cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tatranský národný park
Aktívny Uhorský karpatský spolok
Najviac úsilia venoval Uhorský karpatský spolok na likvidáciu alebo aspoň na reguláciu výpasu dobytka z podtatranských obcí v okolí tatranských osád a v Kvetnici, ktorá je časťou Velickej doliny. Dokonca si túto časť Tatier v roku 1876 prenajal a do roku 1888 čelil veľkému náporu urbárskych pastierov, ktorí sa neustále domáhali práva na pasenie.
Podobne ako nenamietal proti dovozu cudzokrajných zvierat, súhlasil s importom a aklimatizáciou dovezených cudzokrajných rastlín, napríklad rododendronov (Rhododendron hirsutum) z rakúskych Álp v rokoch 18801882 v Doline siedmych prameňov a na Muráni, v rokoch 18891890 vo Velickej doline a vo Veľkej Studenej doline aj na Slavkovskom štíte.
Lesný zákon č. XXXI/1879, bol prijatý v roku 1879 a platný od 1. júla 1880. Uhorský karpatský spolok pozorne sledoval jeho uplatňovanie a konštatoval jeho nedodržiavanie vo Vysokých Tatrách. Dôsledne bojoval za vyhlásenie lesov v klimatických osadách za úplne chránené. Zasadzoval sa o ochranu limby (Pinius cembra). Od roku 1900 sa spolok usiloval o zriadenie botanickej záhrady na území Tatier. Výstavba meškala pre nedostatok finančných prostriedkov, neskôr jej zriadenie znemožnila vojna. Mala byť v Tatranskej Lomnici nad Kúpeľným domom.
Prínos československých vedcov
Ochrana Vysokých Tatier formou rezervácie alebo národného parku bola za Rakúsko-Uhorska neznáma. Na poľskej strane však boli zaznamenané významnejšie aktivity. Po katastrofálnej povodni na poľskom Podhalí v roku 1884 predložil Gustaw Lettner projekt záchrany tatranských lesov ako celku. V roku 1887 bolo založené Towarzystwo Tatrzańskie – (Tatranská spoločnosť) na záchranu poľských Tatier. Boguslaw Królikowski v roku 1888 navrhoval vyhlásenie poľských Tatier za národný park. Uhorsko nemalo v tom čase nijaký štátny orgán na ochranu prírody. Po vzniku Československej republiky ochranu pamiatok a prírody dostalo do kompetencie Ministerstvo školstva a národnej osvety. Bohaté skúsenosti v tomto smere mali Zdeněk Wirth a generálny konzervátor Rudolf Maximovič. Na Karlovej univerzite v Prahe bol v roku 1919 zriadený lektorát ochrany prírody, kde účinkovali Ján Svatopluk Procházka a potom Karel Domin. V roku 1920 na Českom vysokém učení sa angažoval Rudolf Maximovič. V roku 1919 bol v Bratislave zriadený Vládny komisariát pre ochranu pamiatok na Slovensku, ktorý viedol arch. Dušan Jurkovič a potom Dr. Ján Hofman. Príkladom pre nové iniciatívy boli už zriadené národné parky v americkom Yellowstone (1872), Sweizer Nationalpark (1914) a iné. Vysoká vedecká úroveň československých prírodovedcov zaručovala, že ochrana prírody bude v dobrých rukách. Jedinou hlavnou prekážkou bol zatiaľ len pripravovaný zákon o prírode, v ktorom by bola presne definovaná kategória ochrany národný park. Preto sa predbežne používal termín prírodná rezervácia. V roku 1920 Ministerstvo školstva a národnej osvety poverilo Jiřího Jandu a Emila Bayera zoologickým výskumom vo Vysokých a Belianskych Tatrách. Janda výskum zakončil návrhom na vyhlásenie vtáčích rezervácií a Bayer návrhom na ochranu kamzíkov a vyhlásenie rezervácie. Janda navrhol vtáčie rezervácie, ktoré mali tvoriť Mlynická dolina, Mengusovská dolina, Zlomiská od Ostrvy až po Rinčový potok, Javorová dolina vrátane bočných odnoží ohraničená hrebeňom Belianskych Tatier od Muráňa až po Ždiarsku vidlu s prepojením na hlavný hrebeň Vysokých Tatier v Kopskom sedle. Uvažovalo sa o masíve Gelachovského štítu a o Kotline Piatich spišských plies. Keďže tieto navrhované pásma ochrany prírody zasahovali do súkromného panstva kniežaťa Chriastiana Krafta Hohenlohe, bol potrebný jeho súhlas, ktorý knieža dalo.
Emil Bayer mal zložitejšiu situáciu. Početné stavy kamzíkov boli zdecimované vojnou a pytliakmi. Ministerstvo s plnou mocou pre správu Slovenska a Zemské vojenské veliteľstvo preto vydalo v roku 1921 vyhlášku, ktorá zakazovala lov kamzíkov vo Vysokých Tatrách na dobu 10 rokov, ktorý sa v roku 1924 rozšíril na Belianske a Západné Tatry. Botanický výskum organizoval so svojimi žiakmi Karel Domin. Dr. Josef Dostál sa venoval výskumu na Liptovských holiach, Dr. Vladimír Krajina vo Vysokých Tatrách a v Nízkych Tatrách Dr. Pavel Silinger. V roku 1921, ešte pred uzákonením ochrany kamzíkov dostal zámer zriadiť Tatranský národný park reálnu podobu. Dr. Ján Hofman zvolal v roku 1921 do Bratislavy konferenciu, ktorá mala prerokovať a schváliť plán ochrany prírodných pamiatok na Slovensku. Kompletný projekt vypracoval Rudolf Maximovič, ale L. Navrátil, riaditeľ Štátnych lesov a majetkov v Liptovskom Hrádku, predložil návrh na vyhlásenie Vysokých a Belianskych Tatier za národný park alebo rezerváciu. Južnú hranicu mala tvoriť Košicko-bohumínska železnica. Navrhované územia mali rozlohu. Návrh bol prijatý.
Roky 1919 – 1944
Počas prvej svetovej vojny tatranská príroda utrpela značné škody. Lesy boli zanedbané, rozmohli sa krádeže dreva. Pastieri necitlivo vypásali porasty, ktoré navyše trpeli kôrovcovou kalamitou. Voľnú ruku mali pytliaci, ktorí narobili veľké škody.
V rokoch 1919 – 1921 pokračovali prípravy smerujúce k vyhláseniu Tatranského národného parku. Navrátilov projekt bol prepracovaný. Územie navrhovaného národného parku bolo zväčšené o Liptovské hole, zmenou bolo to, že severnú a južnú hranicu parku mala tvoriť Cesta Slobody. Západná a severozápadná hranica mala prechádzať okrajom Suchej doliny na hrebeň Oravskej Magury.
Po vojne zanikol Uhorský karpatský spolok. Niektoré jeho činnosti prevzal novovytvorený nemecký Karpatenverein a Klub československých turistov, ktorý sa chcel venovať turistickej ochrane prírody.
Druhovú ochranu prírody zabezpečovali celoštátne úpravy, ale aj miestne normy, ktoré boli špecificky orientované na Vysoké Tatry. Celoštátna ochrana medveďa bola vyhlásená až v roku 1932. Na Orave však bol chránený už od roku 1921. V roku 1921 bola vydaná norma na ochranu plesnivca. K nej sa ešte v tom istom roku pridali župné úrady v Levoči a v Liptovskom Mikuláši, ktoré vydali osobitné nariadenia na ochranu kamzíka, svišťa a plesnivca.
Od roku 1922 viedol Referát pamiatkovej služby Ministerstva školstva a národnej osvety konzervátor Rudolf Maximovič, priekopník a zakladateľ ochrany prírody v novej Československej republike. Až do roku 1938 bol jediným pracovníkom tohto referátu. Krátko po tom, ako bol zriadený tento referát, poslanec J.V. Stejskal navrhol prvú osnovu zákona na komplexnú ochranu prírody a zriaďovanie národných parkov a prírodných rezervácií. Národné zhromaždenie návrh zamietlo pre námietky majiteľov pôdy. Aj napriek tomu sa podarilo presadiť špecializované rezervácie pre kamzičiu zver v Kôprovej doline s Nefcerkou a v Zlomiskách. Ďalšie navrhované rezervácie neboli schválené.
Fréjus (kantón)
Fréjus je francúzsky kantón v obvode Draguignan v departemente Var v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur. Tvoria ho 3 obce.
Tatranský národný park
Krakovský protokol
Poľské územné nároky vyvolávali politickú neistotu. Rozhodnutie Rady Spoločnosti národov a Medzinárodného súdneho dvora 12. marca 1924 definitívne pričlenilo Javorinu (Tatranskú Javorinu) do územia Československa.
V Krakove od 25. apríla do 6. mája 1924 prebiehalo rokovanie delimitačných komisárov, ktoré bolo zavŕšené medzinárodnou zmluvou. Príloha protokolu tejto zmluvy bola zameraná na otázky turistickej konvencie v oblasti Vysokých Tatier a o zriadení pohraničného národného parku. Bola to dôležitá podpora nových československých orgánov v úsilí o uzákonenie národného parku, ktorá mala začiatok už v roku 1919 po vzniku Československa.
Vojnové prekážky
Obsadenie časti Tatier Poľskom, vybudovanie nemeckých delostreleckých pozícií na hrebeni Belianskych Tatier, partizánske akcie, boli dostatočným dôvodom, aby sa štátne orgány Slovenskej republiky už nezaoberali prípravou vyhlásenia národného parku.
Nová cesta k uzákoneniu
right|thumb|[[Múzeum Tatranského národného parku v Tatranskej Lomnici]] Po skončení druhej svetovej vojny sa opäť začalo diskutovať o vytvorení národného parku. V časopise Krásy Slovenska sa objavil Najnovší projekt Tatranského národného parku. Zverejnil ho slovenský botanik Ján Futák. Išlo o aktualizovanú a doplnenú mutáciu štúdie Prípravnej komisie pre zriadenie parku z roku 1936. Začiatkom roku 1946 Zbor povereníkov ustanovil komisiu, ktorá mala pripraviť osnovu nariadenia Slovenskej národnej rady o Tatranskom národnom parku. V roku 1947 bolo územie Vysokých Tatier vyčlenené z katastrov podtatranských obcí a tatranské obce spolu s nimi Ždiar a Javorina boli zahrnuté pod Jednotný národný výbor so sídlom v Starom Smokovci. Nastala situácia, keď prípravu zákona o národnom parku pripomienkoval len jeden administratívny orgán. Úpravou vlastníckych pomerov v duchu socialistickej legislatívy bez odškodnenia postihnutých odpadli všetky prekážky zo strany majiteľov pôdy, ktorí dovtedy boli najväčšími odporcami zriadenia národného parku. Národná rada 18. decembra 1948 prijala zákon o Tatranskom národnom parku. Novozriadenú organizáciu riadila spočiatku pri Lesnom závode Vysoké Tatry v Tatranskej Lomnici vytvorená Dočasná správa Tatranského národného parku. Po reorganizácii vznikla Správa Tatranského národného parku so sídlom v Tatranskej Lomnici. Správu národného parku v ďalších rokoch upravovali mnohé novely zákona, nariadenia a uznesenia štátnych a zákonodarných orgánov.
Návštevnosť TANAPu
Od roku 1972 sa pravidelne zisťuje dynamika návštevnosti územia TANAPu a jeho zaťaženia prostredia nad  hornou hranicou lesa. V 70-tych rokoch 20. storočia sa vo vysokohorskom prostredí pohybovalo denne 16 – 20 tisíc návštevníkov. Vrchol bol dosiahnutý začiatkom 80. rokov (6. augusta 1981 – 26 250 osôb). Potom po roku 1989 bol zaznamenaný prudký pokles. Návrat k predošlému stavu bol zaznamenaný koncom 90. rokov. Rekordom je jeden augustový deň v roku 2015 – 24 120 návštevníkov. K najviac navštevovanejším patrí oblasť Hrebienka a Studených dolín, Skalnaté pleso, Popradské pleso, Kriváň, Rysy. Monitoring zistil, že v jeden deň sa počas vrcholiacej letnej sezóny pohybuje na území TANAPu 60 tisíc návštevníkov. V TANAPe je hustota turistických chodníkov /km².
Návštevnosť v atraktívnych lokalitách
Odhady predchodcov hovoria, že celková návštevnosť Tatier v čase vzniku TANAPu (rok 1949) bola okolo 200 tisíc, pred rokom 1970 už takmer 2 milióny, začiatkom 80-tych rokov  minulého storočia vyše 5 miliónov.
Geológia a reliéf
Tatry sa delia na Vysoké, Západné a Belianske Tatry. Celková plocha Tatier je, z čoho na Slovensku leží.
NP má zložitú geologickú stavbu tvoria ju početné tektonické jednotky z tatrika, fatrika (veporikum) a hronika. Reliéf tvorili aj ľadovce, po ktorých ostali v Tatrách mnohé plesá. Tatry sú vytvorené z dvoch druhov hornín. Medzi najstaršie patria kryštalické horniny, hlavne žula, vzniknutá stuhnutím lávy v období prvohôr. Niektoré z nich, tvoriace tzv. kryštalický ostrov Goryczkowej sú staré 415 až 400 miliónov rokov. Trochu mladšia žula vznikla približne pred 315 až 310 miliónmi rokov a v tom istom čase vznikla žula a prekryštalizované horniny Západných Tatier, hlavne ruly.
Klíma
Na južnej strane dochádza často k tzv. padavým vetrom, ktoré spôsobujú vývraty a rozsiahle polomy, k akému došlo napr. 19. novembra 2004 medzi 15:30 až 18:00 hodinou, kedy zasiahla Tatry víchrica (orkán) s rýchlosťou vetra 165 až /h, ktorá vyvrátila rozsiahly pás lesa široký 2 až 5 kilometrov a dlhý 40 kilometrov (od Podbanského po Tatranskú Kotlinu) o rozlohe vyše a bola najväčšou katastrofou v Tatrách od roku 1936. Nie sú to však historicky najvyššie rýchlosti vetra v tejto oblasti. V januári 1949 napríklad na Skalnatom plese zaznamenali vietor s rýchlosťou /h a v novembri 1965 dokonca až /h. Celkový objem dreva v poškodených porastoch činil 2,5 milióna kubíkov, z čoho na smrek pripadlo 75,5 %, borovicu 8,2 %, smrekovec 6,9 %, jedľu 1,6 % a na listnaté dreviny (najmä jelše, brezy, vŕby, jarabinu, osiku, javor horský) 7,8 %.
Flóra
left|thumb|[[Plesnivec alpínsky]] Podľa fytogeografického členenia je prevažná časť rastlinstva Vysokých Tatier zaradená do oblasti západokarpatskej flóry. Iba malá časť v severozápadnej časti územia patrí do obvodu flóry západobeskydskej a v severovýchodnej časti do obvodu flóry východobeskydskej (okres Spišské vrchy). Rastlinstvo Tatier patrí do flóry vysokých centrálnych Karpát a v rámci nich do dvoch fytogeografických okresov: Tatry a Sivý vrch. Podhorie Tatier patrí do obvodu flóry vnútrokarpatských kotlín (okres Podtatranská kotlina, podokresy Liptovská a Spišská kotlina). right|thumb|[[Stračonôžka tatranská]] Veľkosť územia, veľké výškové rozdiely, striedanie sa rôznych geologických podloží, špecifické klimatické podmienky a mikroklimatické podmienky v hlbokých dolinách, pôdne pomery a takisto aj historické činitele ovplyvnili vývoj rastlinstva vo Vysokých Tatrách a ponúkajú v tomto území možnosť na existenciu a prežívanie širokej škále druhov. Od zástupcov podhorských a teplomilných, cez druhy vlhkomilné, lesné, horské až po druhy alpínske. Z územia Tatier je popísaných takmer 1650 druhov a variet siníc a rias, 1200 druhov lišajníkov, viac ako 720 druhov machov a pečeňoviek a 1400 druhov cievnatých rastlín. Viacero rastlín má na tomto území jediné miesto výskytu na Slovensku, prípadne aj v celých Západných Karpatoch (tatranské, západokarpatské alebo karpatské endemity): ostropysk poľný tatranský, zvonček hrubokoreňový, očianka tatranská, zvonček tatranský, bodliak laločnatolistý, kostrava tatranská, voskovka holá tatranská, lyžičník tatranský, mak tatranský, pakrálik alpínsky tatranský.
Zachovalo sa tu množstvo glaciálnych reliktov, pričom niektoré z nich sú na súčasnej južnej hranici svojho areálu. Z glaciálnych reliktov, teda pozostatkov rastlinstva z ľadových dôb sa na území Vysokých Tatier vyskytujú: medvedík alpínsky, ostrica čiernohnedá, sitina gaštanová, sitina trojplevová, ostrička myšia, dryádka osemlupienková, lomikameň zohnutolistý či iskerník ľadovcový.
Medzi ďalšie veľmi vzácne druhy rastlín, ktoré sa vo Vysokých Tatrách vyskytujú na jednej alebo iba niekoľkých lokalitách, patrí trávnička alpínska, ostrica černastá, skalokráska pyrenejská a poniklec jarný.
Fauna
right|thumb|[[Kamzík vrchovský tatranský]] Súčasný stav rozšírenia živočíchov na území Tatranského národného parku je výsledkom dlhodobého pôsobenia prírodných ako aj ľudských faktorov. Veľký vplyv na tatranskú faunu mali najmä studené obdobia (v dobách ľadových), z ktorých pochádzajú potomkovia druhov obývajúcich severskú tajgu a tundru. Studené obdobia vystriedali teplejšie obdobia s teplomilnejšími druhmi z východnej a juhovýchodnej Európy. Tatranskú faunu preto charakterizujú rozličné geografické zložky, z ktorých sú zastúpené najmä kozmopolitné, palearktické, európske (eurosibírske, boreoalpínske, boreálne, samarské, sudetokarpatské) a endemické druhy.
Kozmopolitnú a palearktickú zložku reprezentujú druhy vyskytujúce sa v nižších polohách. Európska zložka je zastúpená mnohými druhmi bezstavovcov i stavovcov ako napr. skokan zelený, žlna zelená a iné. K početnejším zložkám sa radí eurosibírska, ktorú reprezentuje značný počet druhov bezstavovcov i stavovcov, napr. skokan hnedý, vretenica severná, tetrov hoľniak, jariabok hôrny, sýkorka chochlatá. Boreálnu (severskú) zložku reprezentuje napr. šidlo belasé, chochláč severský, myšiak severský. Boreoalpínsku zložku charakterizujú druhy rozšírené najmä pri hornej hranici lesa, napr. piskor vrchovský, myšovka vrchovská, hraboš snežný, pomerne značné množstvo rôznych skupín bezstavovcov a patrí sem aj glaciálny relikt žiabronôžka severská. Charakteristická pre Tatry je zložka alpínska, ktorú reprezentujú druhy svišť vrchovský tatranský, kamzík vrchovský tatranský, ľabtuška vrchovská, rôzne druhy ulitníkov, pavúkov, chvostoskokov a hmyzu. Sudetokarpatská zložka je zastúpená napr. slizniakom karpatským alebo chvostoskokom obrovským. Sarmatská zložka je v Tatrách zastúpená pomerne málo. Z cicavcov patrí do tejto zložky napr. ryšavka tmavopása. left|thumb|[[Svišť vrchovský|Svišť vrchovský tatranský]] Významnú zložku tatranskej fauny tvoria endemity (tatranské, karpatské a alpskokarpatské). Napríklad z cicavcov hraboš tatranský, z kôrovcov bežec tatranský, z motýľov priadzovec tatranský, z chrobákov fuzáč zemolezový a iné.
Členitý reliéf a pestrá paleta biotopov vytvára príležitosť pre existenciu spoločenstiev bezstavovcov, ktoré zahŕňajú rozmanité formy živočíchov obývajúce prakticky všetky typy biotopov. Presný počet bezstavovcov dodnes nie je známy, pretože výskumy potvrdzujú stále nové druhy. Stavovce sú v Tatransom národnom parku zastúpené 11 druhmi rýb a 2 druhmi kruhoústnic. Ďalej tu žije 6 druhov obojživelníkov, 5 druhov plazov, 102 druhov hniezdiacich vtákov a 14 druhov cicavcov.
Podobne ako u rastlinstva i u živočíšstva existuje vertikálne usporiadanie. Veľká absolútna i relatívna nadmorská výška Tatier umožnila vznik širokej škály vertikálneho usporiadania živočíšstva, a to od podhorského a horského stupňa, stupňa kosodreviny (subalpínsky), po alpínsky až subniválny stupeň.
Chránené územia
right|thumb|[[Popradské pleso s Chatou pri Popradskom plese v pozadí]] right|thumb|[[Veľké Hincovo pleso]] right|thumb|[[Roháče v Západných Tatrách]] Na území Tatranského národného parku sa nachádzajú tieto chránené časti prírody:
Problémy
Začiatkom roka 2010 sa začali objavovať informácie o tom, že v Tatrách je potrebné prehodnotiť ochranné pásma. Prispeli k tomu i udalosti akými bol turnaj v konskom póle uskutočnený na zamrznutej hladine Štrbského plesa, ktoré sa nachádza v najvyššom stupni ochrany prírody.
4918 Rostropovich
4918 Rostropovich je planétka s priemerom 31 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 24. augusta 1974.
Drubec
Drubec je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 112 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dmitrij Vladimirovič Malyško
Dmitrij Vladimirovič Malyško (* 19. marec 1987, Sosnovyj Bor, Leningradská oblasť) je ruský biatlonista. Profesionálne sa biatlonu venuje od roku 1995 a od roku 2011 je členom reprezentačného mužstva. Jeho trénermi sú Kucherov a Parfionov.
Je slobodný a medzi jeho záľuby patria autá.
Svetový pohár
Najlepšie umiestnenia v celkovom hodnotení SP v jeho doterajšej kariére boli 8. a 19. miesto.
Majstrovstvá európy
Na ME v biatlone v roku 2010 ako člen ruskej štafety spolu Alexejom Volkovom, Vladimírom Semakovom a Viktorom Vasilievom skončil na 2. mieste za štafetou Nemecka.
Juniorské majstrovstvá sveta
Jeho najlepším umiestnením je 8. miesto z pretekov štafiet, ktoré dosiahol v roku 2005 v Kontiolahti.
Horné Naštice
Horné Naštice sú obec na Slovensku v okrese Bánovce nad Bebravou.
Trstenec
Trstenec je potok v hornom Turci, v severozápadnej časti okresu Turčianske Teplice. Je to ľavostranný prítok Polerieky, meria 2,4 km a je tokom V. rádu.
Prameň
Pramení v pohorí Žiar, v podcelku Sokol, na východnom svahu vrchu Sokola (1 013 m n. m.) v nadmorskej výške približne 860 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie sprvu severojužným smerom, postupne sa stáča na juhovýchod a preteká dolinou Trstenec. Na strednom toku tečie prechodne východojuhovýchodným smerom, ďalej potom juhojuhovýchodným smerom. Západne od osady Polerieka ústi v nadmorskej výške cca 515 m n. m. do Polerieky. Nepriberá žiadne trvalé prítoky.
Chimborazo (sopka)
Vyhasnutý stratovulkán Chimborazo je najvyšší vrch Ekvádora (podľa najnovších meraní od stredu Zeme aj najvyšší vrch sveta). Nachádza sa asi 150 km od hlavného mesta Quito a 30 km severozápadne od mesta Riobamba. Pri dobrej viditeľnosti je zahliadnuteľný až z pobrežia, z mesta Guayaquil. Jeho vrchol je zároveň miestom najviac vzdialeným od stredu Zeme. Sopka je súčasťou rezervácie Reserva de Produccion Faunistica Chimborazo.
Sopka je tvorená prevažne andezitovými a dacitovými horninami. Pred 35 000 rokmi nastal kolaps pri explózii, čoho dôkazom sú depozity pyroklastík pod mestom Riobamba. Nasledujúce erupcie vytvorili nový (súčasný) tvar sopky. Pôvodný predpoklad bol, že sopka bola naposledy aktívna v pleistocéne, ale novšie výskumy ukazujú, že posledné erupcie prebehli okolo roku 550 (± 150 rokov).
Sopka je zobrazená na štátnom znaku Ekvádora, Simón Bolívar napísal poému, inšpirovanú vrchom Chimborazo.
Iné projekty
.
Hanigovský hrad
náhľad|Okenný oblúk gotického paláca náhľad|Horné nádvorie hradu náhľad|Hradné bralo Hanigovský hrad (Nový hrad, ) je hradná zrúcanina nad obcou Hanigovce, v regióne Horná Torysa, severovýchodne od Lipian, na úpätí Čergovského pohoria. Prístup na hrad je možný z obce Ľutina (žltá turistická značka), resp. obce Hanigovce (zelená turistická značka). Hradné bralo sa nachádza v nadmorskej výške 771 m n.m.
Exteriér
Kamenný hrad mal pôdorys obdĺžnika, o rozmeroch približne 55 x 20 metrov. Celé priestranstvo obklopovalo hradobné opevnenie. Palác mal obdĺžnikový pôdorys s rozmermi 14,7 x 6 metrov a bol dvojpodlažný. Opevnenie nádvoria bolo prispôsobené k prístupovej komunikácií, ktorá vstupovala do nádvoria z južnej strany 2,5 metra širokou bránou zabezpečenou strážnou vežou. V opevnení boli vytesané lôžka pre delá, hrad chránili aj strieľne od jeho prístupnejšej strany. Hradný komplex chránilo predbránie so vstupnou bránou. Na nádvorí boli hospodárske budovy a iné stavby, pravdepodobne drevené, pretože po požiari nezostali po nich žiadne stopy.
Súčasný stav
Uvádzané objekty sú v interiéri hradu dodnes identifikovateľné. Interiér paláca je až po parapety prízemných okien zasypaný suťou. Opevnenie sa niekde zachovalo aj do výšky 2 až 3 metre a vidno aj lôžka pre delá. Hrad je v literatúre uvádzaný ako zaniknutý, no zachoval sa vo svojej stredovekej podobe. O ruinu sa stará Občianske združenie Novum castrum, ktoré od roku na hrade zrekonštruovalo bránu, zakonzervovalo obranný múr, časť paláca a mnoho iného.
Pozri aj
Zoznam kultúrnych pamiatok v okrese Sabinov
Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 1995
Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 1995 boli v poradí 12. Majstrovstvá sveta v hádzanej žien, ktoré organizuje Medzinárodná hádzanárska federácia (IHF). Konali sa v šiestich rakúskych a maďarských mestách: Krems an der Donau, Sankt Pölten, Stockerau, Viedenské Nové Mesto, Budapešť a Győr, v dňoch od 5.17. decembra 1995, za účasti 20 tímov. Počet tímov sa oproti minulým turnajom zvyšil o 4 družstvá. Nováčikom turnaja bola až šestica družstiev: Brazília, Česko, Chorvátsko, Pobrežie Slonoviny, Slovensko a Ukrajina. Turnaj prvýkrát hostili dve krajiny; zatiaľ čo v Rakúsku sa konal svetový šampionát žien prvýkrát, Maďarsko ho už organizovalo v roku 1982. Titul získala 🇰🇷, ako vôbec prvé neeurópske družstvo, keď vo finále zvíťazila nad domácim 🇭🇺.
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako jedno z kvalifikačných podujatí na Letné olympijské hry 1996, ktoré hostila Atlanta. Kvalifikovali sa na ne 4 najlepšie družstvá.
Znak Ruskej republiky
Štátny znak Ruskej republiky bol jedným z oficiálnych symbolov Ruskej republiky, ktorého návrh zaslal ruský heraldista V. P. Lukomskij dňa 8. marca 1917 ministrovi zahraničných vecí Ruskej republiky. Zo znaku boli odstránené všetky atribúty, ktoré by pripomínali predchádzajúci znak Ruského impéria. Po úprave štátneho znaku Ruského impéria znak nadobudol podobu dvojhlavého orla z pečate cára Ivana III.. Otázkou zavedenia nového štátneho znaku sa zaoberal aj výkonný výbor Sovietu a pracujúcich poslancov pre otázky umenia v päťčlennom zložení. Skic znaku dotvorený Ivanom Bilibinom bol dňa 21. marca 1917 ministerským predsedom Dočasnej vlády a ministrom zahraničných vecí schválený.
Dňa 7. apríla 1917 na základe rozhodnutia ministra zahraničných vecí bola kresba novej pečate Ruskej republiky, ktorá zároveň určovala podobu štátneho znaku Ruskej republiky, uverejnená v Zbierke zákonov a nariadení vlády.
Počas revolučných dní vo februári 1917 sa okrem štátneho znaku Ruskej republiky veľmi často používala aj vlajka Ruskej republiky a taktiež aj odznaky, zobrazujúce dvojhlavého orla, ktorý v nohách drží štátne vlajky Ruskej republiky.
Stanislav I. Turzo
náhľad|Rodový erb Gróf Stanislav I. Turzo de Bethlenfalva (Thurzo), v starých textoch niekedy uvádzaný ako Stanislav Tuří (* 1470, Krakov – † 17. apríl 1540, Olomouc) bol v rokoch 14961540 tridsiatym piatym olomouckým biskupom.
Životopis
Narodil sa asi v roku 1470 v Krakove, ako syn Jána III. Turza a jeho druhej manželky Barbory rodenej Beckovej, dcéry krakovského mešťana Jána Becka. Stanislav študoval v talianskej Padove teológiu a právo a hneď po návrate sa stal olomouckým kanonikom. Keď pápeži Inocent VIII. a Alexander VI. ignorovali právo olomouckej kapituly na slobodnú voľbu biskupa a dosadili na biskupstvo talianskeho kňaza, kapitula protestovala a poslala do Ríma Stanislava Thurzu. Ten nešetril ani čas, ani peniaze až nakoniec prinútil biskupa Borgiu k rezignácii. Pápež vrátil olomouckej kapitule právo voľby a tá jednomyseľne zvolila Turzu v roku 1496 za biskupa.
Biskup Turzo zvolal v roku 1498 diecéznu synodu do Vyškova, odkiaľ vzišli Štatúty synodalia Stanislai. Roku 1500 vykúpil zo zálohu Kroměříž a zahájil prestavbu gotického hradu na zámok. Niekedy na začiatku 16. storočia zriadil pri vyškovskom zámku záhradu a v Olomouci nechal postaviť biskupskú rezidenciu. V roku 1511 vykúpil zastavený hrad Hukvaldy a dal ho znova opevniť. Svoju rozsiahlu stavebnú činnosť korunoval v rokoch 1515 až 1516 výstavbou vysokého gotického chóru v olomouckom dóme.
Dňa 11. marca 1509 korunoval v katedrále sv. Víta spolu so svojím bratom Jánom, vratislavským biskupom, Ľudovíta Jagelovského za českého kráľa. 24. februára 1527 korunoval za českého kráľa Ferdinanda I.
Biskup Stanislav zomrel v noci z 16. na 17. apríla 1540 a bol pochovaný v olomouckej katedrále sv. Václava.
Tupolev Tu-22M
thumb|Prototyp Тu-22М0 thumb|Prototyp Тu-22М1 thumb|Variant Тu-22М2 thumb|Kokpit Tu-22M3 thumb|Тu-22М3 počas letu thumb|Ukrajinský Тu-22М3 na leteckých dňoch SIAD 2002, Bratislava thumb|Тu-22М3 so zavesenými strelami Ch-22 a bombami FAB-250 thumb|Тu-22М3 Belťukov
Ribeauvillé (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Tupolev Tu-22M
Tupolev Tu-22M (v kóde NATO: „Backfire“) je nadzvukový strategický bombardér s meniteľnou geometriou krídel vyvinutý v Sovietskom zväze v 60. rokoch 20. storočia. Hoci k tomu názov zvádza, Tu-22M nepredstavuje modernizáciu bombardéru Tu-22, ktorý bol zavedený do armády v roku 1967. Lietadlá Tu-22M boli primárne určené na útoky na zoskupenia amerických lietadlových lodí a na pozemné ciele v rámci Európy.
Ribeauvillé (obec)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tupolev Tu-22M
Vznik a vývoj
Počiatky vývoja Tu-22M siahajú do šesťdesiatych rokov, kedy sovietske vedenie hľadalo prostriedok na likvidáciu amerických lietadlových lodí. Tupolevova konštrukčná kancelária pracovala na vývoji nového lietadla potajomky už od roku 1965. Tento projekt bol prezentovaný ako nový variant Tu-22 až do roku 1967, kedy získali konštruktéri oficiálne povolenie na vývoj nového bombardéra.
Základné požiadavky, ktoré si stanovilo sovietske letectvo, boli nasledovné:
Bombardér Tu-22M2 vzlietol prvýkrát 7. mája 1973 a následne bol podrobený vojskovým skúškam. Hoci malo lietadlo viacero konštrukčných nedostatkov, bolo nakoniec zaradené do výzbroje a celkovo sa vyrobilo vyše 200 kusov. K najväčším problémom patrila malá životnosť motorov, trhliny v konštrukcii a systémy elektronického boja, ktoré rušili palubný rádiolokátor.
V roku 1984 vznikla modifikácia Tu-22M3 s označením Tu-22M3R, alebo Tu-22MR. Išlo o prieskumné lietadlo, ktoré malo integrovaný rádiolokátor s bočným vyžarovaním, systémy elektronického prieskumu, ako aj fotografické zariadenie a videokamery. Po úspešnom absolvovaní vojskových skúšok bol tento variant v roku 1989 prijatý do výzbroje letectva vojenského námorníctva.
V roku 1986 bol dokončený prototyp Tu-22MP, ktorý predstavoval upravenú verziu Tu-22M3, určenú na vedenie elektronického boja. Do konca roku 1992 boli vyrobené ešte dve ďalšie lietadlá typu Tu-22MP.
Drak
Trup má pološkrupinovú konštrukciu, ktorá je prevažne tvorená hliníkovými zliatinami. Rozdielne požiadavky na aerodynamiku v nízkych rýchlostiach a vysokých nadzvukových rýchlostiach vyriešili konštruktéri krídlom s meniteľnou geometriou. Tú je možné nastaviť do troch polôh: Na odtokovej strane každého z krídel sa nachádzajú tri dvojdielne vztlakové klapky. Hlavné palivové nádrže sa nachádzajú v trupe lietadla, ďalšie sú umiestnené v krídlach a kýle.
Predná podvozková noha má dve kolesá a zaťahuje sa smerom dozadu. Hlavné podvozky pozostávajú z troch párov kolies a zaťahujú sa do šácht, umiestnených z časti v trupe a z časti v krídle lietadla.
Do zadnej časti trupu sú integrované dva brzdiace padáky, každý s plochou.
Kokpit
Kabína štvorčlennej posádky je klimatizovaná a je zasklená elektricky vyhrievaným krytom. V prednej časti sedia dvaja piloti, v zadnej radista a navigátor. Celá posádka sedí na vystreľovacích sedadlách, ktoré umožňujú bezpečné katapultovanie sa od výšky a rýchlosti /h.
Avionika
Bombardér Tu-22M3 je vybavený dopplerovským rádiolokátorom PNA-D, ktorý slúži na vyhľadávanie a zameranie cieľov a taktiež na navádzanie riadených striel. Radar je súčasťou antikolízneho systému, nedá sa však využiť na nízke lety s kopírovaním terénu. V zadnej časti lietadla pod zvislou chvostovou plochou je ešte radar PRS-4KM Krypton. Ten spolu s televíznou kamerou slúži na zameranie cieľov pre dvojhlavňový guľomet GŠ-23. Okrem guľometu sa o vlastnú ochranu lietadla stará aj systém Ural. Ten pozostáva z výstražného rádiolokačného prijímača Sirena-3, výstražného infračerveného protiraketového systému, aktívneho radarového rušiča a výmetníc klamných infračervených a rádiolokačných cieľov.
Komunikačný systém pozostáva z dvoch rádiostaníc UHF, jednej HF a palubného interkomu.
Motor
Pohon lietadla zabezpečujú dva motory Kuznecov NK-25, každý s maximálnym ťahom 245,15 kN. Motory sú umiestnené vedľa seba v zadnej časti trupu pod zvislou chvostovou plochou.
Výzbroj
Tu-22M3 môže niesť celú škálu voľne padajúcich bômb od FAB-100 s hmotnosťou až po FAB-3000 s hmotnosťou 3 tony. Bombardér môže byť vybavený palubným zameriavacím systémom SVP-24 (Gefest). Ide o špecializovaný výpočtový podsystém, ktorý umožňuje presné navedenie "hlúpej" munície na cieľ. Základná myšlienka je podobná ako pri amerických bombách JDAM, ktoré sú vybavené družicovým systémom a z neriadených bômb sa tak stáva riadená munícia. Avšak prístup je úplne odlišný, keďže zariadenie nie je montované na každú bombu zvlásť, ale nachádza sa na palube lietadla. SVP-24 prepočítava polohu lietadla a cieľa na základe systému GLONASS, rýchlosť a smer letu lietadla, trajektóriu letu bomby a hydrometeorologické podmienky. Súradnice môžu byť trochu skreslené pri ostrých manévroch lietadla v cieľovej oblasti alebo pri nedostatku informácií o hydrometeorologických podmienkach a stave ovzdušia. Pravdepodobnosť zničenia malých dobre chránených podzemných zariadení je 30 až 40%. Účinnosť pri ničení zle chránených nadzemných cieľov môže dosiahnuť až 60%.
Na ničenie strategických stacionárnych pozemných objektov slúžia bomby Ch-15 s doletom. Tu-22M3 dokáže uniesť 6 kusov v bombovnici a ďalšie 4 bomby môžu byť umiestnené na závesníkoch pod krídlami. Protilodnú výzbroj predstavuje bomba Ch-22 s aktívnym radarovým navádzaním a s doletom.
Bombardéry Tu-22M3 by mali byť do roku 2018 vyzbrojené novými riadenými strelami Ch-32 s doletom. Strela po vypustení vystúpi do výšky, následne letí rýchlosťou /h a nakoniec zaútočí strmhlav na cieľ. Ch-32 je určená hlavne na ničenie nepriateľských lodí, rádiolokačných staníc, mostov, vojenských základní a elektrární. Strela môže byť navádzaná pomocou družicového systému GLONASS alebo GPS. V prostredí silného rušenia využije spočiatku inerciálny navigačný systém a v terminálnej fáze letu bude riadená pomocou aktívneho radarového navádzania.
Operačné nasadenie
Počas Studenej vojny vykonávali Tu-22M pravidelné hliadkovacie lety a v niekoľkých prípadoch pri strete s americkým námorníctvom simulovali útoky na zoskupenia lietadlových lodí.
Sovietska intervencia v Afganistane
Prvá čečenská vojna
Druhé bojové nasadenie si odbili bombardéry Tu-22M v roku 1995 v Čečensku, keď podnikali nálety na pozemné ciele v blízkosti mesta Groznyj.
Rusko-gruzínska vojna
Ruská intervencia v Sýrii proti odporcom režimu Bašára al-Assada
Dňa 17. novembra 2015 sa potvrdili podozrenia, že za zrútením ruského civilného lietadla s 224 pasažiermi na palube stojí Islamský štát a Rusko začalo masívne bombardovanie strategickými bombardérmi. Štrnásť strojov Tu-22M, päť lietadiel Tu-160 a šesť Tu-95 uskutočnilo nálety na pozície teroristickej skupiny ISIL. Bombardér Tu-22M bol vyzbrojený železnými bombami bez navádzania FAB-250, ktoré zhodil na ciele v Rakke. Bombardovanie pokračovalo až do 20. novembra a okrem cieľov v Rakke boli zničené aj objekty teroristov v provincii Deir ez-Zur. Za tieto štyri dni uskutočnili stroje Tu-22M šesťdesiat bojových misií a zbombardovali tridsať teroristických cieľov. Bombardéry Tu-22M štartujúce z letiska v Mozdoku vykonali 22. až 24. januára ďalších 18 letov, počas ktorých útočili v okolí Deir ez-Zor na bojovníkov ISIL a ich vojenskú techniku.
Ruská invázia na Ukrajinu
Dňa 24. februára 2022 zaútočila Ruská federácia na Ukrajinu s cieľom zvrhnúť vládu a dostať celú krajinu pod svoju kontrolu. Rusko spustilo útok na viacero kľúčových ukrajinských miest vrátane Kyjeva, Odesy, Berďansku, Charkova a Mariupoľa. Práve posledne spomínané mesto má pre Rusko strategický význam, pretože až po jeho dobití sa otvorí pozemný koridor z Donbasu na anektovaný Krym. Z toho dôvodu prebiehali v Mariupole od začiatku invázie tvrdé boje. Po ôsmych týždňoch boli poslední obrancovia Mariupoľu donútení stiahnuť sa do oceliarne Azovstal na východnom predmestí mesta, kde údajne zostalo uväznených ešte 100 000 civilistov. Aby sa ruským jednotkám podarilo prelomiť ukrajinskú obranu boli 15. apríla nasadené bombardéry Tu-22M3, ktoré oceliareň zbombardovali gravitačnými bombami bez koncového navádzania. Od začiatku útoku na Ukrajinu išlo o prvé potvrdené použitie bombardérov Tu-22M3.
Používatelia
Rusko
Technické údaje
right|300px| Tu-22M, schematický výkres
Omán
Omán, dlhý tvar Ománsky sultanát je arabský štát v juhozápadnej Ázii, presnejšie v juhovýchodnej časti Arabského polostrova, ležiaci na pobreží pri Arabskom mori a Ománskom zálive. Na severe susedí so Spojenými arabskými emirátmi (dĺžka hranice 410 kilometrov), na juhozápade s Jemenom (288 kilometrov) a na západe so Saudskou Arábiou (676 kilometrov). Celková rozloha krajiny je. Súčasťou Ománu sú tiež exklávy Madháʾ a Musandam. Tie boli súčasťou nezhôd medzi Ománom a Spojenými arabskými emirátmi, ale v roku 2003 obidva štáty údajne ratifikovali a podpísali zmluvu o konečnom ustanovení spoločných hraníc. Podrobnosti ohľadne dohody však neboli dosiaľ zverejnené.
V krajine žije približne tri milióny obyvateľov. Početne najzastúpenejším etnikom sú Arabi, nasledujú prisťahovalci pôvodom z Južnej Ázie – Bangladéša (Bengálci), Indie, Pakistanu (Balúčovia) a Srí Lanky a tiež Afriky. Valná väčšina obyvateľov sú moslimovia, najrozšírenejšia je ibádíjovská veteva islamu. Najvyznávanejšie náboženstvo mimo islamu je hinduizmus. Medzi dorozumievacie jazyky patria úradná arabčina a hojne používaná angličtina.
Striekaný betón
thumb|kamenná stena stabilizovaná striekaným betónom na [[Nový Zéland|Novom Zélande]]
Omán
Omán je monarchiou. Súčasným sultánom a zároveň predsedom vlády je Kábús bin Saíd z dynastie al-Saídov. Titul monarchu je dedičný.
Striekaný betón
Striekaný betón je názov pre betón (niekedy maltu) dopravovaný cez tlakovú hadicu a striekaný vysokou rýchlosťou na predpokladaný povrch. Táto technológia môže byt aplikovaná na akýkoľvek typ alebo tvar povrchu, vrátane stropov a zvislých plôch. Môže sa aplikovať aj na už existujúce povrchy (betón, cement, sadrokartón, polystyrén, tehly, betónové tehly, atd.) a môže byť taktiež použitý na prekrytie a dekorovanie. Technológia striekanej podlahy sa môže aplikovať na chodníky, terasy, schody, okolo bazénov, steny – fasády a všade inde, kde je potreba zlepšiť vizuálny vzhľad existujúcich štruktúr.
Dejiny
Striekaný betón bol vynájdený v prvom polovici 19. storočia. Americký preparátor Carl Akelei, vymyslel túto metódu na vyplnenie sadrových modelov zvierat. Použil metódu vyfukovania suchého materiálu z hadice so stlačeným vzduchom, zvlhčovanie suchého materiálu prebiehalo až po opustení hadice. Táto technológia bola neskôr použitá na opravu konštrukcie v starých budovách. V roku 1911 bol udelený patent na jeho vynálezy. Termín „striekaný betón“ prvýkrát definovala American Railway Engineers Association v roku 1930. V roku 1950, bol vymyslený mokrý proces, dovtedy bol použitý len suchý proces. V roku 1960 bolo navrhnuté rotačné striekacie zariadenie, s otvorenou násypkou, ktorá umožnila nepretržité doplňovanie materiálov. Na ťažko prístupných miestach je hadica riadená ručne, napríklad pri výstavbe malých bazénov. Pri práce na väčších plochách hadica môže byt riadená aj mechanicky.
Omán
Výsledky prieskumu austrálskej organizácie Vision of Humanity, zostavujúcej zoznam krajín podľa svetového mierového indexu, označili Omán 21. najbezpečnejšou krajinou sveta za rok 2009. V predchádzajúcich dvoch rokoch obsadil 25. (2008) a 22. (2007) pozíciu.
Striekaný betón
Suchá zmes verzus mokrá zmes
Suchá metóda spočíva v pridaní suchej prísady do násypky a jej následnej pneumatickej aplikácie pomocou hadice do otvorov. Robotník kontroluje koľko vody treba pridať do hadice. Voda a suchá zmes nie sú úplne zamiešané, zmes konečnú podobu dostane vtedy, keď sa dostane na povrch. To si vyžaduje kvalifikovaných robotníkov, najmä v prípade husto alebo silno vystužených sekciách. Výhodou suchej zmesi je, že obsah vody je možné nastaviť okamžite prostredníctvom hadice, čo umožňuje efektívnejšie umiestnenie na strop a vertikálne aplikácie, bez použitia urýchľovača. Suchý proces je užitočný pri oprave, kedy je potrebné často zastaviť.
Omán
V novembri 2010 program OSN pre rozvoj vydal správu o dlhodobom rozvoji 135 krajín sveta za posledných 40 rokov. Omán sa v zozname umiestil na prvom mieste.
Striekaný betón
Suchá zmes verzus mokrá zmes
Mokrý-mix striekaného betónu je pridanie vopred pripraveného koncentrátu do dýzy. Mokrý postup všeobecne produkuje menej odpadov (materiál, keď spadne na zem) a tuhých znečisťujúcich látok oproti metóde so suchým-mixom. Najväčšou výhodou mokrého procesu, je to, že sa dajú väčšie objemy umiestniť za kratší čas.
Striekaný betón je vystužený konvenčnou oceľovou tyčou, oceľovým pletivom, a vláknami. Vláknová výstuž (oceľ alebo syntetické) sa tiež používa na stabilizáciu pri stavbách tunelov a pri opevňovaní svahov.
Omán
Kamenná doba
V jednej z hôr tej istej oblasti boli nájdené nástenné kresby zvierat. Podobné kresby boli objavené aj v iných častiach Ománu, a to v oblastiach Vádí Sahtan a Vádí Baní Charús blízko mesta Rustak. Tieto kresby zobrazovali človeka nesúceho zbrane, ktorý čelil divokým zvieratám. Ďalším miestom archeologických nálezov doby kamennej je Sivan, neďaleko mesta Hajma. Tu boli objavené hroty šípov, nože, dláta a zaguľatené kamene, ktoré vtedajší ľudia používali na hádzanie po zvieratách.
Ľvov
Ľvov (ďalšie názvy pozri kapitolu Názvy) je najväčšie mesto západnej Ukrajiny, kultúrne, ekonomické a správne stredisko Ľvovskej oblasti. Leží cca 65 km od hraníc s Poľskom, ktorému od novembra roku 1918 do septembra roku 1939 aj patrilo. Historické centrum mesta je zapísané do Svetového dedičstva UNESCO.
Omán
Predislamský Omán
V predislamskej dobe sa v Ománe usadili arabské kmene, od ktorých pravdepodobne pochádza aj názov tejto krajiny. Živili sa pastierstvom a na pobreží navyše ešte rybolovom. Na mnohých dnešných ománskych rodinách je zrejmá ich podobnosť k rodinám z iných štátov Arábie.
Ľvov
Názvy
Medzi ďalšie názvy mesta patria: ; ; ; (Lemberg);  (Lèmberik);
História
Mesto Ľvov založilo v roku 1256 knieža Daniel Romanovič (Haličský), ktorý ho nazval podľa svojho syna Leva. V roku 1349 ho dobyli poľské vojská kráľa Kazimíra III. Veľkého a odvtedy sa mesto stalo jedným zo stredísk poľskej kultúry a vzdelanosti. Postupne v ňom prevládli obyvatelia poľského pôvodu a rímskokatolíckeho náboženstva. Usádzali sa tu aj Nemci a Židia. V roku 1649 a 1655/1656 ho obliehali ukrajinskí kozáci Bohdana Chmeľnyckého a dvakrát ho obliehali aj švédske vojská (1656, 1704). V roku 1772 sa po prvom delení Poľska stalo súčasťou habsburskej monarchie (Rakúska). V rámci Rakúska mala Halič určitú formu autonómie a stala sa centrom poľského a ukrajinského národného života a kultúry. Práve v tomto čase sa obyvatelia Haliče kultúrne vzdialili od svojich ukrajinských pravoslávnych bratov, ktorí žili v Ruskom impériu. V rokoch prvej svetovej vojny bolo mesto krátko obsadené ruskou cárskou armádou a neskôr boľševickou armádou. Po porážke Rakúska a boľševického Ruska 1. novembra 1918 Ľvov sa stal hlavným mestom Západoukrajinskej ľudovej republiky. Potom – súčasťou obnoveného Poľského štátu (1919 – 1939), stalo sa tretím najväčším mestom Poľska. V rokoch 1939 až 1941 bolo súčasťou Sovietskeho zväzu a v rokoch 1941 až 1944 sa stalo časťou Generálneho gouvernementu (okupovaného nacistami). V tomto čase bolo aj strediskom ukrajinských nacionalistov, ktorí sa snažili o nezávislosť Ukrajiny od Sovietskeho zväzu, Nemecka i Poľska (banderovci). V roku 1944 sa mesto opäť stalo súčasťou Sovietskeho zväzu (Ukrajinskej sovietskej socialistickej republiky). Bolo vysťahované väčšinové poľské obyvateľstvo a do mesta sa hromadne prisťahovali Ukrajinci a čiastočne aj Rusi. Od roku 1991 je Ľvov súčasťou nezávislej Ukrajiny.
Administratívne členenie
Ľvov je rozdelený na 6 správnych obvodov („rajónov“):
Etnické zloženie
Väčšinu obyvateľstva podľa sčítania obyvateľstva v roku 2002 tvorili Ukrajinci. Ich percentuálny podiel predstavoval 88,1 % obyvateľov mesta. Ukrajinskú väčšinu získal Ľvov po likvidácii židovskej komunity počas nacistickej okupácie a odsune poľskej komunity po roku 1945. V roku 1931 tvorili Poliaci až 63,5 % obyvateľov mesta a Ľvov bol po Varšave a Krakove tretím najväčším poľským mestom. Dnes žije v meste veľmi málo Poliakov (0,9 %). V meste žijú aj Rusi (8,9 %) a Bielorusi (0,4 %). Malé komunity predstavujú aj Židia (0,3 %) a Arméni (0,1 %). V roku 1931 bol v meste aj vysoký počet obyvateľov židovského pôvodu. Predstavovali 24,1 % obyvateľov mesta.
Historické pamiatky
V meste Ľvov sa nachádza veľké množstvo chrámov cirkví rôznych vierovyznaní. V tomto meste sa akoby stretával západný rímskokatolícky svet reprezentovaný silnou poľskou komunitou s východným gréckokatolíckym a pravoslávnym svetom ukrajinského obyvateľstva. Až do vysídlenia Poliakov po druhej svetovej vojne tu existovalo mnoho rímskokatolíckych chrámov. Dnes je z nich iba málo v rukách rímskych katolíkov, pretože príslušníkov tohto náboženstva tu žije v porovnaní sa stavom z roku 1930 oveľa menej. Preto bývalé rímskokatolícke chrámy sú v rukách gréckokatolíckej, pravoslávnej alebo iných cirkví. V minulosti bolo v meste aj veľa funkčných synagóg. Po likvidácii židovského obyvateľstva ich zostalo iba torzo. Väčšina chrámov v meste patrí Ukrajinskej gréckokatolíckej cirkvi (zjednotenej s Rímom, uniati) alebo Ukrajinskej pravoslávnej cirkvi (patriarcháty Kyjev i Moskva).
Omán
Príchod islamu
náhľad|vľavo|Forte de Doba, dielo z doby okupácie zo strany Portugalska (1620)
Omán sa stal ibádíjskou krajinou, ktorej vládol vyvolený vládca, imám. Po smrti Mohameda prepukli boje o následovníctvo, kde hral Omán dôležitú úlohu. V raných rokoch islamskej expanzie Omán dobýval nové územia v Iraku, Perzii a v ďalších krajinách. Posolstvo islamu zaniesli Ománci pri svojich cestách až do Číny a ďalších ázijských prístavov.
Omán sa stal mocným štátom s obchodnými a námornými aktivitami siahajúcimi k Východnej a Strednej Afrike. V tomto období vládli Ománu nasledujúce dynastie: Umajjovci (661 – 750), Abbásovci (750 – 931, 932 – 933, 934 – 967), Karmatiani (931 – 932, 933 – 934), dynastia Bujidov (967 – 1053) a Seldžukovia (1053 – 1154).
Usadenie Portugalcov
V rokoch 1508 až 1648 bol Omán z veľkej časti kontrolovaný Portugalskom, ktoré obsadilo jeho hlavné mesto Maskat. Portugalci pricestovali do regiónu po príchode objaviteľa Vasco da Gamu do Indie. Pretože potrebovali chrániť svoje námorné trasy, vybudovali na ománskom území opevnené mestá. Ruiny týchto miest, postavených v koloniálnom štýle, zostali dodnes.
Omán a Východoafrická ríša
náhľad|vpravo|Ománska Východoafrická ríša v roku 1856:
Omán nadviazal styky s dobovými veľmocami ako bola Británia, Francúzsko, Holandsko či Spojené štáty. Na začiatku 20. storočia však nastal úpadok a krajina sa od sveta izolovala. V roku 1920 začali zahraničné spoločnosti s hľadaním ropy. Spoločnosť Anglo-Persian Oil Company viedla geologické prieskumy s neúspešným výsledkom. Druhá svetová vojna a ďalšie udalosti prerušili prieskum až do roku 1962. Prvý úspešný vrt sa uskutočnil v oblasti Jíbal, následovaný vrtmi v Natíhu a Fahúde. Produkcia ropy v obchodnej miere sa začala približne v roku 1967.
Geografia
náhľad|Detailná mapa Ománu Omán sa nachádza na Strednom východe, na juhovýchode Arabského polostrova. Jeho pobrežie je ohraničené Arabským morom a Ománskym a Perzským zálivom. Susedí so Spojenými arabskými emirátmi (dĺžka hranice 410 kilometrov), Jemenom (288 kilometrov) a Saudskou Arábiou (676 kilometrov). Rozloha štátu podľa ománskych zdrojov dosahuje. Niektoré pramene (CIA World Factbook ) uvádzajú až kvôli nejasnému stanoveniu hraníc v púštnych oblastiach. Súčasťou Ománu sú tiež exklávy Madha a Musandam a niekoľko ostrovov (napríklad Masíra).
Krajina je veľmi rôznorodá a nepresahuje 100 až 400 metrov výšky. Severná pobrežná oblasť al-Batína je využívaná k poľnohospodárstvu, od vnútrozemnej púšte Ar-Rub’ al-Chálí ju oddeľuje vysoké vápencové pohorie Al Hadžar. Na juhu sa pozdĺž pobrežia rozkladá Arabská tabuľa, dosahujúca miestami výšky až 1 400 metrov, a horská oblasť Karra.
Geológia
Veľkoleposť a rozmanitosť krajiny sú dôsledkom geologickej histórie a klímy posledných miliónov rokov. Jedinečné skalné výčnelky v pohorí Al Hadžar, Hukfu a Dafáre sú rajom pre medzinárodných geológov. Prvé geologické záznamy sa datujú do doby približne 825 miliónov rokov a zahrňujú aspoň tri obdobia, kedy bola krajina pokrytá ľadom, čo môže byť trochu prekvapivé vzhľadom na súčasnú zemepisnú šírku a podnebie.
Omán, ležiaci v juhovýchodnom cípe Arabskej tabule, sa kvôli rozširovaniu Červeného mora pomaly tlačí smerom na sever. Hory Al Hadžar a potopené údolia Musandamu sú toho pamiatkou.