cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teddington Lock Footbridges
thumb|Visutá lávka thumb|Priehradová lávka Teddington Lock Footbridges je dvojica lávok cez rieku Temža v Teddingtone v londýnskej časti Richmond neďaleko stavidiel Teddington Lock. Lávky boli postavené v rokoch 1887 – 1889 a stoja na mieste, kde predtým existovala kompa. Oddelené sú ostrovom Swan Ait. Lávka na západnej strane je visutá a jej výška nad Temžou je. Jej architektom bol George Pooley. Lávka na západnej strane je priehradová.
Simona
Simona je ženské krstné meno. Pochádza z hebrejčiny a znamená „počujúca“, „načúvajúca“. Meniny na Slovensku má 30. októbra.
Roullée
Roullée je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ruse (oblasť)
Ruse je oblasť v Bulharsku na severe krajiny. Má rozlohu 2 803 km² a žije tu 278 890 obyvateľov. Sídlom oblasti je mesto Ruse.
Balch
Balch (staršie Baktra; po perzsky بلخ) je mesto v rovnomennej provincii v severnom Afganistane, predmestie najväčšieho severoafgánskeho mesta Mazár-e Šaríf. Balch je najväčšie pútnické miesto Afganistanu. Počet obyvateľov: 11 300 (odhad 2003). Historicky to bolo významné mesto vo Veľkom Chorasáne.
Bod klamu
Bod Klamu je názov dobrodružného románu z roku 2001 od Amerického autora Dana Browna. V slovenčine kniha vyšla roku 2005.
Obsah
V nehostinných ľadových končinách Arktídy nájde satelit NASA čosi nevídané: meteorit so stopami fosílií. Môže to byť dôkaz mimozemského života? Nález pred prezidentskými voľbami v USA by mohol priamo ovplyniť ich výsledok. Tím odborníkov za polárnym kruhom sa zrazu ocitá v ohrození života... (prevzaté z úvodu knihy.)
NGC 1647
NGC 1647 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Býk, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 15. februára 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 6,4.
Zbor väzenskej a justičnej stráže
náhľad|Sídlo na Šagátovej v Bratislave
Zbor väzenskej a justičnej stráže (ZVJS) je „charakterizovaný ako ozbrojený zbor, ktorý plní úlohy súvisiace s výkonom väzby, výkonom trestu odňatia slobody, ochranou a strážením objektov zboru a ochranou poriadku a bezpečnosťou v súdnych objektoch.“ Zbor podlieha Ministerstvu spravodlivosti, jeho generálneho riaditeľa do funkcie menuje minister. V marci 2021 bol za generálneho riaditeľa vymenovaný plk. Mgr. Róbert Mudronček.
Ústavy
Zbor väzenskej a justičnej stráže prevádzkuje na Slovensku 6 ústavov na výkon väzby, 8 ústavov na výkon trestu odňatia slobody a 4 ústavy na výkon väzby a výkon trestu odňatia slobody. Prevádzkuje tiež 2 zariadenia: Nemocnicu Trenčín a Rekreačné stredisko Zboru väzenskej a justičnej stráže v Bukovci. Nasledujúci zoznam pochádza zo stránok ZVJS.
Generálni riaditelia
V rokoch 2010 až 2012 bol generálným riaditeľom plk. Mgr. Róbert Mudronček. Neskôr ho vymenil plk. Eugen Balko. Toho po dvoch rokoch k 1. októbru 2014 vymenil plk. Milan Ivan.
Generál Milan Ivan zo svojho postu odstúpil 30. decembra 2020 po pokuse o samovraždu Milana Lučanského vo väzbe. Po generálovi Ivanovi zbor dočasne viedol Michal Sedliak. V marci 2021 ministerka spravodlivosti Mária Kolíková za nového generálneho riaditeľa vymenovala Róberta Mudrončeka, dovtedy riaditeľa Ústavu na výkon väzby a výkon trestu odňatia slobody Ilava. Plukovník Michal Sedliak je námestník generálneho riaditeľa pre služobné veci.
Tótszerdahely
Tótszerdahely je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Letenye.
Má rozlohu 1230 ha a žije tu 1231 obyvateľov (2007).
Faverdines
Faverdines je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov 2004
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov 2004 boli v poradí 41. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBAQUET). Konali sa v Campos dos Goytacatez, v štáte Rio de Janeiro, v Brazílii v dňoch od 13.18. júla 2004, za účasti 6 tímov. Brazília bola organizátorom juhoamerického šampionátu mužov siedmykrát, predtým hostila toto podujatie v rokoch 1935, 1939, 1947, 1961, 1983 a 1993. Svoj jedenásty titul získala 🇦🇷, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad domácou 🇧🇷.
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 2005, ktoré organizovala Dominikánska republika. Kvalifikovali sa na ne 4 najlepšie družstvá.
Vektorový súčin
Vektorový súčin je v matematike označenie binárnej operácie medzi dvoma vektormi v trojrozmernom vektorovom priestore. Výsledkom tejto operácie je vektor (na rozdiel od skalárneho súčinu, ktorého výsledkom je pri súčine dvoch vektorov skalár). Výsledný vektor je kolmý na obidva pôvodné vektory.
Označenie
Vektorový súčin vektorov sa zvyčajne označuje jedným z nasledujúcich spôsobov:
Definícia
Vektorový súčin vektorov a a b je definovaný ako vektor kolmý k vektorom a a b s veľkosťou rovnou ploche kosodĺžnika, ktorý oba vektory spolu tvoria:
kde θ je uhol zvieraný vektormi a a b (0° ≤ θ ≤ 180°) a n je jednotkový vektor kolmý k nim. Takéto jednotkové vektory však existujú dva; voľba závisí na tom, či je súradný systém definovaný ako pravotočivý alebo ľavotočivý. V pravotočivom súradnom systéme možno použiť pravidlo pravej ruky: ak sú vektory a a b znázornené ukazovákom a prostredníkom pravej ruky, potom vektorový súčin a × b má smer vztýčeného palca.
Vektorový súčin možno definovať aj bez pomoci uhla, ktorý oba vektory určujú. Ak máme vektorový súčin, tak zložky vektora c možno určiť ako
Pomocou Levi-Civitovho symbolu možno zložky vektorového súčinu zapísať ako
Tento tenzorový zápis umožňuje použitie vektorového súčinu aj v priestoroch s dimenziou rôznou od 3.
Výpočet
Súradnice vektorového súčinu dvoch vektorov možno vypočítať bez určovania uhla, ktorý vektory zvierajú: Nech
a
Ján Bakoš
prof. PhDr. Ján Bakoš, DrSc. (* 2. marec 1890, Modra – † 24. január 1967, Kolín) bol slovenský semitológ, arabista, vysokoškolský pedagóg a prekladateľ. Stal sa zakladateľom modernej slovenskej orientalistiky. Vychoval prvú generáciu slovenských arabistov.
Životopis
Teológiu a semitológiu študoval v Göttingene, filozofiu semitských národov v Berlíne, Paríži a Ríme. V rokoch 1921-1946 pôsobil ako profesor starozákonných vied na Slovenskej evanjelickej bohosloveckej fakulte, kde bol v rokoch 1944-1945 dekanom. V rokoch 1934-1959 pôsobil aj ako profesor semitských jazykov a kultúr na Filozofickej fakulte UK v Bratislave, kde bol v rokoch 1945-1946 dekanom. Od roku 1953 bol akademikom Slovenskej akadémie vied a od roku 1965 akademikom Československej akadémie vied. V roku 1960 založil Kabinet orientalistiky SAV.
Komentoval a prekladal diela starých sýrskych, arabských a hebrejských filozofov. Preložil z arabčiny do francúzštiny dielo Ibn Sínu (Avicena).
Liez (Aisne)
Liez je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Menoitios (syn Aktora)
Menoitios nastúpil na trón v Opunte. Za mlada sa zúčastnil slávnej výpravy Argonautov, plaviacich sa na lodi Argó pod vedením Iasóna do ďalekej Kolchidy pre zlaté rúno.
So svojou manželkou Polymélou, dcérou fthíjskeho kráľa Pélea, mali syna Patrokla, ktorý sa rozhodol odísť so svojim priateľom Achilleom do trójskej vojny. Menoitios vtedy synovi kládol na srdce, aby bol vo vojne Achilleovi ochrancom a radcom, pretože je starší a skúsenejší.
Ako to u otcov býva, Menoitios schopnosti svojho syna preceňoval. Vzťah medzi jeho synom a Achilleom sa vyvinul práve naopak. Patroklos slávneho hrdinu Achillea vo vojne na slovo poslúchal a vždy bojoval iba v jeho tieni. Iba raz ho neposlúchol a aj to z čírej šľachetnosti a stálo ho to život.
Aurélia
Aurélia je ženské krstné meno. Meniny na Slovensku má 31. októbra.
Nürnberg
Nürnberg môže byť:
Jiří Vaněk (rozlišovacia stránka)
Jiří Vaněk môže byť:
NGC 1648
NGC 1648 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 29. decembra 1885.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,6.
Loučka (okres Vsetín)
Loučka je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 749 obyvateľov, z toho 362 mužov a 387 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 38,3 roka, ženy 41,6 roka).
Türje
Türje je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalaszentgrót.
Má rozlohu 3823 ha a žije tu 1791 obyvateľov (2007).
NGC 1649
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.
Hry malých štátov Európy
náhľad|Krajiny, ktoré sa zúčastňujú Hier malých štátov Európy Hry malých štátov Európy (, skrátene GSSE) je multišportové podujatie organizované národnými olympijskými výbormi malých štátov Európy v dvojročnom cykle od roku 1985.
Zúčastnené krajiny
Hier malých štátov Európy sa zúčastňujú všetky členské krajiny Atletickej asociácie malých štátov Európy (AASSE). V roku 2006 sa členom Atletickej asociácie malých štátov Európy stala Čierna Hora, no napriek tomu neposlala svojich športovcov na Hry malých štátov Európy v roku 2007, ktoré sa uskutočnili v Monaku.
Športy
Na Hrách malých štátov Európy v roku 2007 sa súťažilo v nasledovných 12 športoch:
Na niektorých predchádzajúcich hrách sa športovalo aj v boccii, cyklistike a squashi.
Vanek
Vanek môže byť:
Veľké mačky
Vznik
K oddeleniu od malých mačiek došlo približne pred šiestimi až desiatimi miliónmi rokov.
Joseph Fouché
Joseph Fouché, vojvoda z Otranta (* 21. máj 1759, Le Pellerin, Francúzsko – † 26. december 1820, Terst, Taliansko) bol francúzsky politik počas Francúzskej revolúcie a minister vnútra ("minister polície") počas cisárstva a reštaurácie.
Životopis
Narodil sa v obci Le Pellerin v blízkosti významného francúzskeho prístavu Nantes. Jeho otec bol námorník a obchodník. Ako najstarší syn mal prevziať remeslo po otcovi, ale po fyzickej stránke k tomu nemal vlohy. Vynikal skôr svojím intelektom. Stal sa z neho cirkevný učiteľ a medzi dvadsiatym a tridsiatym rokom sa venoval pedagogickej činnosti a pôsobil v mestách Paríž, Vendôme, Niort, Arras a Saumur. Vyučoval fyziku, matematiku a latinčinu. V Arrase sa stal členom krúžku "Rosati", ktorý vznikol okolo roku 1778. Išlo o klub intelektuálov, ktorí diskutovali o ľudských právach, nových technických objavoch, literatúre a filozofii. Už tu spoznal Joseph Fouché Marata, Robespierra a Carnota. Medzi ním a Maximilienom de Robespierrom vzniklo priateľstvo a mnohí dokonca predpokladali, že Joseph Fouché sa ožení s Charlottou de Robespierrovou, Maximiliánovou sestrou (prečo k tomu nakoniec nedošlo, zostáva tajomstvom).
Fouchého aktivity počas Veľkej francúzskej revolúcie
V roku 1789 vyslali arrasskí oratoriáni na základe Fouchého návrhu deputáciu do Národného zhromaždenia, ktorej hlavnou úlohou bolo vyjadriť sympatie kňazov voči tretiemu stavu. Za trest musel Fouché odísť do sesterského ústavu v Nantes, ale pedagogickej činnosti sa už venovať nemienil. Lákala ho politika. Ubehlo pár týždňov a stal sa predsedom „Priateľov ústavy“ v Nantes. Jeho snaha a všetky jeho skutky boli zamerané len na jediné - získať vplyv a podporu v kruhoch buržoázie. Aby svoju pozíciu upevnil čo najviac, oženil sa s dcérou bohatého obchodníka. Nevesta mala len pätnásť rokov. Pár dní pred touto svadbou, 8. septembra 1792, bol Fouché zvolený za poslanca do Konventu. V Konvente sa pridal na stranu umierneného krídla revolúcie, na stranu girondistov. Vyhýbal sa verejnej moci a venoval sa pôsobeniu vo výboroch a komisiách. Nikdy nebažil po tom, aby bol na výslní diania, stačilo mu riadiť udalosti z pozadia a ovplyvňovať iných ľudí. Stránil sa toho, aby sa verejne, všetkým na očiach, k niečomu zaviazal a vyčkával, čo prinesie ďalší vývoj udalostí.
Jediným dňom, keď Fouché musel vysloviť nahlas svoj názor, bol 16. január 1793, keď sa hlasovalo o poprave kráľa. Hlasoval vtedy za smrť panovníka. Na jar vyslal Konvent na vidiek dvesto svojich komisárov, ktorí mali podnietiť revolučné nadšenie v odľahlejších regiónoch a mestách. Patril medzi nich aj Fouché, ktorý pôsobil v departemente Loire Inférieure, v Nantes, v Moulins a v Nevers. Mal tu hlavne verbovať regrútov do armády, v čom bol celkom úspešný. Pokiaľ ide o otázku cirkvi a súkromného vlastníctva, v tomto smere nebol Fouché vôbec opatrný, čo dosvedčuje aj ním a Collotom d’Herbois napísaná Instruction, ktorú Stefan Zweig označil za prvý novoveký komunistický manifest. Začal zúrivo bojovať proti cirkvi, čo mnohí považovali za fanatizmus, ale skutočným cieľom jeho činnosti namierenej proti cirkvi bolo získať finančnú hotovosť pre potreby republiky.
Konflikt s Robespierrom
Ako prvý zaútočil Robespierre, keď 6. mája 1794 vo svojom prejave, týkajúcom sa hlavne náboženstva, obvinil Fouchého z ateizmu. Pár týždňov po tejto udalosti Fouché zmizol zo scény, ale vôbec nezaháľal. Navštevoval výbory, zoznamoval sa s poslancami a snažil sa získať sympatie jakobínov. Týmto všetkým sledoval jediný cieľ - odstránenie Robespierrovej hrôzovlády. Dňa 6. júna bol zvolený za predsedu Klubu jakobínov, čo v tomto období znamenalo, že sa tešil dôvere mnohých členov klubu. Na Robespierrov podnet sa na Fouchého začali sťažovať niekoľkí obyvatelia Lyonu, a tak sa Fouché opäť na chvíľu stiahol do ústrania. 11. júla predniesol Robespierre proti Fouchému veľmi nenávistný prejav. Jeho dôsledkom bolo vylúčenie Fouchého z klubu jakobínov, čo znamenalo, že ostal bez ochrany. Fouché však konal a pomaly spájal všetkých tých, ktorí sa báli Robespierra do jednej skupiny, ktorá mala zrealizovať sprisahanie proti jeho osobe. Posledným podnetom, ktorý všetko popohnal, bola smrť Fouchého milovanej dcéry Nièvre. Fouché sa v zúfalstve po jej úmrtí spolu s ďalšími poslancami Konventu rozhodol na Robespierra zaútočiť.
26. júla 1794 rečnil na zasadaní Konventu Robespierre o hroziacom sprisahaní, neurčitých zločincoch proti republike a zrade niektorých poslancov. Medzi poslancami nastal strach, kto bude z prípravy tohto sprisahania obvinený a odsúdený na smrť. Na druhý deň už sprisahanci nepustili Robespierra a jeho prívrženca Saint-Justa k slovu a uväznili ich. Hoci boli Robespierre spolu so svojím bratom, Couthonom, Saint-Justom a mnohými ďalšími vďaka svojím priateľom oslobodení, znovu ich večer zatkli a 28. 7. 1794 popravili. Fouché bol síce po prevrate opäť obvinený z teroru v Lyone, ale podarilo sa mu celú zodpovednosť za činy spáchané v Lyone zvaliť na plecia Collota d’Herbois.
Pôsobenie v službách Napoleona Bonaparta
Skupina, ktorá realizovala prevrat 9. thermidoru, ostala vďaka Fouchého intrigám naďalej pri moci, hoci najmä Fouché bol mnohými kritizovaný. Napokon ho 9. augusta 1795 poslanec François-Antoine de Boissy d'Anglas obvinil z konania proti vláde a bol následne zatknutý. Ale rojalistické povstanie z 13. vendémiaira roku VI. zabránilo jeho poprave. Fouché bol amnestovaný po vyhlásení konštitúcie vyhlásenej 5. fructidoru.
Po prepustení z väzenia žil chvíľu v ústraní, ale udržiaval kontakty s predstaviteľmi radikálnej ľavice, najmä s François-Noël Babeufom, čo mu opäť pomohlo k vráteniu sa k moci. Hoci sa tvrdilo, že direktorovi Paulovi Barrasovi prezradil prípravy povstania F.–N. Babeufa z roku [1796], dnes je táto špekulácia historikmi odmietaná.
V roku 1797 získal od Barrasa povolenie dodávať armáde nevyhnutnú bojovú výstroj a zásoby, čo mu umožnilo, aby sa na dodávkach výrazne obohatil. Hoci zvažoval aj podporu vzmáhajúcemu sa rojalistickému hnutiu, napokon ostal verný republikánskemu zriadeniu a najmä direktorovi Paulovi Barrasovi. Fouchého vernosť Barras odmenil tým, že ho v roku 1798 menoval za veľvyslanca v tzv. Cisalpínskej republike (s centrom v Miláne). V Miláne však Fouché konal tak svojvoľne, že musel byť vládou odvolaný.
Začiatkom roku 1799 sa vrátil späť do Paríža a vládou bol opäť na krátku dobu menovaný za veľvyslanca do Haagu. Z tohto postu bol odvolaný, keď bol 20. júla 1799 menovaný za ministra polície. Direktor Emmanuel Joseph Sieyès chcel potlačiť obnovujúce sa hnutie jakobínov, ktorí si nedávno znovu otvorili svoj klub. Fouché jakobínsky klub nechal zatvoriť a prenasledoval tiež redaktorov a novinárov, ktorí vydávali jakobínske noviny a pamflety, v ktorých kritizovali vládu piatich direktorov. V čase návratu generála Napoleona Bonaparta z egyptskej výpravy v októbri 1799 bol teda Fouché jedným z najmocnejších mužov v krajine.
Fouché si uvedomoval, že direktori sú veľmi nepopulárni, a tak sa pridal na stranu tých, ktorí sa ešte popularite ľudu ako-tak tešili – k Napoleonovi a k Sieyèsovi. Spoločne začali organizovať sprisahanie s cieľom zvrhnúť vládu direktória. Napoleon Bonaparte s pomocou armády a s krytím J. Fouchého, Sieyèsa i Talleyranda úspešne zrealizoval v dňoch 9. a 10. novembra 1799 prevrat (tzv. prevrat 18. brumaira) a užitočného Fouchého ponechal v jeho funkcii.
Počas vlády tzv. konzulátu (1799 – 1804) Fouché úspešne potláčal opozíciu, ktorá čas od času vyrastala proti rastúcej moci Napoleona, jedného z troch konzulov. Fouché sa snažil mierniť niektoré Napoleonove radikálne zámery, čím si získal isté sympatie v tábore rojalistov. Nie všetky sprisahania sa podarilo Fouchému odhaliť, ako to ukazuje sprisahanie z ulice Saint-Nicaise, pri ktorom bol 24. decembra 1800 realizovaný neúspešný bombový atentát na konzula Napoleona Bonaparta. Išlo o rojalistické sprisahanie, čo sa snažil Fouché konzulovi dokázať, ale ten využil vyšetrovanie sprisahania na potrestanie stále vplyvných jakobínov. náhľad|List Fouchého, datovaný dňa 18. 7. 1804, s jeho vlastnoručným podpisom a dopísaným titulom vojvodu z Otranta
Keďže sa Fouché počas svojho pôsobenia v ministerstve polície snažil chrániť bývalých republikánov a do istej miery stále podporoval republikánske zriadenie, Napoleon ho vnímal ako možnú hrozbu a rozhodol sa napokon Fouchého zbaviť jeho vplyvu. Po vyhlásení Napoleona za doživotne zvoleného prvého konzula dňa 1. augusta 1802 bol napokon Fouché elegantne zbavený svojho úradu. Riadenie polície bolo podriadené ministerstvu spravodlivosti a toto portfólio bolo zrušené. Keď Fouché doživotnému konzulovi Napoleonovi odovzdával vyúčtovanie svojho ministerstva, ktoré malo aktíva vo výške 2,4 milióna frankov, Napoleon mu benevolentne polovicu z tejto sumy prenechal. Navyše odmenil Fouchého členstvom v senáte s ročnou penziou vo výške 35 000 frankov, a ešte mu aj udelil veľký majetok v okolí mesta Aix-en-Provence (v hodnote približne desať miliónov frankov).
Po svojej demisii sa vrátil späť k slobodomurárstvu a navštevoval lóžu Spojení občania (Les Citoyens réunis) v Melune (neďaleko Paríža). V slobodomurárskych kruhoch získaval ďalšie cenné informácie z politického života, ktoré neskôr využil vo svoj prospech.
Fouché sa teda stal v roku 1802 senátorom a naďalej od svojich špiónov zbieral informácie o možných sprisahaniach proti vláde Napoleona. Nie všetky Napoleonove kroky ale schvaľoval (napríklad nesúhlasil s únosom, zatknutím a popravou vojvodu z Enghienu).
Napoleon však k Fouchému nemal dôveru a azda sa ho aj obával. V roku 1808 sa šírili zvesti, že Fouché sa zbližuje s Talleyrandom, ministrom zahraničných vecí, pričom diskutovali o možných scenároch politického vývoja po páde Napoleona. Aby si Fouchého naklonil, udelil mu cisár v roku 1808 titul vojvodu z Otranta, územie ktoré Napoleon I. vytvoril v jemu podriadenom Neapolskom kráľovstve.
Počas ťaženia proti Rakúsku v roku 1809 a v Napoleonovej neprítomnosti v Paríži Fouché nariadil mobilizáciu 60 000 mužov z Národnej gardy, ktorá mala zabrániť prípadnému britskému vpádu do severného Francúzska počas tzv. walcherenskej expedície. Cisár toto opatrenie schválil, ale jeho nespokojnosť s Fouchém rástla. Keď Napoleon zistil, že jeho minister tajne rokoval s britskou vládou o uzatvorení mieru (na začiatku roku 1810), jeho hnev dosiahol vrchol. Dňa 3. júna 1810 Fouchého z postu ministra odvolal s tým, že ho menoval za guvernéra Rímskeho départementu. Do Talianska si však Fouché zobral viacero dôležitých vládnych i súkromných dokumentov, o ktorých cisárovi tvrdil, že ich zničil. Keď sa cisár dozvedel, že Fouché má dokumenty so sebou, jeho hnev ešte vzrástol. Keď sa Fouché dozvedel, že sa Napoleon sa blíži do Toskánska, uvažoval dokonca o úteku do USA. Po nalodení však trpel takou silnými prejavmi morskej choroby, že sa musel vylodiť. Napokon mu v zmierení s cisárom pomohla Elisa Bonapartová, v tom čase veľkovojvodkyňa toskánska. Napoleon mu povolil usadiť sa na jeho majetku v Point Carré, neďaleko Aix-en-Provence.
V roku 1812 sa Fouché neúspešne snažil odvrátiť Napoleona od plánu invázie do Ruska. Po nešťastnej ruskej výprave ho Napoleon koncom roku 1812 dokonca obvinil z účasti na príprave sprisahania Claude-François de Maleta, ktoré sa uskutočnilo v Paríži koncom októbra 1812.
Fouché očistil svoje meno a ponúkol cisárovi svoje informácie a rady dotýkajúce sa medzinárodnej politickej situácie. Ale podozrievavý cisár radšej poslal Fouchého spravovať IIýrske provincie. Po porážkach Napoleona v Nemecku na jeseň roku 1813 bol Fouché poslaný ako veľvyslanec do Ríma a následne do Neapola, aby tu kontroloval aktivity cisárovho švagra (a zároveň neapolského kráľa) Joachima Murata. Ešte predtým, ako Fouché dorazil do Neapola, Joachim Murat napadol rímske územie, na čo bol Fouché povolaný späť do Francúzska. Prišiel do Paríža dňa 10. apríla 1814 v čase, keď bol Napoleon I. svojimi maršalmi nútený, aby abdikoval z postu cisára.
V čase Napoleonovej abdikácie Fouché ako senátor radil senátu, aby bol Napoleon Bonaparte deportovaný na ostrov Elba, ale zároveň radil novému panovníkovi Ľudovítovi XVIII., aby sa pokúsil prijať také zákony a vládne nariadenia, ktoré by zmiernili prívržencov bývalého režimu so (staro)novými monarchistami, podporujúcimi Bourbonovcov. Keď Fouché videl, že panovník nehodlá zmieriť bonapartistov s konzervatívnymi monarchistami, zvažoval aj možnosť nového štátneho prevratu, ale ním oslovený markíz de Lafayette a generál Louis Nicolas Davout nemali záujem podporiť ho. Po úteku Napoleona Bonaparta z Elby Ľudovít XVIII. v panike ponúkol 19. marca 1815 Fouchému miesto ministra polície, ale ten ho odmietol prijať s argumentom, že je už príliš neskoro podniknúť proti Napoleonovi účinné kroky, ktoré by mu zabránili v návrate do Paríža. S podporou vojska vtiahol dňa 20. marca 1815 Napoleon Bonaparte do Paríža a v ten istý deň opäť menoval Fouchého za ministra polície.
Životné osudy po roku 1815
Keď sa Napoleon po úteku z ostrova Elba v marci 1815 vrátil do Paríža, vymenoval opäť vojvodu Otrantského za ministra polície. Fouché veril, že získa miesto ministra zahraničných vecí a vystrieda tak Talleyranda, ale toto kreslo dostal Napoleonov obľúbenec Arman-Augustin-Louis markíz de Caulaincourt. Keďže Fouché neodmietal žiadnu funkciu, ktorá mu bola ponúknutá, prijal opäť kreslo ministra polície. Za Napoleonovým chrbtom sa opäť začal venovať intrigám a znova sa medzi nimi začal neviditeľný boj. Napoleon vedel, že Fouché hrá tak ako vždy na viaceré strany, ale nenachádzal prostriedok ako by sa ho zbavil. Po Napoleonovej porážke v bitke pri Waterloo sa Fouché postaral, aby Napoleona zdiskreditoval v očiach verejnosti. Využil na to markíza de La Fayette, ktorý Napoleona verejne kritizoval. Fouché napokon presvedčil poslancov snemovne, aby cisára požiadali o abdikáciu. Lafayette navrhoval, že ak by Napoleon abdikáciu odmietal podať, mali by ho zosadiť ho aj proti jeho vôli. Napoleon sa napokon tlaku snemovne podrobil a abdikoval. 22. júna 1815 prišiel vojvoda Otrantský na zasadanie snemovne s cisárovou abdikáciou a s návrhom na vytvorenie dočasnej vlády. Fouchému sa cez jeho ľstivé úskoky podarilo dosiahnuť, aby sa stal jej predsedom namiesto Lazara Carnota.
Potom začal robiť kroky, ktoré by ho zmierili s novým panovníkom, ktorým sa stal opäť Ľudovít XVIII. Prepustil z väzenia istého baróna de Vitrollesa, zarytého prívrženca monarchie, ktorý sprostredkoval medzi Fouchém a kráľom Ľudovítom XVIII. dohodu v Neuilly, na základe ktorej predal Fouché kráľovi trón a ten ho za odmenu vymenoval svojím ministrom, aj keď Fouché patril k tým, ktorí hlasovali za popravu jeho brata. Príklon na stranu obnovenej monarchie zhrnul francúzsky historik F. Furet takto: [po príchode Ľudovíta XVIII. do Saint-Denis] „Tri dni nato prijal Fouchého, ktorého mu predstavil Talleyrand, čo Chateaubriand zhrnul slovami ‚neresť opierajúca sa o rameno zločinu‘. A ďalej celý výjav komentoval takto ‚Kľačiaci oddaný kráľovrah vložil svoje ruky, pod ktorými padla hlava Ľudovíta XVI., do rúk brata kráľa-mučeníka a túto prísahu potvrdil odpadlý biskup.‘“ Po týchto udalostiach musel vojvoda Otrantský pod nátlakom kráľa zostaviť zoznam tých, ktorí počas stodňového cisárstva boli na strane Napoleona Bonaparta.
1. augusta 1815 sa Fouché oženil s kontesou de Castellane. Ako svedok sa na sobášnu listinu podpísal aj samotný kráľ. Odpor vysokej aristokracie, ako aj odpor kráľa voči nemu však stále narastal. Fouchému sa však ešte nejaký čas vďaka stretnutiam s ruským cárom Alexandrom I., anglickým vyslancom a generálom Wellingtonom darilo zostať v politickom dianí. Napokon odchod Fouchého od dvora dosiahla princezná Mária Terézia d’Angoulême, dcéra Márie Antoinetty a Ľudovíta XVI., ktorá nemohla Fouchého ani vystáť. Príslušníci dynastie si na Ľudovítovi XVIII. vymohli, aby bol Fouché zbavený ministerského postu a tak bolo vojvodovi Otrantskému pridelené celkom podradné miesto – kráľ ho vymenoval za vyslanca v Sasku. Aj tohto postu bol v roku 1816 zbavený, a keďže bol už verejne panovníckym dvorom označený za kráľovraha, napokon ho francúzsky parlament zbavil amnestie, označil za nepriateľa štátu a z Francúzska definitívne vypovedal. Uchýlil sa do Prahy, ale ani tu nezostal dlho, pretože jeho mladá žena ho tu pravdepodobne podvádzala s istým Thibaudeauom, synom iného francúzskeho emigranta. Napokon sa Fouché s rodinou uchýlil do mesta Linz v Hornom Rakúsku. Tu si prenajal nádherný dom a žil v ňom so svojou manželkou a dcérou. Rakúski úradníci mali zakázané sa s ním stýkať, a tak žil v úplnej politickej izolácii. V roku 1819 sa rakúsky kancelár Metternich dozvedel, že Fouché má vážne zdravotné problémy, preto mu dovolil presťahovať sa do slnečnejšej oblasti, do Terstu.
Zomrel 26. decembra 1820 v Terste, pochovaný bol v terstskej katedrále.
Najjužnejšie položené mesto sveta
right|thumb|250px|[[Punta Arenas, Ushuaia a Puerto Williams.]] Je rad miest, ktoré si uplatňujú nárok byť najjužnejšie položené mesto sveta. Sú to Ushuaia v Argentíne a Puerto Williams a Punta Arenas v Čile.
Ktoré mesto je najjužnejším na svete je ťažko určiť, lebo neexistuje žiadny konsenzus od akej veľkosti sa obývané miesto dá označiť ako mesto. Tak sa môže Punta Arenas s jeho viac ako 100 000 obyvateľmi bez pochyby vyhlásiť za najjužnejšie položené veľkomesto sveta. Južnejšie je položená, ale s iba asi 60 000 obyvateľmi (2005) Ushuaia. Puerto Williams naproti tomu, na čilskom ostrove Navarino má iba 2 500 obyvateľov a tiež môže byť najjužnejšie položeným mestom sveta. Ešte južnejšie leží osada Puerto Toro na východe Navarina. V Puerto Toro žije 50 rybárov s ich rodinami.
Najjužnejšie miliónové mesto sveta je Melbourne v Austrálii. Najjužnejšie položené hlavné mesto má Nový Zéland a to je Wellington.
Rusínčina
Rusínčina (staršie názvy: ruténčina, ruthénčina ; v rusínčine na Slovensku: русиньскый язык - rusîňskyj jazyk, vo vojvodinskej rusínčine: руски язик - rusky jazyk, v rusínčine na Ukrajine: pyсинска мова - rusynska mova) je indoeurópsky jazyk, tvoriaci prechod medzi západoslovanskými a východoslovanskými jazykmi. Hovoria ňou Rusíni, obyvatelia severovýchodnej časti Karpatského oblúka na pomedzí Slovenska, Ukrajiny, Poľska, Maďarska a Rumunska. Hovoria ňou aj komunity rusínskych vysťahovalcov a ich potomkov inde vo svete (USA, Kanada). Najvyšší štatút získala v srbskej autonómnej oblasti Vojvodina, kde je od roku 1974 jedným zo šiestich úradných jazykov. Na Slovensku je rusínčina oficiálne uznávaná ako minoritný jazyk od roku 1995. Jadro Rusínov žije na Zakarpatskej Ukrajine. Ukrajina však rusínčinu na národnej úrovni oficiálne neuznáva (len na regionálnej) a považuje za nárečie ukrajinčiny.
Rusínčina je chránená Európskou chartou regionálnych alebo menšinových jazykov na Slovensku, v Srbsku, Chorvátsku a Rumunsku.
Nárečia
Rusínske dialekty sa delia na dve veľké skupiny :
Karpatská rusínčina patrí medzi východoslovanské jazyky.
Panónska rusínčina je podobná šarišskému dialektu slovenčiny, klasifikuje sa ako prechodný sotácko (t. j. východoslovensko)-západoslovanský dialekt, preto sa zaraďuje aj medzi západoslovanské jazyky. Kodifikovaná na Slovensku lemkovsko-prešovská rusínčina zaznamenala určitý slovenský vplyv a má v svojom slovníku niektoré slovenské slová ako „slovenský“, „volič“, „spoločenský“ a pod.
Prvá gramatika rusínčiny je Карпаторусский букварь (Karpatorusskij bukvar') (1931) a ''Буквар. Перша книжечка для народных школ. (Bukvar. Perša knyžečka dlja narodnŷch škol.)'' (1935).
Karpatská rusínčina na Slovensku
Divadlo Alexandra Duchnoviča v Prešove je jediným divadlom na Slovensku a na svete, ktoré hrá v rusínčine – pôsobí od roku 1945. V roku 1995 bol rusínsky jazyk na Slovensku oficiálne kodifikovaný, v súčasnosti sa na Slovensku vyučuje na niekoľkých základných školách. V roku 1998 bolo na pôde Inštitútu národnostných štúdií Prešovskej univerzity založené rusínske oddelenie, ktoré bolo v roku 2008 transformované na Ústav rusínskeho jazyka a kultúry. Na Slovensku vychádza v rusínčine dvojtýždenník InfoРусин. Niektorí rusínski kňazi Prešovskej gréckokatolíckej a pravoslávnej eparchie používajú rusínčinu v svätej liturgii tak, že apoštol a Evanjelium čítajú po rusínsky, a taktiež aj kázeň majú v tomto jazyku. Slovensko-rusínsky online slovník je používaný okrem tlačenej verzie, ktorá vyšla v rokoch 2012 a 2015.
Panónska rusínčina vo Vojvodine
thumb|Oficiálne použitie rusínčiny vo Vojvodine thumb|Úrad primátora Nového Sadu v 4 úradných jazykoch Vojvodiny ([[srbčina|srbsky, maďarsky, slovensky a panónska rusínčina)]] náhľad|Dvojjazyčný poľsko-rusínsky nápis náhľad|Dvojjazyčný slovensko-rusínsky nápis
Panónska rusínčina v srbskej autonómnej oblasti Vojvodina je rozlišovaná ako jazyk národnostnej menšiny už od roku 1974. Je kodifikovaná na základe publikácií Mikolu Kočiša (Микола Кочиш) Правопис руского язика (Pravopis ruskoho jazika) z roku 1971 a Ґраматика руского язика (Gramatika ruskoho jazika) z roku 1974. Keďže to bolo v čase, kedy v Československu ani na Ukrajine rusínčina nebola oficiálne rozlišovaná, je panónska rusínčina kodifikovaná podľa iných pravidiel než je karpatská rusínčina.
Panónski Rusíni nazývajú svoj jazyk руски язик (ruski jazik). Ich kultúrne centrum je Ruski Kerestur (rusínsky Руски Керестур; srbsky Руски Крстур, Ruski Krstur). Hoci je počet panónskych Rusínov omnoho menší ako Karpatských Rusínov, vďaka tomu, že žijú v mnohonárodnostnej Vojvodine, ktorá im garantuje práva národnostných menšín, existujú tu základné i stredné školy s vyučovacím jazykom rusínčina, rusinistika je študijným oborom na univerzite v Novom Sade, miestne Rádio Novi Sad má vysielanie v rusínčine a existuje pomerne veľké množstvo literatúry v panónskej rusínčine ako i rusínsko-srbské slovníky.
Abeceda
Rusínčina sa píše cyrilikou.
Ukážka
''Того року ше одбуло уж друге стретнуце габурчанох по походзеню, хторих у Валалским уряду, у Габури 8. юлия 2006. року, на родней груди привитал староста валалу М. Ющик. Щири слова, подзековносц, пиха и гордосц пре добри глас о своїм валалу, витаня длуго нєвидзеней родзини, здогадованя на давни часи, на Габуру, на родзину и традицию, мали свойо место нє лєм на стретнуцох родзини, алє и на цалей дводньовей културно-уметнїцкей и спортовей програми хтора ше одбувала под назву: «Габура шпива и шпортує».''
''Toho roku še odbulo už druhe stretnuce haburčanoh po pohodzenju, htorih u Valalskim urjadu-hiži, u Haburi 8. julija 2006. roku, na rodnej hrudi privital starosta valalu M. Juščik. Ščiri slova, podzekovnosc, piha i hordosc pre dobri hlas o svojim valalu, vitanja dluho njevidzenej rodzini, zdohadovanja na davni časi, na Haburu, na rodzinu i tradiciju, mali svojo mesto nje ljem na stretnucoh rodzini, alje i na calej dvodnjovej kulturno-umetnjickej i sportovej prohrami htora še odvivala pod nazvu: "Habura špiva i športuje".''
''Того року ся одбыла уж друга стріча габурскых родаків, котрых на Сельскім уряді в Габурі 8. юла 2006, на роднім ґрунті привитав староста села М. Ющик. Слова до душы, подякы і гордости за шыріня доброго хыру о своїм селі, витаня довго невидженых родаків, споминаня на давны часы, на Габуру, на родину і традіції мали свій простор нелем на стрічі родаків але і на цілій дваднёвій културно-сполоченьскій і шпортовій акції, яка ся одбывала під назвов: «Габура співає і шпортує.»''
''Того року одбыла ся уж друга стрича габурскых родаків, котрых на Сільському уряді в Габурі 8. липця 2006, на ридни земли привитав староста села М. Ющік. Щиры слова подякы і гордости за шыриня доброй славы свого села, витаня медже довго невидженыма родаками, спомин давных часив, Габури, родини і традициї были не лем на стричи родаків, але і на цілим дводньовим культурно–суспільним і спортовим сьвяті, яке ся одбыло під назвом «Габура співає і спортує».''
''Цього року відбулася друга зустріч габурських земляків, котрих на Сільському уряді в Габурі 8 липня 2006 року, на рідній землі привітав староста села М. Ющик. Щирі слова подяки й гордості за поширення доброї слави свого села, вітання між довго не бачених земляків, спомин давніх часів, Габури, родини і традицій мали місце не лише на зустрічі земляків, але й на цілому дводенному культурно-суспільному і спортивному святі, яке відбувалося під назвою: «Габура співає і спортує».''
''В этом году состоялась вторая встреча габурских земляков, которых на Сельском совете в Габуре 8 июля 2006, на родной земле приветствовал староста села М. Ющик. Душевные слова, благодарность и гордость за распространение хорошей репутации села, приветствие земляков, которых давно не видели, воспоминания старых времён, семьи и традиций имели место не только на встрече земляков, но и на всей двухдневной культурно-общественной акции, которая состоялась под названием: «Габура поёт и занимается спортом».''
''Teho roku še zbulo už druhe stretnuce gaburskich rodakoch, chtorich na obecnim uradze v Gabure 8. Jula 2006, na rodnej žemi privital starosta valala M. Juščik. Ščedre slova podzekovaňa i herdosci za šireňe dobreho chiru o svojim valaľe, privitaňe dluho nevidzenich rodakoch, spominaňe na davne časi, na Gaburu, na rodzinu i zviklosci maľi svojo mesco ňe ľem na stretnuci rodakoch, aľe i na calej dvojdňovej kulturno-spoločenskej i športovej udalosci, chtora še odohravala pod nazvom  «Gabura špiva i športuje.»''
Keď porovnáme texty, vidíme, že panónska rusínčina má malo spoločného s ukrajinčinou na rozdiel od lemkovského dialektu v ktorom zas vidíme slovenský vplyv – slová „родак“ (rodák), „хыр“ (chýr), „невидженых“ (nevidených), „сполоченьскій“ (spoločenský).
Na druhej strane vidíme, že panónska rusínčina ma veľmi mnoho spoločného s východoslovenským nárečím.
Akgul Amanmuradovová
Akgul Amanmuradovová (* 23. jún 1984, Taškent, Uzbekistan) je súčasná uzbecká profesionálna tenistka.
Rouperroux-le-Coquet
Rouperroux-le-Coquet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Rita Levi-Montalcini
Rita Leviová-Montalciniová (* 22. apríl 1909, Turín, Taliansko - † 30. december 2012, Rím ) bola talianska neurologička, objaviteľka nervového rastového faktoru. Je považovaná za jednu z najvýznamnejších neurologičiek 20. storočia, dostala najprestížnejšie ocenenia vo svojom odbore, vrátane Albert Lasker Award for Basic Medical Research a Nobelovej ceny (obe v roku 1986 spolu so Stanley Cohenom za objavenie rastového faktoru).
Bola členkou Pápežskej akadémie vied (od roku 1974) ako prvá žena a Národnej akadémie vied Spojených štátov (od 1968), rytierka Veľkokríža Rádu zásluh o Taliansku republiku (1987) a doživotná senátorka Talianska (od 2001). Až do svojej smrti bola najstarším žijúcim nositeľom Nobelovej ceny a je jediným laureátom v histórii, ktorý sa dožil 100 rokov veku.
Život a vzdelanie
Rita Levi-Montalcini sa narodila 22. apríla 1909 v Turíne. Otec Adamo Levi bol elektroinžinier a matematik, matka Adele Montalcini bola maliarka. Obaja pochádzali z rodín sefardských Židov, ktoré sa do Turína prisťahovali na prelome 19. a 20. storočia. Rita mala sestru dvojča Paolu, ktorá po matke zdelila umelecké vlohy a stala sa úspešnou výtvarníčkou, staršiu sestru Annu Mariu a brata Luigiho "Gino", významného architekta a dizajnéra.
Rita sa chcela stať spisovateľkou, jej veľkým vzorom bola švédska spisovateľka Selma Lagerlöfová. Keď však blízky rodinný priateľ zomrel na rakovinu žalúdka, rozhodla sa študovať medicínu. Otec ju odhováral od štúdia, pretože bol presvedčený, že povolanie lekárky nie je vhodné pre ženu a negatívne ovplyvňuje jej rolu manželky a matky, ale nakoniec zmenil názor.
Výskum
Počas štúdia na Turínskej univerzite (University of Turin Medical School) si histológ Giuseppe Levi všimol záujem šikovnej študentky o vývoj nervovej sústavy a po jej promócii v roku 1936 ju zamestnal ako svoju asistentku. Sľubnú kariéru prerušili tvrdé protižidovské zákony, ktoré v roku 1938 zaviedol Benito Mussolini. Keď Ritu vyhodili z univerzity, zariadila si laboratórium v spálni. Počas vojny skúmala rast nervových vláken v kuracích embryách, čo vytvorilo základ pre jej ďalší výskum. Po vstupe nemeckej armády do Talianska v septembri 1943 rodina ušla do Florencie. Holokaust prežili pod falošnými identitami a vďaka pomoci priateľov.
Po skončení vojny sa rodina vrátila do Turína a rok nato dostala Rita grant na jeden semester výskumu u embryológa Viktora Hamburgera na univerzite v St. Louis. Amerického profesora nemeckého pôvodu zaujali jej dva články, ktoré vyšli vo vedeckých časopisoch. Keď mu ukázala výsledky svojich domácich pokusov, ponúkol jej pozíciu výskumníčky, na ktorej zostala nasledujúcich 30 rokov. Práve tam v roku 1952 urobila svoj najväčší objav - pri skúmaní rakovinových tkanív, ktoré vyvolávali extrémny rast nervových buniek, izolovala nervový rastový faktor. Táto bielkovina je nesmierne dôležitá pre rast a zachovanie nervov aj pre prevenciu a liečbu neurologických ochorení. V roku 1958 Ritu vymenovali za profesorku a o štyri roky neskôr založila druhé výskumné laboratórium v Ríme, aby mohla striedavo pracovať v USA a v rodnom Taliansku.
Ocenenia a kariéra
Rita Levi-Montalcini ako prvá žena dostala cenu Maxa Weinsteina za významný prínos v oblasti neurologického výskumu. Osem rokov viedla Výskumné centrum neurobiológie v Ríme, ďalších deväť rokov šéfovala laboratóriu bunkovej biológie až do roku 1977, keď odišla do dôchodku. Pracovať však neprestala - vymenovali ju za riaditeľku Ústavu bunkovej biológie v Ríme, ktorý viedla dva roky. V roku 2002, vo veku 93 rokov založila Európsky inštitút na výskum mozgu a až do konca života bola jeho prezidentkou. V roku 1986 Rita Levi-Montalcini a jej spolupracovník, biochemik Stanley Cohen, prevzali najvyššie vyznamenanie - Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu. Talianskej vedkyni udelili niekoľko čestných doktorátov na prestížnych svetových univerzitách a dostala aj množstvo iných ocenení, medzi nimi cenu Leonarda Da Vinciho od Európskej akadémie vied.
Osobný život
Rita Levi-Montalcini sa nikdy nevydala ani nemala deti, no neľutovala to. Väčšinu života prežila so svojím dvojčaťom Paolou. Všetko dopodrobna opísala vo svojej autobiografii, ktorá vyšla v roku 1988. V interview v roku 2006 povedala: "Môj život obohacovali vynikajúce vzťahy s ľuďmi, práca a záujmy. Nikdy som sa necítila osamelá." Rita zomrela vo svojom byte v Ríme 30. decembra 2002 vo veku 103 rokov. Po jej smrti starosta Ríma Gianni Alemanno povedal, že je to veľká strata pre ľudstvo. Talianska astrofyzička Margherita Hacková označila Ritu ako niekoho kto si zaslúži byť oslavovaný. Taliansky premiér Mario Monti vzdal hold jej charizmatickej a vytrvalej povahe a za jej celoživotné úsilie. Vatikánsky hovorca Federico Lombardi vyzdvihol jej morálne a občianske úsilie a poznamenal, že bola inšpirujúcim príkladom pre Taliansko i celý svet. V apríli na jej počesť pomenovali nový kultivar orchidey Ophrys montalcinae.
Zdroj
Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Rita Levi-Montalcini na anglickej Wikipédii.
Újudvar
Újudvar je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Nagykanizsa.
Má rozlohu 1631 ha a žije tu 1009 obyvateľov (2007).
NGC 1650
NGC 1650 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
Malá Bystřice
Malá Bystřice je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 327 obyvateľov, z toho 165 mužov a 162 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,1 roka (muži 42,1 roka, ženy 46,1 roka).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Patince
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Patince v okrese Komárno.
There Is Nothing Left to Lose
There Is Nothing Left to Lose je v poradí tretí štúdiový album skupiny Foo Fighters. Vyšiel v roku 1999 a obsahoval hity ako „Learn to Fly“, „Stacked Actors“, „Breakout“ a „Next Year“. Veľa skladieb prestáva mať nádych hudobného žánru grunge ako to bolo pri predošlých dvoch albumoch. Skladby sú prístupnejšie v rádiach, pre komerčné účely, nie sú také agresívne ako u predchádzajúcich dvoch albumoch.
Album získal cenu Grammy za najlepší rockový album roku 2001.
Feux
Feux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hry malých štátov Európy 2007
Hry malých štátov Európy v roku 2007 boli 12. Hrami malých štátov Európy. Uskutočnili sa v Monaku od 4. júna do 9. júna 2007. Hry oficiálne otvoril monacký kráľ Albert II.
Vedad Ibišević
Vedad Ibišević (* 6. august 1984, Vlasenica, Juhoslávia) je futbalista Bosny a Hercegoviny, ktorý hráva na pozícii útočníka. Momentálne je hráčom nemeckého klubu Hertha BSC.
Limé
Limé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Truben
Truben je priezvisko, pozri Truben (priezvisko), napr.:
Valkonya
Valkonya je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Letenye.
Biosférická rezervácia El Pinacate a Gran Desierto de Altar
El Pinacate a Gran Desierto de Altar je biosférická rezervácia v severozápadnom Mexiku. Nachádza sa v mexickom štáte Sonora pri hraniciach s USA (konkrétne Arizonou) na území Sonorskej púšte. Rezervácia pozostáva z dvoch odlišných geomorfologických celkov - neaktívny vulkanický štít El Picanate s lávovými prúdmi čiernej a červenej farby na východe a Gran Desierto de Altar, čo je rozľahlé územie pohybujúcich sa piesočných dún na západe chráneného územia. Od roku 2013 je zapísaná na zozname Svetového dedičstva UNESCO.
Valkonya
Má rozlohu 755 ha a žije tu 68 obyvateľov (2007).
Peter Horváth
Peter Horváth alebo Péter Horváth môže byť:
Biosférická rezervácia El Pinacate a Gran Desierto de Altar
Zo všetkých púští na severoamerickom kontinente má Sonorská púšť najvyššiu biodiverzitu. Na území rezervácie je možné nájsť viac ako 540 druhov vaskulárnych rastlín, 40 cicavcov, 200 vtákov, 40 jašterov, rovnako ako obojživelníky a sladkovodné ryby. Žije tu aj niekoľko endemických druhov, ktorým hrozí vyhubenie (napr. kôrnatec jedovatý či ovca hruborohá). Pre tunajšiu flóru sú typické rastliny rodov Prosopis, Larrea, Fouquieria, kaktusy a Atriplex. Okrem jedinečných geologických formácií, biologickej rôznorodosti a unikátneho krajinného rázu krajiny, je tunajšie územie významné aj z archeologického hľadiska, pretože je osídlené ľuďmi už 20 000 rokov.
Agua
Okrem vrchlového krátera s priemerom 280 sa na severozápadnom svahu nachádza šesť menších kráterov a na južnom svahu dva troskové kužele. Vek poslednej erupcie nie je známy, no relatívne sviežo vyzerajúce, neerodované horniny indikujú pomerne mladý vek.
Iné projekty
.
Ardašír II.
náhľad|Ardašír II. na reliéfe v [[Ták-i Bústane]] Ardašír II. bol perzský veľkokráľ z rodu Sásánovcov vládnuci v rokoch 379383. Jeho otcom bol podľa časti autorov kráľ Hormizd II., podľa iných Šápúr II.
O Ardašírovej vláde poznáme iba málo podrobností a aj tie sú sčasti rozporuplné. Nevie sa, napríklad, či na tróne zotrval až do svojej smrti alebo či nebol nakoniec zosadený veľmožmi. Dochoval sa však jeho reliéf pri Ták-i Bústane, kde je znázornený spolu s Ahura Mazdou a Mithrou – ide o jedinú pamiatku v Iráne s vyobrazením Mithry. Za Ardašíra II. sporadicky pokračovalo prenasledovanie kresťanov, začaté za vlády Šápúra II.
NGC 1651
NGC 1651 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Stolový vrch, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 3. novembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,3.
Vállus
Vállus je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Keszthely.
Má rozlohu 2180 ha a žije tu 134 obyvateľov (2007).
Hippothoos (syn Priama)
Hippothoos (Hippothoos) je v gréckej mytológii syn trójskeho kráľa Priama a jeho manželky Hekaby. Hippothoos, syn Priama, je známy len zo záznamu antického autora Apollodora z Atén. Priamos mal podľa neho 50 synov a mnoho dcér. Niektoré deti mal s Hekabou, iné s druhými manželkami, alebo milenkami. V antickom diele Dictys Cretensis (Kréťan Diktis), Hippothoos v trójskej vojne zomiera spolu so svojim bratom Hippodamom rukou achájskeho hrdinu Aianta.
Sokol (Magadanská oblasť)
náhľad|Sokol Sokol je sídlisko-osada v Rusku v Magadanskej oblasti. Leží neďaleko Magadanu. Vzniklo v 60. rokoch 20. storočia a bolo pomenované na počesť sovietskych letcov. Nachádza sa tu rovnomenné letisko.
V roku 2021 tu žilo 4 835 obyvateľov.
Sicílske grófstvo
Sicílske grófstvo bol historický štátny útvar založený Normanmi na území Sicílskeho emirátu, ktoré dobyli. Grófstvo existovalo v rokoch 1071 až 1130, kedy sicílsky vládca Roger II. získal vojvodstvá Apúlia a Kalábria a takto spojené územie sa stalo základom novo-vzniknutého Sicílskeho kráľovstva.
Ruaudin
Ruaudin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.