spolu s mestami Samos a Kolofón pre materské Grécko bránou Orientu, pretože práve tu sa končili cesty karaván z Blízkeho východu a boli tu prekladané tovary na lode smerujúce do centrálnych mestských štátov. Hlavnými predstaviteľmi Milétskej školy sú Táles, Anaximandros a Anaximenes.
110px|thumb|right|Táles z Milétu Táles považoval v rámci svojej kozmológie za arché vodu. Myšlienkový systém tohto zcestovaného astronóma, geometra a obchodníka je prvotnou filozofickou reflexiou, ktorá už nemá črty mytológie, ale naopak – ide o pokus racionálne vysvetliť zmeny a premeny v prírode. Bol to teda výsledok skutočného úsilia o jednotný výklad globálnej štruktúry vesmíru. V 20. storočí sa však objavili tendencie pripisovať autorstvo myšlienky o vode ako arché inému milétskemu filozofovi, no i tak nemožno odoprieť Tálesovi čestný status jedného zo sedmora mudrcov starovekého Grécka.
Anaximandros sa zaslúžil o autorstvo slnečných hodín, prvej mapy, ale aj myšlienky, že život vznikol najprv vo vode a odtiaľ sa presunul na súš. Možno ho považovať za prvého skutočného metafyzika, pretože učil, že podstatou sveta je také arché, ktoré možno chápať len v medziach značnej abstrakcie. Má na mysli akési neohraničené, nevymedzené, neurčité, večné „prasúcno“, ktoré v gréčtine vyjadrujeme typicky ako „apeirón“. Napísal nedochované dielo „O prírode“ („Perí physeos“), kde apeirón popisuje aj ako zdroj tepla a chladu, vlhka i sucha. Podľa Anaximandra, žiaka Tálesa, je zem obklopená ohňom zakrytým akousi clonou alebo kôrou, v ktorej sú diery. A práve týmito dierami sú hviezdy a Slnko – to je dôvod, prečo hviezdy svietia. Cez tieto diery totiž svieti spomínaný oheň.
Anaximenes je žiakom Anaximandra, pričom na rozdiel od východných kultúr, kde nebolo zvykom oponovať svojmu majstrovi, sa voči svojmu učiteľovi stavia do opozície a nesúhlasí s jeho chápaním arché. Vraví, že arché je vzduch. Aj takáto podstata je nekonečná a večná, no je určitá. Všetky veci sú len vyjadrením rôznej hustoty vzduchu – najredší je oheň, hustejšie sú tekutiny a trebárs kamene sú veľmi zhusteným vzduchom. Pravdepodobne Anaximenes vychádzal zo závislosti všetkého dovtedy známeho živého od dýchania vzduchu. Aj sama duša je vzduch, preto je vzduch vlastnou podstatou aj samotného života.
Pytagoras
110px|left|thumb|Busta Pytagora v múzeu v Kapitole v Ríme Aj Pytagoras z iónskeho Samosu bol matematikom, astronómom a filozofom, a zároveň bol tiež zcestovaný po celom Oriente i po Egypte – týmto všetkým sa podobá na filozofov z Milétu, ale svoj filozofický vplyv si svojrázne upevnil založením prísneho sektárskeho spoločenstva v Krotóne v južnej Itálii, ktoré Pytagora povýšilo priamo na piedestál božského mudrca. Ako matematik je známejší (porov. Pytagorovu vetu alebo vetu o súčte uhlov v trojuholníku), ale je to tak preto, lebo všetko jeho myslenie si zvolilo za svoje východisko matematický objekt – číslo. Číslo je vyjadrením všetkých zmien a premien vo svete, podstatou všetkých predmetov sú číselné vzťahy – číslo je teda tým hľadaným arché. Číslo je stavebným kameňom vesmíru a vzťahy, ktoré vytvára, sú fundamentom pre vesmírnu harmóniu. Čísla od 1 do 10 majú každé dokonca svoj vlastný, špeciálny, priam až mystický význam (desiatka je dokonca „matka všetkých čísel“), ktorej názorným vyjadrením je tetraktys, považovaný za symbol dokonalosti Identifikované arché je u Pytagora teda nie „pralátka“, ale „prazákon“ – číselné vzťahy a väzby harmonicky formujúce kozmos. Príkladom, považovaným za dôkaz čísla ako konštitučného princípu, je harmónia hudby.
Vraj je Pytagoras autorom pojmu „filosofos“ – teda filozof ako milovník múdrosti.
Pytagorejská škola vyžadovala aj disciplínu, striedmosť a zdržanlivosť, pretože v rámci príbuznosti s indickou filozofiou členovia tohto navonok uzavretého náboženského rádu verili v reinkarnáciu. Spoločenstvo prijímalo aj ženy, pričom aj pre ne sa otvárali tajomstvá kozmickej číselnej harmónie.
Klasický pytagoreizmus možno rozdeliť chronologicky na tri obdobia:
Eleátska škola
125px|right|thumb|Parmenides Ďalším pokusom o demytologizáciu gréckeho nazerania na svet predstavuje Eleatská škola. Pôvodca tejto školy – Xenofanes z Kolofonu – vystupuje predovšetkým proti mytologickej antropomorfizácii bohov. Vraví, že keby si mali napríklad kone predstaviť boha, tak si ho predstavia ako koňa. A to je fatálna chyba, ktorej sa dopúšťajú aj ľudia. Bohom sa nesmú pripisovať ľudské vlastnosti, a tobôž nie nedostatky. Xenofanes mal dokonca názor, že pokiaľ má byť boh to najmocnejšie a najdokonalejšie, ako naznačoval už Táles, tak „sa sluší, aby bol len jeden“. A tak je možné postrehnúť už pri eleátoch odmietanie gréckeho polyteizmu, čo sa dá hodnotiť ako vyspelá filozofická myšlienka, ktorej sa chytili aj ďalší, neskorší filozofi. Je nutné však dodať, že Xenofanes sa prikláňal väčšmi k panteizmu, ako k monoteizmu. Čo sa týka arché, Xenofanes považoval za podstatu sveta práve takéto božstvo, ktoré panteisticky jestvuje ako akési neohraničené a nemenné „Jedno“, čím nadviazal práve na Anaximandrovo apeirón. Zakladateľ školy v meste Elea je takto považovaný nielen za smelého oponenta gréckeho náboženstva, ale aj za pôvodcu náuky o večnom, nepremenlivom bytí – o Jednom resp. o jednom nemennom božstve. A skutočne – myšlienka o popieraní existencie zmeny sa už tu stáva základnou ideou celej Eleatskej školy.
Parmenides, najvýraznejší predstaviteľ eleatskej školy, najucelenejšie rozpracoval filozofickú myšlienku o jednom nepremenlivom bytí a stal sa tak zakladateľom ontológie. Podľa neho je bytie celé, súvislé, neukončené, nehybné a nemenné. Všetky zmeny, ktoré registrujú naše zmysly, sú len ilúzie – na ich základe nemožno stavať žiadne pravdivé poznanie. Ak chceme myslieť, musíme sa zrieknuť omylov zmyslov, ktoré nám ukazujú zdanlivú a klamlivú premenlivosť sveta. Cesta takéhoto zrieknutia je pravá cesta rozumu. Parmenidovo učenie je možné jednoducho zhrnúť do troch nasledovných viet:
Zenón z Eley bol žiakom Parmenida a vytýčil si za cieľ logicky dokázať nepremenlivosť božskej kozmickej jednoty, ktorú hlásal jeho učiteľ. To znamenalo ukázať, že zmena, ktorú zaznamenávajú naše zmysly, je klam a ilúzia. Učinil tak napríklad cestou svojich dialektických argumentov proti pohybu, ktoré sa nazývajú Zenónove apórie.
Herakleitos z Efezu
140px|left|thumb|Herakleitos z Efezu Herakleitos pochádzal z iónskeho Efezu a patrí medzi najhĺbavejších a najkontemplatívnejších filozofov celého starovekého Grécka. Spísal svoje myšlienky do diela „O prírode“, ktoré je dielom „temným“ čiže aforisticky príliš stručným a ťažšie pochopiteľným. Herakleitos je skutočným oponentom Eleátskej školy, pretože rozhodne nepovažuje premenlivosť, zmeny a dianie za zmyslové, nerozumové ilúzie.
Svet podľa neho je nestvorený, večný. Všetko dianie riadi jednotný zákon – „logos“. Zrejme i Herakleitos predpokladal nejaké arché – mal by ním byť oheň, z ktorého sa podľa praprincípu a prazákona „logos“ formuje kozmos. Tento praoheň možno chápať pravdepodobne ako nejakú božskú pra-energiu. Všetky veci sú premenou jediného ohňa, pretože oheň najlepšie vyjadruje neustály pohyb a zmenu. (gr. „Pantha rei!“ – Všetko plynie!) Oheň je základný element, ktorého premenlivosť a „život“ daný logom zabezpečuje, že všetko stále vzniká a zaniká.
Zákonitosť, ktorej vyjadrením je „logos“, spočíva v jednote protikladov. Všetok vývoj sa odohráva akú súhra protikladných síl. Svojou teóriou o ustavičnom boji protikladov ako základu pre vývoj mal Herakleitos značný vplyv na dialektický materializmus Friedricha Engelsa alebo na Hegela. Rozhodujúcim spôsobom ich anticipoval.
Empedokles
Empedokles je prvým pluralistom na javisku starogréckej filozofie. Spísal dielo „O prírode“, z ktorého sa nám zachovalo viac ako tri stovky fragmentov. Eleátske myslenie priamo konfrontovalo rozumové poznanie so zmyslovým, ktoré bolo považované za klamlivé, zatiaľ čo Herakleitos videl aj v meniacom sa svete logický, racionálny princíp („logos“). Empedoklove názory sú relatívnym vyústením tohto predchádzajúceho filozofického vývoja. Považoval zmysly za oprávnený zdroj poznania meniaceho sa kozmu, ale nesúhlasil s Herakleitovým arché. Podľa neho sú základnými elementami oheň, voda, zem a vzduch. Tieto látky sú všetky rovnako pôvodné, sú si rovné a rovnako staré. Všetok kozmos sa formuje ich miešaním a oddeľovaním, pričom spájanie sa deje na základe lásky a rozpájanie na základe nenávisti (sváru). Systém štyroch elementov je možné považovať za zmes viacerých myšlienok predošlých prírodných filozofov, preto Empedokla nazývame aj eklektickým mysliteľom („vyberajúcim“).
Venoval sa aj astronómii a fyzike – vraj správne pochopil mesačné svetlo ako odraz slnečných lúčov. Takisto Empedokles anticipoval moderné vývojové teórie, keď predpokladal, že sa život vyvíja tak, že postupuje z nižších druhov k vyšším, z mora na súš, z rastlín živočíchy, zo živočíchov človek.
Anaxagoras
Anaxagoras kráča po stopách pluralizmu ako riešenia herakleitovsko-eleátskej konfrontácie, pričom je prvým filozofom pôsobiacim v Aténach. Predpokladá existenciu nespočetného množstva akýchsi „koreňov“ resp. „semien“ vecí (gr. spérmata), pričom všetky sú rôznorodo zastúpené v určitom pomere v každej jednotlivine. Veci vznikajú zlučovaním týchto kvalitatívne rozmanitých semien a zanikajú ich rozdeľovaním. Semená (Aristoteles ich nazval homoiomerie) sú donekonečna deliteľné a práve ony sú dokonca pôvodnejšie ako štyri Empedoklove elementy.
Formáciu kozmu prostredníctvom semien vecí ovplyvňuje a riadi svetový Rozum (gr. nús ). Ten je aktívnym princípom celej reality a je aj pôvodcom všetkých zmien, vzniku i zániku. Je transcendentný, oddelený od všetkého a úplne slobodný. Práve tu je prvýkrát vo filozofii rozum považovaný za princíp, postavený vyššie než látka. Na to neskôr nadviazal aj Aristoteles.
Grécky atomizmus
Grécki atomisti sú tretím pokusom o riešenie herakleitovsko-eleátskeho sporu. Po Empedoklových štyroch elementoch a dvoch aktívnych princípoch a po Anaxagorovom kvalitatívne rozmanitom pluralizme sa objavuje nový typ pluralizmu, kde základnými čiastočkami jednotlivín sú atómy (gr. atómos – „nedeliteľný“). Tie na rozdiel od Anaxagorových semien nie sú deliteľné donekonečna a nemajú zvláštne, kvalitatívne rozmanité špecifiká (okrem tvaru, veľkosti a svojej polohy ). Je ich však tiež nekonečne veľa a sú nezničiteľné či večné, pričom medzi nimi jestvuje prázdny priestor („nebytie“), čo oponuje eleátskemu odmietaniu existencie nebytia. Klasický grécky atomizmus predpokladá prísnu determináciu v pohybe jednotlivých atómov, čo možno označiť za mechanický determinizmus, v ktorom nejestvuje náhoda.
Pôvodcom gréckeho atomizmu je Leukippos a jeho učenie najlepšie rozvinul jeho žiak Demokritos. A práve títo prví atomisti odmietali spomínanú náhodu a vraveli o prísnej nutnosti, formujúc zákon kauzality.
Sofisti
Na vrcholnú, klasickú starogrécku filozofiu, ako i na ďalší vývoj európskej kultúry mali hlboký a zásadný vplyv sofisti (gr. sofistés – „vediaci“, „znalci“), ktorí za mzdu boli potulnými učiteľmi, a to predovšetkým filozofie a rétoriky. Rétorika sa v novej aténskej demokracii stala ideálne uplatniteľná najmä pri výchove mladých politických rétorov (ako i v súdnych procesoch), preto vplyv sofistov veľmi rýchlo rástol, pričom sa rýchlo stali známymi aj vďaka svojmu relativizmu v otázke hodnôt a právd.
Práve jeden z hlavných protagonistov sofistickej filozofie, Protagoras, šíril názor, že len na človeku záleží, čomu bude veriť – že človek je mierou všetkého. Je totiž možné podľa neho spoľahlivo dokázať tak jeden názor, ako aj jeho opak. Všetka reč a ľudské poznanie sú relatívnymi entitami. Sofisti ako učitelia aj v Aténach, aj v širokom gréckom okolí, obrátili pozornosť filozofov zo skúmania prírody na človeka a jeho vlastné problémy. Sú pôvodcami antropocentrického zamerania vrcholnej filozofie, pričom, hoci pokračujúc v tomto zameraní, vrcholní predstavitelia klasickej gréckej filozofie (Sokrates, Platón a Aristoteles) vystupujú ako silní oponenti sofistických spôsobov a relativizmu. Sofistika totiž v rámci spomenutého relativizmu predstavila náuku, ako prekrúcať argumenty a ovládať prejavmi davy. Rozvíjali tak však gramatiku a pripravovali pôdu pre vznik skutočnej logiky.
Sofisti, hoci často kritizovaní za svoj relativizmus, majú veľkú zásluhu v tom, že pripravili pôdu pre vrcholných predstaviteľov klasickej filozofie a ako prví upriamili pozornosť na človeka. Celkovo tiež ako prví podrobili racionálnej kritike samo myslenie a rečové vyjadrovacie prostriedky, a tiež etické normy, ktorým otvorili cestu filozofického výskumu, keďže podľa nich nejestvuje nič absolútne dané (tobôž nie akési náboženské pravdy).
Sokrates
100px|right|thumb|Sokrates Sokrates patrí medzi najlepších svetových filozofov. Svoje filozofické názory prezentoval vlastným spôsobom života, podľa ktorého vstupoval do rozhovorov a diskutoval, pričom sa usiloval ukázať pravú múdrosť, a to, že múdry je ten, kto si prizná, že vlastne nič nevie. („Viem, že nič neviem.“ ). Tento svoj spôsob filozofovania nazval maieutikou, čo znamená umenie pôrodnej babice. Tým naznačuje, že pomáha ľuďom pri sebapoznávaní, pretože tak, ako babica pomáha privádzať na svet nový život, Sokrates pomáha často prostredníctvom irónie človeku zbaviť sa falošného sebavedomia a nájsť skutočné pravdy. Tým sa aj líši od sofistov, ktorí skončili svoje úsilie pri spochybnení existencie objektívneho poznania – Sokrates totiž verí v spoznanie pravdy o svojej, ľudskej duši (gr. psyché).