cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majstrovstvá sveta v cestnej cyklistike 2013 – tímová časovka mužov
Priebeh
Na rozdiel od ostatných disciplín, v tímových časovkách nesúťažia medzi sebou reprezentácie krajín, ale profesionálne cyklistické tímy. Na programe majstrovstiev sveta 2013 boli tímové časovky iba druhýkrát v histórii, po premiére na majstrovstvách sveta 2012. Trať tímovej časovky mužov bola rovinatá a mala dĺžku 57,2 km. Zúčastnilo sa jej 35 šesťčlenných tímov. Ako výsledný čas tímu sa rátal čas štvrtého pretekára tímu v cieli. Slovensko zastupovali Peter Velits, ktorý s tímom Omega Pharma – Quick-Step obhajoval zlatú medailu z predchádzajúcich majstrovstiev sveta a Peter Sagan, ktorý skončil s tímom Liquigas-Cannondale na majstrovstvách sveta 2012 na štvrtom mieste. Prvé súťažné družstvo odštartovalo 22. septembra 2013 o 14:00 hod v meste Montecatini Terme, cieľ bol na Nelson Mandela Forum vo Florencii. Zlaté medaily získali pretekári belgického tímu Omega Pharma – Quick-Step Cycling Team časom 1h 4' 16,81″, ktorí tak obhájili svoje víťazstvo z predchádzajúceho roku. Na druhom mieste skončili so stratou iba 0,81 sekundy cyklisti austrálskeho tímu Orica-GreenEDGE, bronzové medaily získali jazdci britského tímu Sky ProCycling. Víťazný tím absolvoval trať priemernou rýchlosťou 53,391 km/h. Tím Omega Pharma – Quick-Step zvíťazil v zložení Sylvain Chavanel, Michał Kwiatkowski, Tony Martin, Niki Terpstra, Kristof Vandewalle a Peter Velits. Bola to takmer identická zostava, ktorá získala zlaté medaily na majstrovstvách sveta 2012. Jediným nováčikom bol Michał Kwiatkowski, ktorý nahradil Toma Boonena. Slovensko v osobe Petra Velitsa získalo zlatú medailu hneď v úvodný deň šampionátu. Peter Sagan, ktorý podľa jeho vlastných slov bral časovku ako zahrievacie preteky pred pretekmi jednotlivcov s hromadným štartom, skončil s tímom Cannondale Pro Cycling na siedmom mieste.
Štěpánovský potok (prírodná rezervácia)
Štěpánovský potok je prírodná rezervácia, ktorá sa nachádza v okrese Benešov a zaberá meandrujúci dolný tok Štěpánovského potoka v dĺžke necelých 6 km od mosta cesty II/126 medzi Trhovým Štěpánovom a Souticami až po ústie do rieky Sázava. V hornej časti je rezervácia obmedzená len na samotné koryto Štěpánovského potoka, ale od miesta, kde sa potok približuje k diaľnici D1, sa chránené územie rozširuje na celú údolnú nivu v šírke niekoľkých desiatok metrov.
Ochrana
Hlavným dôvodom ochrany je zachovaný ekosystém pstruhového potoka s významným výskytom mihule potočnej. Z kôrovcov tu žije rak riečny, čo svedčí o vysokej čistote vody; ďalšími typickými druhmi sú ryby ako pstruh, plotica, jalec hlavatý, jalec maloústy, čerebľa pestrá, hrúz škvrnitý alebo slíž severný.
Declaration of Independence (Trumbull)
Declaration of Independence (Deklarácia nezávislosti) od autora Johna Trumbulla je 12 x 18 stopová olejomaľba v kapitole Spojených štátov konkrétne v rotunde, ktorá zobrazuje prezentáciu a návrh vyhlásenia nezávislosti na druhom kontinentálnom kongrese. Bola namaľovaná podľa oveľa menšej verzie rovnakej scény, v súčasnosti v držbe Yale University Art Gallery. Trumbull maľoval veľa postáv na obraze naživo a navštívil aj Independence Hall, rovnako zobrazil miestnosti, kde zasadal Druhý kontinentálny kongres.
Obraz je často mylne nazývaný „Podpis deklarácie nezávislosti“, ale ukazuje iba predloženie návrhu. Kým udalosti zobrazené na obraze sa uskutočnili, má predsa niekoľko historických nepresností, v dôsledku Trumbullovej umeleckej predstavy.
Olejomaľba bola objednaná v roku 1817, kúpená v roku 1819, a umiestnená do rotundy v roku 1826.
Trumbullova práca ukazuje 42 z 56 signatárov deklarácie. Päť postáv na obraze ju nikdy nepodpísalo.
Nezobrazený signatári
Je tu 14 signatárov deklarácie, ktorý na maľbe niesu vyobrazený:
Na dvoj-dolárovej bankovke
náhľad|2 dolárová bankovka (reverz) Trumbullov obraz je zdrojom obrázku na rube dvoj-dolárovej bankovky, na ktorej však niesu zobrazené najvzdialenejšie štyri postavy na ľavej strane (George Wythe, William Whipple, Josiah Bartlett a Thomas Lynch, Jr); najvzdialenejšie dve postavy vpravo (Thomas McKean a Philip Livingston), a vľavo vzadu sediaci, George Walton. Bankovka obsahuje len 40 z 47 postáv Trumbullovej maľby. Dve ďalšie neznáme postavy sú prekryté rytcom medzi Samuelom Chaseom a Lewisom Morrisom a medzi Jamesom Wilsonom a Francisom Hopkinsonom, čím sa celkový počet postáv na rube dvoj-dolárovej bankovky rovná 42. John Dickinson je na maľbe zobrazený, ale v skutočnosti nebol prítomný pri podpísaní vyhlásenia.
Kľúč k historickým postavám na maľbe
náhľad|[[John Trumbull|Trumbullova Deklarácia nezávislosti]] náhľad|Kľúč k maľbe americkej vlády
Nasledujúci kľúč k postavám na maľbe zoradený číselne používaný vládou Spojených štátov publikácia "Art of the Capitol" (v ilustrácii kľúča ukázaného v tejto sekcii) ale poskytuje rôzny (dúfajme jasný) opis, ktorá postava je kde na maľbe, taktiež očíslovanie nie je celkom v poriadku.
Kľúč k postavám („ľavá“ a „pravá“ sú „ľavá“ a „pravá“ s pohľadu diváka; v každej skupine, uvedené zľava doprava):
Sediaci za stolom naľavo:
Sediaci spolu napravo od Harrisona a pred stojacimi postavami:
Päť postáv stojacich spolu naľavo:
Tri sediace postavy vzadu medzi dvoma skupinami stojacich postáv:
Skupina troch postáv stojacich spolu vzadu:
Desať usadených postáv:
Päť postáv stojacich vpredu:
Štyri postavy v pozadí sediace spolu blízko pravého kúta izby:
Dve postavy stojace vpravo v kúte izby:
Dve postavy v popredí za stolom:
Tri postavy stojace vpravo:
Dve postavy sediace úplne vpravo:
Podobné maľby
náhľad|Podpisovanie Ústavy Spojených štátov, obraz od [[Howard Chandler Christy|Howarda Chandlera Christyho]]
Kiribati
Kiribati, dlhý tvar Kiribatská republika (kiribatsky: Ribaberiki Kiribati), je nezávislý ostrovný štát situovaný v strednej časti Tichého oceánu. Skladá sa z 33 atolov, ostrovov a útesov s rozlohou 795 km² súše, ktoré sú roztrúsené na obrovskom oceánskom priestore približne 5,2 miliónov km² vodnej plochy. Ostrovy sa rozprestierajú na oboch stranách rovníka, dátumovej hranice a 180. poludníka. Kiribati tak predstavuje jediný štát sveta ležiaci na všetkých štyroch pologuliach (severnej, južnej, západnej, východnej) a prvý, na ktorom sa oslavuje Nový rok (jediný štát v pásme UTC+14).
Administratívne zahŕňa osamelý ostrov Banaba a tri ostrovné skupiny: Gilbertove, Phoenixské a Line Islands. Súčasťou archipelu je i Vianočný ostrov (Kiritimati, 388 km2) – najväčší atol na našej planéte. Podľa oficiálneho odhadu z roku 2018 na Kiribati žije niečo vyše 118 414 obyvateľov, z ktorých viac ako polovica býva v hlavnom meste Južná Tarawa.
História
náhľad|vľavo|Bojovníci ostrova [[Tabiteuea so zbraňami zo žraločích zubov]]
Dejiny osídlenia
Najstaršie doklady o prítomnosti človeka na území Kiribati sa datujú do staroveku. Ostrovy boli pôvodne osídlené mikronézskym etnikom asi pred troma tisícmi rokov (1 000 rokov pred n. l.). Súostrovie však nebolo úplne izolované. V 13. až 15. storočí nášho letopočtu priplávali z juhu na brehy atolov polynézske kmene z Fidži, Samoy a Tongy, ktoré zmiešaním s pôvodnými osadníkmi položili základ dnešného obyvateľstva. Svedectvo podávajú archeologické nálezy – ruiny koralových chrámov.
Mikronézski predkovia Kiribatčanov sa nachádzali na relatívne vysokom stupni sociálneho vývoja. Kým na niektorých ostrovoch vznikli predštátne útvary vedené náčelníkmi, obyvatelia iných ostrovov ako je Tabiteuea boli rovnostárski a vládla u nich demokracia. Ku každodennému životu patrili kmeňové vojny, pirátstvo a vzájomné násilné strety. V materiálnej kultúre sú známe dlabané kanoe, rybárske harpúny, ale aj zbrane zo žraločích zubov. Zdrojom potravy bol tradične najmä rybolov a na príhodných miestach pestovanie kokosovej palmy.
Zámorské objavy
S novými objavmi sa ľudia snažili spoznať krajiny ležiace za neznámym obzorom. Prvú zvesť o ostrovoch priniesol do Európy moreplavec portugalského pôvodu Pedro Fernandes de Queirós v roku 1606. Jeho objav však vzápätí upadol do zabudnutia. Až na konci 18. storočia sa čoraz viac ciest začalo podnikať v honbe za ďalšími územiami. Dňa 24. decembra 1777 sa na Vianočnom ostrove vylodil kapitán James Cook.
Roku 1788 väčšinu atolov preskúmal a zmapoval britský námorník Thomas Gilbert, po ktorom hlavnú skupinu ostrovov v roku 1820 ruský moreplavec Ivan Fiodorovič Kruzenštern a francúzsky kapitán Louis Duperrey pomenovali Gilbertove ostrovy. Názov Kiribati (vyslov Kiribas) je odvodený z miestnej výslovnosti pôvodného anglického mena „Gilbert“. V 20. až 40. rokoch 19. storočia ostrovy tvorili základňu zbehlých obchodníkov a lovcov veľrýb. Od roku 1857 sa tu vďaka misionárom začalo šíriť kresťanstvo. Hoci sa tu zmeny diali rýchlym tempom, idylické súostrovia v Tichom oceáne ležali dlho za humnami diania a v moderných dejinách boli kolonizované ako posledné.
vľavo|náhľad|Bitka o Tarawu
Koloniálna éra
náhľad|Explózia vodíkovej bomby v roku [[1957 na Vianočnom ostrove]]
Ostrovy sa dostali do sféry britských záujmov Spojeného kráľovstva. So súhlasom obyvateľov tu Briti v roku 1892 vyhlásili protektorát Gilbertove a Elliceove ostrovy (dnešné Tuvalu) na ochranu pred neslýchanými nájazdmi otrokárov. Následne mnoho pôvodného obyvateľstva zahynulo vinou privlečených chorôb. Roku 1916 sa protektorát zmenil na britskú korunnú kolóniu. Postupne boli ku kolónii pripájané ďalšie ostrovné skupiny – Phoenixské a Line Island , v rokoch 1915 – 1925 aj Tokelau. Začiatkom 20. storočia boli na ostrove Banaba objavené ložiská fosfátov, ktoré sa až do ich vyčerpania v roku 1982 stali hlavným zdrojom príjmov kolónie. V roku 1939 boli oddelené ostrovy Kanton a Enderbury, kde bolo vznesené kondomínium Veľkej Británie a USA.
Počas druhej svetovej vojny od roku 1941 atol Tarawa a ostatné z Gilbertových ostrovov okupovali Japonci. Na ostrove Betio, v južnej časti atolu Tarawa, vybudovali aj leteckú základňu. Súostrovie sa stalo arénou ťažkých bojov. Okupácia skončila v novembri 1943 americkým víťazstvom v bitke o Tarawu, ktorá sa stala jednou z najkrvavejších bitiek v dejinách americkej námornej pechoty.
V povojnovom období oblasť nadobudla strategickú hodnotu. Na prelome 50. a 60. rokov 20. storočia využili Veľká Británia a Spojené štáty Vianočný ostrov na skúšky jadrových zbraní, vrátane vodíkových bômb. O explózii však obyvatelia nič nevedeli. K podobným účelom slúžil v rokoch 1957 až 1962 aj neobývaný atol Malden.
Nezávislosť
Boj obyvateľov za politické práva a suverenitu si vyžiadal nejednu reformu koloniálnej správy. V 60. rokoch 20. storočia tu začali vznikať prvé orgány miestnej samosprávy, poradná rada a parlament. Dňa 1. októbra 1975 sa od zvyšku britskej kolónie pre národnostné nedorozumenie odtrhli Elliceove ostrovy (od roku 1978 nezávislý štát Tuvalu), pričom v januári 1976 bola kolónia Gilbertove a Elliceove ostrovy v dôsledku referenda zrušená. Koloniálna sústava sa zrútila pod motiváciou úspešného hnutia za národné oslobodenie. Nezávislá republika Kiribati bola vyhlásená 12. júla 1979. Jej súčasťou sa stalo i zrušené britsko-americké kondomínium Kanton a Enderbury. Moci sa ujal prvý prezident republiky Ieremia Tabai. Aj keď Kiribati nastúpilo na cestu budovania demokracie, dodnes má tesnú väzbu na anglosaský svet. V roku 1995 došlo k definitívnej úprave dátumovej línie.
Štátne zriadenie
náhľad|Budova parlamentu na ostrovčeku [[Bairiki]]náhľad|Satelitná snímka atolu [[Kanton (ostrov)|Kanton]]Kiribati je unitárna parlamentná republika, ktorá sa riadi demokratickými zásadami. Hlavou štátu a vlády sú prezident a viceprezident. Aktuálny prezident Taneti Maanau sa na čelo štátu dostal v roku 2016, keď získal dôveru po volebnej prehre dlhoročného politika Anoteho Tonga.
Vláda sa skladá z prezidenta, viceprezidenta a desiatich prezidentom menovaných ministrov. Zákonodarnú moc vykonáva jednokomorový Dom parlamentov alebo Maneaba Ni Maungatabu, kde zasadá 46 poslancov zvolených na 4-ročné obdobie. Členovia parlamentu navrhujú prezidentského kandidáta, ktorý sa potom volí vo všeobecnom tajnom hlasovaní na obdobie 4 rokov. Viceprezidenta a vládu vymenúva prezident z radov poslancov parlamentu. Hlavné a vládne centrá sú v mestách Ambo, Bairiki a Betio, ktoré sa nachádzajú v južnej časti atolu Tarawa.
V ostrovnom štáte síce existujú politické strany, ale ich funkciu preberajú kmeňové zväzy, ktorých zástupcovia sú volení do jednokomorového parlamentu. Každý z obývaných atolov diplomaticky spravuje svoju vlastnú radu. Secesionistické snahy ostrova Banaba dosiahli určitý stupeň samosprávy.
Medzinárodné vzťahy
Kiribati je členom Spoločenstva národov (od roku 1979), Medzinárodného menového fondu, Svetovej banky a plnoprávnym členom OSN sa stalo v roku 1999.
Administratívne členenie
Kiribati má celkovo 21 obývaných ostrovov. Tie sú zoskupené do troch ostrovných skupín a jedného ostrova s vlastnou samosprávou. Týmito skupinami sú:
Geografia
náhľad|Mapa Kiribati náhľad|Administratívne členenie [[Ostrov|ostrovnej republiky Kiribati|vľavo]] náhľad|[[kokosovník|Kokosové palmy na atole Abaiang|vľavo]]
Kiribati sa rozkladá v strednej časti Tichého oceánu po oboch stranách rovníka a 180. poludníka, na hraniciach Mikronézie a Polynézie. Ostrovnú skupinu tvorí 32 atolov, ostrovov a útesov. Nachádzajú sa v časových pásmach UTC+12, UTC+13 a UTC+14. Hranice štátu Kiribati majú nepravidelný priebeh. Dĺžka republiky má od západu na východ takmer 4 000 km, pričom celková rozloha je približne 5,2 milióna km².
Geograficky možno Kiribati rozdeliť do štyroch skupín. Najzápadnejším územím Kiribati je samostatný ostrov Banaba. Gilbertove ostrovy tvoria centrum štátu, pričom tu žije približne 90 % obyvateľstva. Ďalej na východ sa nachádzajú Phoenixské ostrovy, ktoré sú až na atol Kanton neobývané a sú súčasťou rozľahlej morskej chránenej oblasti, ktorá figuruje na zozname svetového prírodného dedičstva UNESCO. Najvýchodnejšie sa nachádzajú Line Islands s najväčším atolom na svete – Kiritimati (70 % rozlohy štátu).
Povrch
náhľad|Kiribatská dedina náhľad|Lagúna atolu [[atol Tarawa|Tarawa]]
Územie Kiribati tvoria nízke atoly koralového pôvodu v rôznom štádiu vývoja. Najtypickejšie sú ostrovčeky s plytkou lagúnou uprostred. Na vývojovo starších atoloch sa ostrovčeky vyskytujú iba z náveternej východnej strany, takže pôvodná lagúna je otvorená voči oceánu alebo vôbec chýba. Všetky ostrovy ležia v oblastiach, v ktorých sa stredoceánske chrbty najviac približujú k hladine Tichého oceána. Atoly vznikli tisícročným pôsobením koralov rastúcich na vrcholkoch podmorských vulkánov.
Kiribati je jeden z najnižšie položených štátov sveta. Povrch ostrovov je veľmi nízky a málo členitý, výrazné zastúpenie má vápenec. Najväčšia výška väčšiny atolov je 2 až 5 m nad morom. Len ostrovy Banaba (81 m n. m.) a Kiritimati (13 m n. m.) vystupujú vyššie, pretože boli zdvihnuté geologickými procesmi. Kvôli nízkej nadmorskej výške na ostrovoch nenájdeme strmé pobrežia, prevládajú rozľahlé pláže. Pred dravým príbojom ich chránia bariérové útesy a prírodné vlnolamy z koralu.
Vďaka poveternostným vplyvom, ktorým je povrch vystavený, sa vyformovali v drobivom vápenci hlboké lieviky, presypy a špicaté kužele, kde sa v priebehu státisícov rokov usadil trus miliónov hniezdiacich vtákov – guáno. Iné prírodné zdroje absentujú.
Podnebie
Ostrovy majú tropickú, horúcu a vlhkú klímu oceánskeho typu s celoročne vyrovnanými teplotami (26 – 30 °C). Väčšina ostrovov sa nachádza v suchom pásme rovníkovej klimatickej zóny. Kiribati je vystavené pasátom vanúcim od juhovýchodu až severovýchodu. Zrážky silno kolíšu nielen od ostrova k ostrovu, ale aj rok od roka (700 – 3000 mm). V blízkosti rovníka sú najnižšie, zatiaľ čo ostrovy ležiace na severe a na juhu majú kvôli vanúcim pasátom zrážky podstatne výdatnejšie. Hlavné dažďové obdobie trvá od novembra do marca, ale smerom na východ nastávajú dlhšie obdobia sucha. Rovnováha životného prostredia je v tejto časti Pacifiku krehká a počasie premenlivé. Súostrovie občas postihujú tropické búrky, veterné smršte a tajfúny.
Gaderská dolina
Gaderská dolina alebo Gader je jednou z najkrajších a najdlhších dolín vo Veľkej Fatre a najvýznamnejšia dolina turčianskej časti Veľkej Fatry. Je pohodlnou a zaujímavou prístupovou cestou na vrcholy Tlstá a Ostrá a vrcholy hlavného hrebeňa Ostredok a Krížnu. Na pomerne malom území je tu nahromadené veľké množstvo prírodných krás a zaujímavostí.
Kiribati
Vodstvo a pôdy
Vodné toky nie sú vyvinuté, lebo zrážky rýchlo vsakujú do pórovitého vápencového podložia. Okrem lagúny majú koralové atoly často aj sústavy malých jazierok. Vrstva úrodnej pôdy je pomerne tenká a na väčšine ostrovov zlej kvality. Pôdy sú neúrodné, plytké a podliehajú zasoľovaniu. Mnohé ostrovy trpia nedostatkom sladkej pitnej vody. Problém sa rieši odsoľovaním morskej vody a zadržiavaním dažďových zrážok v cisternách.
Gaderská dolina
Prírodné pomery
Dolina je súčasťou Bralnej Fatry a je hlboko zarezaná v mezozoických vápencovo-dolomitických vrstvách chočského a vyššie aj krížňanského príkrovu.
Kiribati
Flóra a fauna
Pustá vegetácia sa obmedzuje na druhy rastúce v nehostinných podmienkach. Pôvodné tropické lesy zaberajú len 15 % plochy krajiny a boli nahradené kokosovníkmi a inými rastlinami, ktoré sa na ostrovy dostali umelo s prisťahovalcami. Dominujú slanomilné trávnaté porasty a nízke kry. Hornaté výčnelky sú posiate kokosovníkmi (Cocos) a pandánovými palmami (Pandanus). Mnohé rastliny sa na atoly dostali len vďaka morským prúdeniam či búrkam, približne 300 druhov flóry sem importovali prisťahovalci. Momentálne sa cez mnohé ostrovčeky pravidelne valia prílivové vlny a slaná voda ničí i to málo, čo tu v minulosti rástlo. Problémy so záplavami a eróziou pôdy sa riešia vysádzaním pobrežných mangrovov, ktoré by mali byť základom obnovy domáceho biotopu.
Gaderská dolina
Prírodné pomery
O mohutných horotvorných procesoch, ktoré celé toto územie prekonalo, svedčia početné bralá a previsy v samotnej Gaderskej doline, aj v jej pokračovaní v Dedošovej a Vlkanovej a odbočkách v Lubenej a Sokolove.
Kiribati
Flóra a fauna
Živočíšny svet na atoloch je veľmi skromný. Zastupujú ho najmä zdivočené krysy, ošípané a hydina. Ostrovy sú hniezdiskom morského vtáctva (80 druhov, medzi nimi aj fregatky - národný symbol). Bohatá je však morská biodiverzita: sasanky a koraly (200 druhov), ryby (800 druhov), mäkkýše (1000 druhov), kôrovce, hlavonožce, korytnačky, žraloky i veľryby. Mnohé jedince sú endemitmi. Prírodne najcennejšou rezerváciou UNESCO sú Phoenixské ostrovy a národný park Kiritimati.
Gaderská dolina
Prírodné pomery
Nachádzajú sa tu početné jaskyne, skalné dutiny, bralá, terasy, stĺpy, brány a tunely kontrastujúce s hôľnym hrebeňom Ostredka a Krížnej, ktorý dolinu uzatvára.
Kiribati
Ekologické problémy
náhľad|Koralové [[Útes|útesy, súčasť chránenej rezervácie Phoenixské ostrovy]]
Na medzinárodných fórach sa hľadajú spôsoby, ako krajinu zachrániť pred pohltením. Uvažuje sa o výstavbe pobrežných hrádzí a „plávajúcich ostrovov“. Projekty si, žiaľ, vyžadujú vysoké finančné náklady. Pre obyvateľov súostrovia sa teda ako jediné východisko javí migrácia za hranice domova. Situácia je natoľko akútna, že vláda Kiribati kupuje pozemky na Fidži a v roku 2008 požiadala Austráliu a Nový Zéland o možnosti prijatia ostrovanov ako ekologických utečencov. Prvé SOS evakuácie zrejme odštartujú už na konci tohto desaťročia.
Hospodárstvo
vľavo|náhľad|Ponúkaný [[tovar v obchode na ostrove Abaiang]] náhľad|Medzinárodné [[letisko Bonriki]]
Kiribati, ktorého ročný hrubý domáci produkt na obyvateľa činí sotva 2000 $, je chudobný rozvojový štát. Patrí k ekonomicky najslabším v regióne, pretože vzdialené ostrovčeky netvoria kompaktný celok. Krajina je závislá od prijímania cudzej pomoci (25 – 50 % HDP) Spojeného kráľovstva, USA, Austrálie, Nového Zélandu, Fidži, Japonska a Taiwanu, a od finančných príspevkov domorodých emigrantov pracujúcich v zahraničí. Kiribatská republika taktiež spolupracuje s priľahlými ostrovmi Marshall, Tuvalu a Nauru.
Hlavným obchodným partnerom je Austrália. Vývoznými artiklami sú kopra, riasy a mrazené rybie máso. Takmer všetok spotrebný tovar sa musí kryť importom, ktorý prevyšuje úzku exportnú základňu. Dovážajú sa hlavne potraviny, palivá, odevy, stroje a zariadenia. Zákonom uznávanou menovou jednotkou je kiribatský a austrálsky dolár (100 centov). Inflácia vykazuje 0,4 % (k roku 2017). Problémom rozvoja je izolácia a fluktuačná ekonomická situácia; ostrovná krajina je bez externej pomoci vystavená možnosti kolapsu. Prioritou je budovanie lepšej infraštruktúry.
Na štruktúre HDP sa k roku 2016 najviac podieľajú služby (70 %), nasleduje poľnohospodárstvo (23 %) a priemysel (7 %).
Poľnohospodárstvo a rybolov
náhľad|Štruktúra [[Vývoz (obchod)|vývozu republiky]]
Cestovný ruch a doprava
Dôležitým ekonomickým odvetvím a hlavným zdrojom príjmov sa v posledných rokoch stal biznis s cestovným ruchom. Hoci sa Kiribati snaží podporovať turizmus, sektor služieb je zaostalý. Mladému štátu chýbajú prostriedky pre nutné investície. Atolový raj je turisticky atraktívny oslavami Nového roka, prírodnými krásami, vojnovými pamiatkami a exotickým životným štýlom ostrovanov. Sú tu priam ideálne podmienky na dovolenku. Odlúčenosť od hlavných dopravných trás sa však prejavuje na nízkej návštevnosti (len 6000 hostí ročne).
Kiribati tvorí komunikačnú linku na polceste medzi Havajom a Austráliou. Medzi ostrovmi existuje lodná i letecká doprava menšieho rozsahu. Hlavným dopravným uzlom je atol Tarawa, pričom malé letiská sú aj na atoloch Butaritari a Kiritimati. Zložitú dopravnú dostupnosť umocňujú nevhodné prístaviská, kde lode len málokedy dokážu bezpečne zakotviť. Keďže ostrovy ležia rozptýlené vo veľkej vzdialenosti jeden od druhého, doprava nie je lacná a pravidelná. Na druhú stranu je tu pomerne solídna cestná sieť. Niektoré ostrovčeky sú spojené podmorskými káblami.
Obyvateľstvo
náhľad|Deti v meste [[Bairiki|vľavo]] vľavo|náhľad|Na ostrovoch panuje nedostatok [[Pitná voda|pitnej vody, na obrázku je žena zbierajúca dažďovú vodu z cisterny|alt=]]
Na Kiribati dnes žije asi 120 100 obyvateľov (podľa oficiálneho odhadu z roku 2018), pričom väčšinu z nich tvoria Mikronézania (98,8 %), menšiu časť Polynézania, Melanézania a prisťahovalci z Eurázie. Z toho najväčšia časť (približne 90 %) žije na Gilbertových ostrovoch. Ďalej sú trvalo osídlené tri z ostrovov Line (Teraina, Tabuaeran a Kiritimati), ostrov Banaba a atol Kanton z Phoenixských ostrovov. Hustota zaľudnenia je 149 obyv./km2. Od začiatku 20. storočia populácia rýchlo rastie, pôrodnosť je vysoká a prirodzený prírastok krajiny dosahuje 1,15 %. Z antropologického hľadiska sú obyvatelia Kiribati australoidnej rasy. Majú nižšiu postavu, guľatý tvar lebky, žltohnedú pleť, tmavé oči a vlasy.
Gaderská dolina
Dolina
Vstupom do Gadera je obec Blatnica. Dolina sa od ústia tiahne najskôr na severovýchod. Asi pol hodiny cesty od Blatnice vyčnievajú vľavo na hrebeni zrúcaniny Blatnického hradu. Z Blatnice vedie dolinou na hrad náučný chodník s piatimi zastávkami a dĺžkou trasy. Priamo nad dolinou sa vypína rozložitá Tlstá s mohutnými vápencovými galériami a kolmými stenami, ktoré klesajú priamo do doliny.
Neskôr sa dolina stáča na juhovýchod. Smerom k hlavnému hrebeňu sú úbočia strmšie, mohutnejšie, dolina sa zužuje a bralá sa približujú. V hornej časti sa Gader delí na dve vetvy, ľavostrannú Dedošovú dolinu, ktorá pokračuje smerom do Drobkova a Veterného a na pravostrannú dolinu Vlkanová. Z Vlkanovej sa do Selenca vstupuje cez mohutnú Čertovu bránu, za ktorou sa dolina rozširuje. Asi po piatich kilometroch uzatvára dolinu národná prírodná rezervácia Padva. Táto lokalita bola pre svoje výnimočné geomorfologické, botanické a zoologické hodnoty vyhlásená v roku 1972 za Národnú prírodnú rezerváciu. Kým Dedošová dolina prechádza v závere do hôľneho hrebeňa Veľkej Fatry, Padvu zakončujú strmé svahy Smrekova s vyčnievajúcimi skalnými ihlami, ktoré sú husto porastené kosodrevinou.
Vodstvo
Obidvomi dolinami tečú potoky, ktoré miestami stekajú strmými kaskádami. Objavujú sa tu pstruhy a sivone. Potoky vyhĺbili dnešnú podobu dolinu a vymodelovali v nej obdivuhodné tvary.
Flóra
Gader a jeho bočné doliny sú bohato zalesnené. Rastú tu zmiešané porasty s prevahou buka, smreka a borovice. Miestami sa nájde aj javor, jedľa a tis európsky.
Osobitnú pozornosť si zaslúži kvetena Gadera. Na skalách kvitne prvosienka holá, poniklec slovenský, klinček peristý, cyklámen fatranský, vemenník dvojlistý, plesnivec alpínsky, črievičník papučka, astra alpínska, ľalia zlatohlavá, jelení jazyk celolistý, vzácna kortúza Mathiolova, lykovec voňavý a ďalšie druhy. Väčšinu z nich opísala prvá slovenská botanička Izabela Textorisová, ktorá dlhé roky pôsobila v Blatnici.
Fauna
Gader je bohatý aj na rôzne druhy živočíchov. Z poľovných druhov sa tu vyskytuje predovšetkým jelenia zver, diviak, líška a vzácne srnčia zver. V rokoch 1956 – 1960 bolo v Gaderskej doline postupne introdukovaných 20 kamzíkov alpského pôvodu, ktoré boli dovezené z lokalít v Českej Kamenici a Jeseníkoch v Česku. Kamzíky sa v Gaderskej doline zdržujú najmä na skalnatých miestach v zóne nesúvislého lesa.
Vyskytuje sa tu medveď hnedý, ktorého početné stavy sa v poslednej dobe výrazne zvýšili. Z dravcov sa v lesoch vyskytuje aj vzácny rys ostrovid a tiež vlk dravý.
Zaujímavosti
V doline sa nakrúcali viaceré filmy. V roku 1921 prvý film o Jánošíkovi, v tridsiatych a šesťdesiatych rokoch aj časti druhého a tretieho Bielikovho filmu o tomto ľudovom hrdinovi, či film film Dolina z roku 1973.
Kiribati
Náboženstvo
Prevládajúcou náboženskou skupinou sú kresťania - a to rímski katolíci (56 %), protestanti (34 %), ďalej mormóni (3,1 %) a adventisti siedmeho dňa (1,9 %). Rozšírená je i bahájska viera (2,3%). Kresťanstvo tu zaviedli misionári v 19. storočí. Avšak v niektorých prípadoch bola konverzia skôr povrchná, zásluhou čoho sa na ostrovoch udržiavajú zvyšky pôvodnej domorodej religiozity (kult predkov, viera v bohov a hérosov). V kontraste s dogmami kresťanstva lokálne prežívajú hriešne rituály mágie a tabuizované praktiky veštectva zo starých čias.
Sídla
náhľad|Komunitný dom maneaba na ostrove [[Marakei]] náhľad|Domácnosti v [[Južná Tarawa|Južnej Tarawe nemajú možnosť ustúpiť od pobrežnej erózie, pretože atol je úzky a preplnený]]
Obyvatelia Kiribati bývajú v malých osadách a dedinkách roztrúsených pri lagúne. Uprostred dedinky často stával (v niektorých prípadoch dodnes stojí) veľký komunitný dom maneaba, ktorý slúži ako zhromaždisko. Kostra domov staršej architektúry býva drevená, strechu pokrývajú palmové listy, dlážku rohože, ktoré fungujú aj namiesto pevných stien. Súčasná výstavba sa prispôsobuje potrebám ochrany tunajšej kultúry.
Vidiecke sídla v zázemí miest však strácajú svoj pôvodný charakter, mnoho ostrovanov sa sťahuje do miest. V súčasnosti sa ako hlavné mesto Kiribati uvádza celý atol, teda Tarawa, prípadne jeho južná najkompaktnejšia skupina ostrovčekov, Južná Tarawa. Následkom zvyšujúcej urbanizácie (42 %) sa hlavné mesto Južná Tarawa stáva preľudneným. V roku 2015 žilo v hlavnom meste 56 388 obyvateľov. Na lokalite je zaujímavé to, že je tvorená reťazcom ostrovčekov s rôzne širokými kanálmi a trpí znečisťovaním prostredia. Ostrovček Betio je známy ako dejisko bitky o Tarawu, má prístav a najväčšiu elektráreň v krajine. Na ostrovčeku Bairiki sa nachádza letisko, budova parlamentu a kancelária prezidenta.
Medzi najvýznamnejšie sídla ostrovnej republiky patria:
Práca, vzdelanie a zdravie
vľavo|náhľad|Pobočka [[Juhopacifická univerzita|Juhopacifickej univerzity na atole Tarawa |alt=]]
Školstvo, zdravotníctvo i životná úroveň zaostávajú za európskym priemerom. Základné vzdelanie je však zabezpečené aj mimo veľkých miest. Na atole Tarawa sa nachádza aj pobočka Juhopacifickej univerzity. Na každom ostrove je nemocnica alebo klinika. Pomerne vysoká úmrtnosť detí, tuberkulóza, nadmerné fajčenie (54 % populácie, najmä mladých), infekcie (vrátane HIV), otravy jedlom, kontaminovanou vodou a nedostatok lekárov však odzrkadľujú nízky priemerne dožitý vek: u mužov 59 a u žien 65 rokov.
Kiribati sa zaraďuje medzi desať krajín na svete s najvyššou mierou obezity (46 %) a nadváhy (vyše 80 % populácie, najmä žien). Výživu obyvateľstva a kľúčový zdroj bielkovín oddávna poskytuje morské živočíšstvo, kurence a ošípané. Rastlinná strava pozostáva z ovocia, hľuznatých rastlín, zeleniny a divorastúcich plodov, ale značné dávky potravín sa už kupujú v obchodoch. Typickými nápojmi sú kokosové mlieko, dažďová voda a palmové víno. Pitnú vodu má k dispozícii len 67 % populácie.
Kultúra
náhľad|[[Loď|Lode zabezpečujúce prepravu medzi Gilbertovými ostrovmi bývajú často preplnené|vľavo]]
Kiribatčania sú sociálne konzervatívny národ, ktorý sa vyznačuje rešpektovaním tradičných zvyklostí. K turistom sú síce prívetiví, ale celkovo sa cudzím vplyvom prispôsobujú neradi. Žijú tu mnohopočetné rodiny, ktorým vládne náčelník kmeňa. Kiribatská rodová spoločnosť „kainga" je usporiadaná na princípe pevných príbuzenských vzťahov, súdržnosti a vzájomnej pomoci.
Námorníctvo
náhľad|Rybolov v [[Južná Tarawa|Južnej Tarawe]]
Po kultúrnej stránke pestujú silné námornícke tradície, ktoré predstavujú charakteristickú črtu kiribatskej kultúry. Osud miestnej komunity je úzko spätý s podmorskými živlami a moreplavbou, čo nepochybne odráža spôsob života Mikronézanov odkázaných na blahosklonnosť mora. Kapitáni jednotlivých lodí si dobre pamätajú najvýhodnejšie kurzy na rôzne izolované ostrovy a ešte aj v súčasnosti používajú navigačné techniky pradávnych Kiribatčanov, ktorí sa po šíravách oceánu orientovali podľa súhvezdí, denného pohybu Slnka, vlnobitia a smeru vetra. Okrem toho vynikajú v love rýb a sú skúsení v stavbe vahadlových člnov. Obľúbenými športmi sú plávanie, skoky do vody, jazda na vlnách, závody na plachetniciach, novšie aj futbal.
Folklór a zvykoslovie
náhľad|Tanečníčky vítajú návštevníkov ostrovov [[Kuria (ostrovy)|Kuria]]
Špecifická kultúra Kiribati tvorí zmes mikronézskych a polynézskych kultúrnych elementov. V súostroví je dôležitý spoločenský život, lebo sa tu uchováva jedinečný folklór. Typické sú monotónne piesne a rytmické tance „kaimatoa" a „ruoia", využívajúce partie bokov s výrazným pohybom rúk. Melodickú hudbu vyludzujú jednoduché bicie nástroje zo škrupín orechov, hrkálky a trúbky z morských schránok. V tejto krajine sa často spieva hudba, ktorá sprevádza hlavné životné udalosti, ako sú uzavretie manželstva (väčšinou monogamné), smrť a náboženské obrady.
Obyvatelia Kiribati majú tiež bohatú ľudovú slovesnosť, ktorá sa po generácie prenášala ústnou cestou (napr. mýty o morských pannách). Vzhľadom na relatívnu izoláciu tohto ostrovného národa a obmedzený prístup k iným kultúram sa mnohé z príkladov literatúry a umenia odvolávajú na staroveké myšlienky. Dôležitú úlohu zohráva mágia, ako aj kódex prísnych zákazov tabu, ktoré usmerňujú správanie jednotlivcov.
Domorodí predkovia sa museli učiť využívať všetky dary nehostinnej prírody. Príbytky, odev a predmety dennej potreby si kedysi vytvárali z kôry, listov, trstiny či vetvičiek koralu. Tradičné oblečenie boli veľmi prosté: muži najčastejšie inklinovali ku krátkej zásterke z kôrovia stromov, ženy nosili suknicu z trávy pripevnenej k opasku. Občas sa zdobili voňavými kvetmi a ozdobami z mušľoviny, vtáčieho peria alebo rybích zubov. V súčasnosti miestni ľudia dávajú prednosť americkej konfekcii a mestský život čoraz viac pripomína západný spôsob života. Napriek tomu väčšina ostrovanov žije v ústraní a veľmi pokojným životom. Obavy majú len z klimatických zmien a dvíhania morskej hladiny.
NGC 1430
NGC 1430 je hviezda v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Fényeslitke
Fényeslitke je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Kisvárdai.
Má rozlohu 2515 ha a žije tu 2515 obyvateľov (2007).
Courcelles (Charente-Maritime)
Courcelles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gars
Gars je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-Maritimes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Martin-de-Seignanx (kantón)
Saint-Martin-de-Seignanx je francúzsky kantón v obvode Dax v departemente Landes v regióne Akvitánsko. Tvorí ho 8 obcí.
World Baseball Classic
náhľad|Zúčastnené tímy World Baseball Classic je prestížne medzinárodné podujatie národných tímov v bejzbale mužov, ktoré riadi Medzinárodná bejzbalová federácia (IBAF). Prvé podujatie sa konalo až v roku 2006 v USA. Od roku 2009 sa podujatie organizuje so 4-ročnou periodicitou. Od turnaja v roku 2013 sa koná aj kvalifikácia na záverečný turnaj. Prvé 2 turnaje vyhralo 🇯🇵, tretí prekvapujúco 🇩🇴 a naposledy 🇺🇸.
Po tom, ako bol bejzbal vyradený z Olympijských hier a najväčšie bejzbalové podujatie, Majstrovstvá sveta mužov boli ukončené v roku 2011 (od roku 2015 boli nahradené novým podujatímIBAF Premier 12), sa World Baseball Classic stalo najprestížnejším medzinárodným bejzbalovým podujatím, ktorého víťaz je nazývaný "majster sveta".
Ormes (Saône-et-Loire)
Ormes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Michal (prvé meno)
Michal je mužské krstné meno. Pôvodne hebrejské meno מיכאל (Michael) znamená „kto je ako Boh?“, „Bohu podobný“.
Štatistika
*  – poradie medzi novorodencami
NGC 1462
NGC 1462 je galaxia v súhvezdí Býk, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 13. septembra 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,4.
Vítonice (okres Znojmo)
Vítonice je obec v Česku v okrese Znojmo v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 248 obyvateľov, z toho 128 mužov a 120 žien, pričom priemerný vek v obci bol 36,6 roka (muži 33,9 roka, ženy 39,4 roka).
Fülesd
Fülesd je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Fehérgyarmati.
Má rozlohu 1505 ha a žije tu 480 obyvateľov (2007).
Jarolím
Jarolím je mužské krstné meno. Je variantom mena Hieronym. Na Slovensku má meniny 30. septembra.
František Hajný
František Hajný (* 25. jún 1901, Rataje, Česko – † 29. január 1972, Revúca, Slovensko) bol český entomológ – koleopterológ a štátny úradník, ktorý mal veľký význam hlavne pre slovenskú koleopterológiu, lebo patril medzi významných faunistikov Slovenska. Členom Československej společnosti entomologickej bol od roku 1926. Členom Slovenskej entomologickej spoločnosti pri SAV bol od roku 1966.
Biografia
František Hajný spočiatku študoval na gymnáziu v Kolíně v Česku, ale maturoval na gymnáziu v Prahe. Po maturite chcel pokračovať v štúdiu prírodných vied, ale pomery v desaťčlennej rodine to nedovoľovali, preto vstúpil roku 1920 do štátnych služieb. Pridelený bol do daňového úradu v Revúcej, potom v Trenčíne, Leviciach, Ledči nad Sázavou, Příbrame, Žiline, Rimavskej Sobote a pod. Od 23. 6.1937 pôsobil ako prednosta Berného úradu znova v Revúcej, kde sa plánoval usadiť natrvalo. Tu pracoval až do roku 1938.
František Hajný zomrel po dlhotrvajúcej chorobe v Revúcej.
Entomologické aktivity
Entomológii – koleopterológii sa venoval už od svojich gymnaziálnych rokov. Po svojom príchode na Slovensko za začína intenzívne venovať zberu a štúdiu chrobákov okolia Revúcej, kde zbieral hlavne chrobáky na Silickej a Muránskej planine. Úzko spolupracoval s viacerými významnými entomológmi tej doby, ako napr. s Ing. Václavom Machulkom, Janom Roubalom, Rudolfom Čepelákom, Dr. Františkom Rambouskom a inými. Podnikal svoje zberateľské cesty okrem územia Slovenska a Česka aj do zahraničia - napr. Maďarsko, ZSSR (Kaukaz), Bulharsko, Belgicko, Francúzsko.
Zhromaždil zbierku s vyše 15 tisíc exemplármi chrobákov, ktorá je uložená v Slovenskom národnom múzeu v Bratislave.
Karol Brančík
náhľad|Pamätná tabuľa a busta Karola Brančíka na Farskej ulici 2 v Trenčíne MUDr. Karol Brančík (* 13. marec 1842, Stará Bystrica, Slovensko – † 18. november 1915, Trenčín, Slovensko) bol významný slovenský entomológ, lekár, múzejník, zoológ, malakozoológ a botanik.
Uchaňa čierna
Uchaňa čierna alebo netopier čierny (lat. Barbastella barbastellus) je druh európskeho netopiera. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov uchaňa čierna patrí medzi takmer ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci.
Karol Brančík
Životopis
Gymnázium navštevoval v Žiline a Českom Těšíne, neskôr evanjelické lýceum v Bratislave a v Šoproni, kde v roku 1862 maturoval. Pokračoval v štúdiu medicíny na univerzite vo Viedni, na Karlovej univerzite v Prahe a v Štýrskom Hradci, kde bol 23. januára roku 1872 promovaný na doktora medicíny.
Uchaňa čierna
Rozšírenie a početnosť
Uchaňa čierna je rozšírena v západnej Palearktíde, žije v celej Európe ale napriek veľkému rozšíreniu je jeho výskyt zriedkavý. Žije najmä v lesoch.
Karol Brančík
Životopis
V roku 1873 sa stal praktickým lekárom v Beckove a od roku 1874 až do smrti pracoval ako okresný lekár v Trenčíne. V roku 1878 sa stal riaditeľom župnej nemocnice. Od roku 1879 pôsobil ako hlavný župný lekár a od roku 1904 tiež ako súdny lekár. Roku 1904 bol tiež menovaný za kráľovského radcu a stal sa aj členom mestského zastupiteľstva v Trenčíne.
Uchaňa čierna
Rozšírenie na Slovensku
Uchaňa čierna žije v lesoch na celom území Slovenska.
Karol Brančík
Životopis
MUDr. Karol Brančík bol zakladateľom, od roku 1877 tajomníkom, od roku 1881 podpredsedom a od roku 1886 predsedom Prírodovedného spolku župy Trenčianskej. Sám redigoval ročenky tohto spolku. V roku 1912 založil v Trenčíne Múzeum, ktoré vydávalo vlastný časopis, v ktorom Karol Brančík publikoval svoje odborné, prevažne entomologické, ale i iné práce. Zároveň bol aj riaditeľom tohto múzea – v rokoch 1912 – 1915. MUDr. Karol Brančík sa svojou mimoriadnou bádateľskou usilovnosťou a zanietenosťou zaradil medzi uznávaných entomológov nielen na Slovensku, ale aj v zahraničí. Niektoré jeho práce mali význam i pre svetovú entomológiu. Publikoval hlavne články s entomologickou problematikou, ktorých celkove napísal asi 70. Z týchto článkov viac ako polovica sa zaoberala územím Slovenska, ale predovšetkým územím Trenčianskej župy.
Uchaňa čierna
Rozšírenie na Slovensku
Zo 429 mapovacích kvadrátov DFS sa celkovo vyskytla v 180 (41,8% rozlohy Slovenska):
Karol Brančík
Životopis
Karol Brančík zomrel v Trenčíne, kde je i pochovaný.
Uchaňa čierna
Rozšírenie na Slovensku
Ekosozologický status od roku 2001 LR:cd, LR - menej ohrozený druh.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 460 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Uchaňa čierna je druh európskeho významu, ktorý sa vyskytuje v 103 územiach európskeho významu.
Druh je zaradený do Bonnského dohovoru (Príloha II) , Bernského dohovoru (Príloha II) a smernici o biotopoch (Príloha II a IV).
LVS-89
náhľad|LVS-89 v Petrohrade LVS-89 (, podľa unifikovaného označenia 71-89) je model sovietskej električky. Išlo o experimentálny osemnápravový, trojčlánkový vozeň.
Jediný prototyp vznikol v závode PTMZ v decembri roku 1989 (podľa roku tiež vzniklo aj dvojciferné označenie modelu). Električka bola zaradená do prevádzky s cestujúcimi na prelome rokov 1989 a 1990, slúžila do roku 2006. V decembri roku 2006 bol vozeň stiahnutý z bežnej prevádzky a prevezený do Múzea elektrickej trakcie v Petrohrade.
Trojčlánkový vozeň LVS-89 sa radil medzi veľkokapacitné električky; plne naložený bol schopný prepraviť 450 cestujúcich. Jeho dĺžka bola, šírka a výška. Hmotnosť celého vozňu (prázdneho) bola 39 ton. LVS-89 nebol vybavený spriahadlami, takže ho nebolo možné prevádzkovať v súpravách s inými typmi.
Sovietska intervencia v Afganistane
Sovietska invázia do Afganistanu bola ozbrojená intervencia Sovietskeho zväzu v Afganistane na pomoc komunistickej Ľudovo demokratickej strane Afganistanu v boji proti mudžáhidom. Prebiehala od 25. decembra 1979 do 15. februára 1989, keď sa sovietske vojská po neúspechoch v boji proti mudžáhidom stiahli z krajiny. Bojové operácie viedla najmä sovietska 40. armáda. V priebehu 9 rokov bojov utrpela sovietska strana pomerne vysoké straty. Zabitých bolo okolo 13 000 vojakov a ďalších viac ako tisíc zomrelo na choroby alebo pri nehodách. Počet obetí na afganskej strane je však odhadovaný na stonásobok - zomrelo približne 1,25 milióna ľudí vrátane civilistov (vrátane 75 000 až 90 000 mudžáhidov). Kvôli brutalite, rozsahu a charakteru bojových operácií je niekedy porovnávaná s Vietnamskou vojnou. Obidve tieto vojny boli zástupnými konfliktami priameho súperenia medzi blokmi počas studenej vojny.
Predohra invázie
27. apríla 1978 sa po komunistickom prevrate stal predsedom novej vlády krajiny Núr Muhammad Tarákí, vodca politického krídla Chalk Ľudovej demokratickej strany Afganistanu. Prevrat skončil nepopulárnu a neúspešnú vládu Muhammada Daúda. Voľba Tarákího bola politicky prijateľnou aj pre Kremeľ.
Tarákího komunistická vláda postupne strácala oporu obyvateľstva. Jednak pre prenasledovanie opozície a tiež pre zavedenie série sociálnych a ekonomických komunistických reforiem, ktoré boli v rozpore s náboženskými a kultúrnymi normami konzervatívneho obyvateľstva tejto moslimskej krajiny. Časom vyhlásilo viacero moslimských vodcov v krajine nastupujúcemu komunizmu v krajine vojnu. Od augusta 1978 musel Tarákího režim čeliť otvorenému odporu, ktorý sťažoval fakt, že na stranu rebelov sa pridali aj niektoré armádne jednotky.
V roku 1979 došlo znova k prevratu a k moci sa dostal dovtedajší predseda vlády Hafizulláh Amín. Amín využil zahraničnú cestu Tarákího na Kubu a v dobe jeho neprítomnosti zlikvidoval alebo zatkol Tarákího stúpencov a rodinu. Tarákí sa cestou z Kuby zastavil v Moskve, kde ho informovali o stave v krajine a neodporúčali mu návrat. Tarákí sa vrátil do Afganistanu a bol okamžite zatknutý, oficiálne odstúpil zo všetkých funkcií zo zdravotných dôvodov. Na jeho posty okamžite nastúpil Amín. Krátko na to Kremeľ požiadal Amína, aby Tarákího prepustil a umožnil mu odchod do ZSSR. O deň neskôr bol Tarákí v spánku zavraždený. Sovietske vedenie následne začalo pripravovať plán, ako Amína odstrániť. V krajine už dlhšiu dobu dochádzalo k represiám partizánskeho hnutia mudžáhidov proti autoritatívnej vláde. Amín, ktorý nepredpokladal zlé úmysly zo strany ZSSR, v zhoršujúcej sa situácii požiadal o motostrelecký oddiel, osobnej stráže v počte asi 500 mužov. Bolo to po tom, čo sa ho opozícia vo vnútri krajiny pokúsila otráviť. Sovieti sledujúci komplikujúcu sa situáciu vyslali okrem zvláštneho oddielu ochranky pre Amína, tvorenej čisto z vojakov sovietskych stredoázijských republík (tzv. „muslimský prápor“) aj oddiel zvláštneho určenia KGB Zenit o sile asi 54 mužov. Zatiaľ čo muslimský oddiel, pôvodne nedostal žiadne informácie o tom, čo bude jeho úlohou, jednotka Zenit okamžite začala pripravovať likvidáciu Amína. Po zvážení všetkých aspektov padlo rozhodnutie zaútočiť na Amínov palác Tadž Beg na kraji Kábulu. Išlo o veľmi riskantnú operáciu, pretože palác strážila silná osobná stráž v počte 150 mužov vo vnútri budovy a 1200 ďalších v okolí, spolu s práporom tankov T-55, protilietadlovou obranou a podpornými jednotkami.
17. decembra 1979 požiadal Amín o vyslanie väčšieho množstva sovietskych jednotiek, ktoré mali pomáhať Afganskej armáde v bojoch proti mudžáhidom. 25. decembra 1979 začali do krajiny prúdiť sovietske jednotky. Večer toho istého dňa sa zvláštne oddiely pokúsili o odstránenie Amína. Narýchlo pripravený plán útoku na palác počítal s jeho odrezaním od mesta pomocou diverzných akcií a následného útoku. Ten malo uskutočniť 54 mužov oddielu Zenit. Ich chrbát mali kryť príslušníci motostreleckého moslimského práporu, ktorí nemali k palácu pustiť žiadne ďalšie jednotky, do boja vo vnútri ani okolo budovy však nemali zasahovať. V tej istej dobe prebiehala v paláci oslava narodenín jedného z Amínových detí. Viacero ľudí, vrátane Amína však bolo otrávených, pravdepodobne opozíciou v krajine. K Amínovi boli vyslaní sovietski lekári z veľvyslanectva. Krátko po tom, čo sa prebral z bezvedomia sa začal útok na palác.
Sovietske velenie v meste Termez v Uzbeckej SSR, následne vyhlásilo, že Amínovu diktatúru zvrhol afganský ľud a Amína ľudový tribunál odsúdil na trest smrti. Za nového premiéra bol vymenovaný Babrak Karmal, dovtedy pomerne nevýznamný politik, veľvyslanec v Česko-Slovensku, priaznivec krídla Chalk, ktoré požiadalo o sovietsku intervenciu. Karmal sa pokúsil vybudovať podporu obyvateľstva tým, že sa snažil ukázať ako oddaný moslim a afganský vlastenec.
Priebeh bojov 1980 - 1989
náhľad|Mapa postupu sovietskych vojsk do Afganistanu v decembri 1979. Na afganské územie postupne v priebehu januára 1980 prišlo asi 50 000 sovietskych vojakov, ktorí zaistili veľké mestá a najdôležitejšie cesty. Prvá fáza sovietskej intervencie spočívala v bojoch proti rôznym frakciám opozičných vojsk. Sovietske vojská prenikli do krajiny dvomi cestami cez Kušku a Termez a leteckým mostom priamo do Kábulu. Sovietske vojská rýchlo obsadili väčšie mestá, vojenské základne a strategické stavby v krajine. Príchod intervenčných vojsk vôbec nemal za následok pacifikáciu rozháranej afganskej spoločnosti. Práve naopak vyvolal vlnu vlastenectva, ktorá pomohla rozšíriť rady rebelov. Mudžahedíni postupne začali klásť odpor, spočiatku sa sústrediac iba na vlastné prežitie.