cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Živočíchy
Fyziológia
Živočíšne bunky sú vysoko organizované a diferencované na plnenie najrôznejších úloh. Z toho vyplýva, že po ukončení embryonálneho štádia majú živočíchy relatívne nízku regeneračnú schopnosť. Vo všeobecnosti čím vyššie stojí živočíšny druh vo fylogenetickom strome, tým je jeho schopnosť nahrádzať stratené časti tela menšia. Obmedzená regenerácia je nahradená vysokou pohyblivosťou a tým možnosťou uniknúť od zdroja poškodenia. Najlepšiu regeneračnú schopnosť majú teda logicky prisadnuté živočíchy, ktoré nemôžu unikať (hubky, polypovce…). Tie zároveň využívajú túto schopnosť na nepohlavné rozmnožovanie odštiepenými časťami svojho tela podobne ako rastliny alebo huby.
U dvoch vývojovo najmladších tried živočíchov – vtákov (Aves) a cicavcov (Mammalia) navyše vznikla jedinečná schopnosť regulovať teplotu svojho tela v určitom úzkom tepelnom rozsahu.
Dýchanie
thumb|Dobre viditeľné [[žiabre|žiabrové štrbiny u raje]] V živočíšnych bunkách tak ako aj v bunkách všetkých živých organizmov, prebieha neustále proces dýchania. Drvivá väčšina živočíchov dýcha kyslík, čiže sú aeróbne. Pri aeróbnom dýchaní organizmus prijme z prostredia kyslík a vylúči oxid uhličitý a vodu. Len niekoľko málo skupín živočíchov, napríklad vnútrotelové parazity, je prispôsobených na anaeróbny spôsob života.
Živočíchy sú jedinou ríšou organizmov, u ktorej sa na dýchanie vyvinuli vysoko špecializované orgány ako vzdušnice, žiabre, pľúcne vaky a pľúca. Niekoľko taxónov, napríklad ploskavce (Plathelminthes), obrúčkavce (Annelida) a iné však prijímajú kyslík celým povrchom tela (podobne ako rastliny a huby) a dýchacia sústava u nich nie je vyvinutá. Na dýchaciu sústavu nadväzuje u chordátov (Chordata) rozvoj obehovej sústavy, ktorá rozvádza dýchacie plyny ku všetkým tkanivám. Aj mnohé bezchordáty majú síce obehovú sústavu, ale jej väzby na dýchaciu sústavu bývajú niekedy slabé (napr. hmyz – Insecta).
Trávenie
Keďže živočíchy sú heterotrofné, potrebujú na svoje prežitie prijímať látky z okolitého prostredia. Látky prijímané živočíchmi označujeme slovom potrava. Potrava prijatá do vnútra tela živočícha sa však takmer vždy potrebuje ešte chemicky a často najprv mechanicky spracovať, aby mohla byť posunutá ďalším metabolickým procesom. Proces spracovania potravy živočíchom označujeme ako trávenie a kvôli nemu existujú u živočíchov rôzne typy tráviacej sústavy. Len veľmi špecializované vnútrotelové parazity nepotrebujú mať tráviacu sústavu, pretože prijímajú už hotové látky, ktoré namiesto nich strávil hostiteľ. left|thumb|[[Pavúky sú živočíchy so zriedkavým mimotelovým trávením]] Najjednoduchší spôsob trávenia je vnútrobunkový (intracelulárny). Živočíšna bunka pri ňom pohltí časticu potravy a spracuje ju, pričom nespracované zvyšky môže opäť vylúčiť. Vnútrobunkové trávenie je charakteristické pre prvoky a niekoľko jednoduchých mnohobunkovcov. Častejšie je však mimobunkové (extracelulárne) trávenie, pri ktorom sa potrava zhromažďuje v uzavretom priestore ohraničenom bunkami tzv. tráviaceho epitelu a tam sú na ňu púšťané tráviace enzýmy. Hotový produkt potom vstrebá resorbčný epitel a posúva ho do ďalších okolitých buniek, alebo odovzdá do obehovej sústavy. Zriedkavé je zvláštne mimotelové trávenie, pri ktorom živočích vstrekne tráviace enzýmy do potravy mimo svojho tela a po určitom čase jej chemicky spracovaný obsah vysaje. Základom tráviacej sústavy je tráviaca rúra, ktorá je jedným alebo dvoma otvormi spojená s okolitým prostredím. Stavba a usporiadanie tráviacej rúry je veľmi rôzna a závisí od druhu potravy, ktorou sa živočích živí (pozri kapitolu Výživa). Niektoré živočíchy majú vnútri tráviacej rúry symbiotické mikroskopické organizmy, ktoré im pomáhajú so štiepením zložitých makromolekulárnych látok, napr. celulózy. Nestrávené zvyšky potravy sa odstraňujú análnym otvorom, ktorý je niekedy totožný s ústnym otvorom. Splodiny metabolizmu zachytáva a odvádza z tela vylučovacia sústava.
Okrem prisadnutých organizmov živiacich sa planktónom sú živočíchy celoživotne, alebo aspoň v určitých štádiách života odkázané na hľadanie potravy. S tým súvisí rozvoj nielen pohybového ústrojenstva, ale aj zmyslov. Pre prípad nedostatku potravy sa živiny môžu ukladať v tele živočícha vo forme lipidov, ktoré sa ukladajú vnútri buniek ako tukové kvapôčky. Tým sa líšia od rastlín, ktorých zásobné látky sú polysacharidy. Schopnosť robiť si rozsiahle zásoby tuku je charakteristická pre stavovce. Okrem toho si niektoré živočíchy s dobre rozvinutými zmyslami a správaním môžu hromadiť potravu v svojej blízkosti, aby ju mali v čase núdze ľahko dostupnú (napr. veverička – Sciurus).
Spoločenstvá
thumb|V niektorých hmyzích [[Spoločenstvo (ekológia)|spoločenstvách (na obrázku včelie) nie sú všetky jedince schopné rozmnožovania]] Veľa živočíchov žije v spoločenstvách a to buď v pomerne voľných kolóniách alebo v hierarchicky usporiadaných societách (svorky, čriedy,...). Spoločenstvá zvyšujú bezpečnosť živočíchov, uľahčujú im získavanie potravy alebo sexuálnych partnerov. Medzi členmi spoločenstiev sú často príbuzenské väzby. Extrémne úzko špecializované society sú tzv. hmyzie štáty, v ktorých väčšina členov dokonca nemá schopnosť rozmnožovania (mraveniská, úle…). Snaha všetkých členov hmyzích štátov vedie k starostlivosti o nemnohých rozmnožovania schopných jedincov. Naproti tomu sú iné živočíchy samotárske a po dosiahnutí dospelosti vyhľadávajú jedincov svojho druhu len v období rozmnožovania. Mimo tohto obdobia sú k jedincom vlastného druhu ľahostajné až agresívne (napr. bojovnica – Betta).
Život v skupine
Skupiny žívočíchov majú rozmanitú veľkosť, v závislosti od dĺžky ich existencie: napríklad podenky vytvárajú svadobné roje len na pár hodín, kým sťahovavé vtáky sú spolu niekoľko týždňov. Iné zvieratá, napríklad ryby alebo spásajúce cicavce, vytvárajú society na celý život. Skupiny živočíchov sa môžu javiť ako ľahký cieľ pre predátory, ale obyčajne opak je pravda. Predátory veľmi ťažko dokážu oddeliť jednotlivca od skupiny, to znamená, že život pokope dáva zvieratám väčšiu šancu prežiť. Skupinu je aj oveľa ťažšie prekvapiť, pretože na náznaky nebezpečenstva striehne viacero jednotlivcov. Vo väčšine živočíšnych zoskupení jednotliví členovia patria do jedného druhu, ale nemusia byť potomkami len jedných rodičov. V pevných skupinách väčšina členov je aj blízko príbuzná. Príkladom takýchto rozvetvených rodín môže byť vlčia svorka alebo klany rybárikov obrovských, v ktorých sa mladé vtáky zdržujú pri rodičoch aj neskôr, po osamostatnení. Takýto druh súžitia v skupine dosahuje svoj extrém u sociálneho hmyzu, termitov a mravcov, ktoré nie sú schopné prežiť osamote.
Výživa
Všetky mnohobunkové živočíchy sú primárne heterotrofné, čo znamená, že organické látky musia prijímať v potrave a nedokážu si ich (na rozdiel od rastlín) sami vytvárať. Veľmi vzácne v symbióze s autotrofnými organizmami dokážu byť zdanlivo autotrofné (pogonofóry). Podľa potravnej ekológie ich možno rozdeliť na herbivory (= fytofágy, rastlinožravé živočíchy, nepresne bylinožravce), karnivory (mäsožravce alebo zoofágy), mycetofágy (hubožravce) a saprofágy (požierači odumretej hmoty). Pokiaľ sa živočích živí (sčasti) odumretou rastlinnou a živočíšnou hmotou a mikroorganizmami v nej, je detritofág. Živočíchy živiace sa mikroorgnaizmami voľne sa vznášajúcimi vo vode (planktónom) sú planktónofágy.
Kombinácii viacerých základných potravinových hovoríme omnivoria (všežravosť). V rámci základnej potravnej špecializácie možno rozlišovať ešte presnejšie špecializácie. Mäsožravce možno napr. deliť na insektivorné – hmyzožravé, piscivorné – rybožravé a pod.
Podľa prítomnosti chordy/stavcov
thumb|Morská hviezdica – príklad [[druhoústovce|druhoústovca]] thumb|Rebrovka [[Bolinopsis infundibulum – príklad prvoústovca]] živočíchy:
alebo
živočíchy:
Bezchordáty počtom druhov výrazne dominujú nad chordátmi a zahŕňajú veľké množstvo kmeňov. Naproti tomu samostatný kmeň chordáty (Chordata) je druhovo oveľa menej početnejší, ale patrí do neho množstvo úžitkových živočíchov vrátane cicavcov a tiež človek.
====Podľa súmernosti tela a (ne) druhotnosti úst ====
živočíchy/mnohobunkovce:
Podľa vývojových vzťahov
Existuje niekoľko spôsobov rozdelenia (pod) ríše Animalia (v širšom zmysle, t. j. vrátane prvokov, alebo v užšom zmysle, t. j. bez prvokov):
Kratochvíl-Bartoš 1954 (slovenské názvy tu podľa MEB a Ferianc in Staněk) mali takýto systém: ríša živočíchy: (Oddelenie Placozoa vtedy ešte nebolo opísané.)
Podobný systém zverejnil v roku 1978 O. Ferianc (ako zdroje systému cituje Kästnera 1959 a Bartoša 1969). Tento systém už explicitne uvádza položku Eumetazoa, pracuje sa taxónom Radiata a systematicky uvádza slovenské názvy ku všetkým položkám (nie všetky sa potom ujali): ríša živočíchy: (Oddelenie Placozoa vtedy síce už bolo opísané, ale systém ho ešte neobsahuje.)
Neskôr (najmä v druhej polovici 80. a v 90. rokoch) bol na slovenských vysokých školách rozšírený systém Matisa a Vilčeka (1986, 1987) a Majzlana (1998), ktorý do systému typu Novák et al. 1969 doplnili Placozoa a Eumetazoa: ríša živočíchy:
Matis et al. 2002 Mesozoa presunul do taxónu Bilateralia, takže namiesto 4 oddelení mu ostali len 3 oddelenia.
Franc 2005 má (podľa vzoru Matis et al. 2002) nasledujúci systém, v ktorom už živočíchy nezahŕňajú prvoky: ríša živočíchy (Animalia): (Prvoky v tomto systéme tvoria samostatnú ríšu.)
Tirjaková et al. 2015 má takýto systém, ktorý už používa delenie Eukaryota v štýle prác Adl et al. 2005, 2012 a pod. Od systému Franc 2005 sa (pokiaľ ide o vnútorné delenie mnohobunkovcov) vecne veľmi nelíši, len taxonomické úrovne majú iné slovenské mená.: podríša mnohobunkovce (Metazoa): (Prvoky ako taxón v tomto systéme neexistujú a sú rozdelené na viacerých miestach v rámci domínia Eukaryota. Podríša mnohobunkovce v tomto systéme patrí do skupiny Holozoa z ríše opistokonty (Opisthokonta) z domínia jadrovce (Eukaryota).)
Juraj Dovičovič
Juraj Dovičovič (* 27. máj 1980) je slovenský futbalista, naposledy pôsobil na Slovensku v drese MFK Ružomberok. Je bývalým reprezentantom Slovenska v mládežníckych kategóriach a v seniorskej reprezentácií odohral jeden zápasy proti 🇺🇦.
Odchovanec nitrianskeho futbalu, odišiel do ruského klubu Lokomotiv Moskva v roku 2000. Tu sa aj kvôli zraneniam nedokázal presadiť do prvého mužstva a nasledoval návrat na Slovensko, konkrétne do Dubnice. V roku 2004 hosťoval v švédskom klube Djurgårdens IF. Po sezóne 2005-06 v drese Dubnice o neho prejavil záujem MFK Ružomberok, kde nasledujúce dve sezóny pôsobil. V roku 2007 podpísal zmluvu s maďarským klubom Zalaegerszegi TE, kde odohral len päť ligových zápasov, po ktorých sa vrátil do Ružomberka. Na začiatku sezóny 2008-09 sa rozhodol skončiť svoje pôsobenie v Ružomberku, kde sa aj pre časté zranenia predošlú sezónu nepresadil a pôsobil v rezervnom tíme.
Powiat opoczyński
Powiat opoczyński je powiat v Poľsku v Lodžskom vojvodstve.
Žije tu 78528 obyvateľov (30.6.2007).
1716 Peter
1716 Peter je planétka s priemerom 29 km, ktorú objavil K. Reinmuth 4. apríla 1934.
Eliáš Bubenka
Životopis
Študoval v Banskej Bystrici, Levoči, a v Kežmarku. Od roku 1703 správca školy v Nižnom Skálniku, v Hrachove, v Selciach, od 1706 evanjelický kňaz v Hrochoti a i. miestach, farár v Banskej Bystrici-Radvani (po roku 1706). Počas pôsobenia v Hrachove popularizoval prírodné vedy a nacvičoval šk. divadelné hry. Autor dvoch latinských divadelných hier.
Hadík
Hadík môže byť:
Maratón (beh)
thumb|right|Bežci starovekého Grécka
Maratón alebo maratónsky beh je beh na dlhú vzdialenosť, ktorého trať meria 42,195 km (26 míľ a 385 yardov). Jeho vznik bol inšpirovaný legendou o gréckom vojakovi Feidippidovi, ktorého v roku 490 pred Kr. vyslali z mesta Maratón do Atén, aby oznámil, že Peržania boli zázračne porazení v bitke pri Maratóne. Podľa legendy zabehol celú vzdialenosť bez zastavenia sa, ale krátko po tom, ako odovzdal odkaz o víťazstve skolaboval od vyčerpania a umrel.
Dejiny
Je pravdepodobné, že počas 500 rokov medzi Herodotom a Plutarchom sa príbeh o Feidippidovi poplietol s tým o Bitke pri Maratóne, a nejaký spisovateľ s veľkou predstavivosťou si vymyslel príbeh o behu z Maratónu do Atén.
V roku 1876 napísal Robert Browning báseň Pheidippides, vďaka ktorej sa príbeh o gréckom bežcovi sa stal súčasťou ľudovej kultúry 19. storočia a bol prijatý ako historická legenda. Keď sa myšlienka novodobých olympijských hier stala skutočnosťou, Michel Bréal, francúzsky historik a lingvista, člen Medzinárodnej olympijskej komisie prišiel s nápadom usporiadať preteky na dlhú vzdialenosť, ktoré by oslavoval čin antického bežca. Túto myšlienku podporil aj Pierre de Coubertin, zakladateľ prvých moderných olympijských hier a novovytvorený beh, ktorý dostal meno maratón, propagoval v mnohých svojich príhovoroch.
Maratón bol zaradený do programu prvých moderných olympijských hier v roku 1896 v Aténach ako záverečná disciplína. Výberové preteky do hlavnej súťaže vyhral Charilaos Vasilakos s časom 3 hodiny 18 minút, avšak v olympijských pretekoch, ktoré sa bežali 10. apríla od Maratónskeho mosta po Olympijský štadión v Aténach triumfoval Spiridon Louis, ktorý zdolal vzdialenosť 40 km (24.85 míľ) za 2 hodiny, 58 minút a 50 sekúnd.
Zatiaľ čo maratón oslavuje mýtický beh z Maratónu do Atén, Feidippidovmu polohistorickému behu medzi Aténami a Spartou od roku 1982 vzdáva hold Spartathlon.
Ženský maratón bol pridaný k olympijským disciplínam v roku 1984 na letných olympijských hrách v Los Angeles.
Dĺžka
Dĺžka maratónu nebola zo začiatku presne daná, prvoradé bolo, aby všetci bežci zabehli rovnakú vzdialenosť. Presná dĺžka maratónu závisela od konkrétnej trasy vyberanej pre každý beh osobitne.
Výber vzdialenosti bol do istej miery ľubovoľný. Prvé novodobé olympijské hry mali 40-kilometrový maratón. Maratón na olympijských hrách v Londýne v roku 1908 začínal pri Windsorskom zámku a bol predĺžený o 385 yardov z pôvodných 26 míľ, aby bežci prebehli cieľovou rovinkou pred diváckou lóžou kráľovskej rodiny na olympijskom štadióne, takže dĺžka sa natiahla až na 42,195 km (26 míľ a 385 yardov). Na ďalších olympijských hrách v roku 1912 bola dĺžka zmenená na 40,2 km a potom na 42,75 km pre OH 1920. Počas prvých siedmich olympijských hier bola dĺžka maratónu zmenená 6-krát, a to v rozsahu od 40 do 42,75 km (vzdialenosť 40 km bola použitá dvakrát).
Oficiálnu dĺžku maratónu ustanovila Medzinárodná atletická federácia (IAAF) v roku 1924 na 42,195 km.
Montcuit
Montcuit je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Amfithea (manželka Adrasta)
Amfithea je v gréckej mytológii dcéra Prónaka, syna Talaa.
Amfithea bola dcéra Prónaka, na počesť ktorého sa (podľa jednej verzie) založili hry v Nemey. Amfithea sa vydala za Atrasta z Argu a stala sa matkou dcér, Argeie, Déipyly, Aigialy a synov Aigialea a Kyanippa.
Podľa inej verzie bola manželkou lakónskeho kráľa Dióna a matkou dcér, Karye, Orfé a Lyko.
Železničná stanica Poprad-Tatry
V máji 2013 sa v stanici vykoľajil osobný vlak.
Trate a doprava
V stanici Poprad-Tatry zastavujú okrem štátnej Železničnej spoločnosti Slovensko i vlaky súkromných dopravcov. RegioJet - EuroCity vlaky z Prahy do Košíc (do januára 2017 aj z Bratislavy do Košíc) a spoločnosť LEO Express - EuroCity vlaky z Prahy do Prešova a Košíc.
Zo stanice 25. marca 1942 odišiel prvý transport slovenských Židov do vyhladzovacia tábora Auschwitz-Birkenau. Tento vlak viezol okolo tisíc židovských dievčat a mladých žien. Väčšina ďalších transportov slovenských Židov tiež odišla z Popradu. Kým boli transporty zastavené koncom roku 1942 bolo zo Slovenska do Poľska deportovaných viac než 58 000 Židov. V roku 2002 bola na stanici osadená pamätná tabuľa.
Prestupová hala pre Tatranské elektrické železnice bola odovzdaná v roku 1991.
Na stanici sa nachádza výkonné pracovisko sekcie riadenia dopravy Oblastného riaditeľstva Košice Železníc Slovenskej republiky.
Rekonštrukcie stanice
Stanica Poprad-Tatry bola v období od apríla 2006 do augusta 2007 modernizovaná. Súčasťou modernizácie bola „optimalizácia konfigurácie koľajišťa a modernizácia nástupíšť s mimoúrovňovým krížením komunikácie pre peších, spolu s napojením na prestupnú halu TEŽ a výpravnú budovu“. Vybudované boli dve ostrovné nástupištia v dĺžke 400 a 250 metrov a jedno jednostranné v dĺžke 400 metrov. Modernizácia stála 858 mil. Sk. (28,48 mil. €).
Stanica má bezbariérový prístup a jej kapacita bola zvýšená na 2000 cestujúcich za hodinu. Trakčné vedenie bolo rekonštruované v dĺžke 9498 metrov. Náklady na stavbu boli 838,8 mil. Sk. (27,84 mil. €) a stavba sa stala finalistom súťaže Stavba roka 2008. Slávnostné otvorenie zrekonštruovanej stanice sa uskutočnilo 26. septembra 2007.
V roku 2016 prebehla III., posledná etapa rekonštrukcie stanice. Bola rekonštruovaná prestupová hala a nástupištia TEŽ. Práce za 2,15 mil. € skončili v septembri 2017.
Stříbrný hřbet
Stříbrný hřbet je vrch v Krkonošiach, ležiaci na česko-poľskej hranici asi 6 km SV od Špindlerovho Mlyna a 6 km ZJZ od Karpacza. S výškou ide o šiestu najvyššiu tisícku v Česku.
The Masterplan
The Masterplan je štvrtým albumom anglickej rockovej skupiny Oasis a je tiež nazvaný ako B-side. Aj keď je to vedľajší album, získal veľký úspech. Vznikol 3. novembra 1998. Veľa fanúšikov bolo po vydaní prekvapených, že je to len B-side, pretože získal väčší úspech ako najlepšie albumy skupín ako napríklad Blur, Green Day, či populárna skupina Radiohead. Nachádza sa v ňom dokopy 14 piesní (všetky zložil Noel Gallagher, okrem I Am The Walrus (Lennon/McCartney) a Rockin' Chair (Noel Gallagher/Griffiths).
Stříbrný hřbet
Samotný vrchol je veľmi plochý, tvorený zvyškom žulového zarovnaného povrchu a zarastený kosodrevinou. Svahy Stříbrného hřbetu sú naopak veľmi strmé - na severnej poľskej strane je lavínová dráha, pod východným svahom sú ľadovcové jazerá Wielki Staw a Mały Staw a na južných svahoch neustálené sute a kamenné moria.
Prístup
Vrchol leží na česko-poľskej hranici a nevedie naň žiadna cesta. Zo severu vrchol obchádza červeno značená Cesta česko-poľského priateľstva (asi 300 m od vrcholu), po JZ úbočia vedie zimná lyžiarska trasa Luční bouda - Špindlerova bouda (500 m od vrcholu). Cez vrchol vedie bývalý hraničný chodník, ktorý ale postupne zarastá a naviac je vzhľadom k ochrane územia (I. zóna Krkonošského národného parku) neprístupný.
Rex Walheim
Rex Joseph Walheim (* 10. október 1962, Redwood City, Kalifornia, USA) je americký astronaut. Letel ako letový špecialista v raketopláne na misiách STS-110, STS-122 a STS-135. Pri misiách vykonal päť výstupov do otvoreného priestoru s celkovým trvaním 36 hodín a 23 minút.
Vzdelanie a vojenská kariéra
Walheim doštudoval strednú školu v San Carlos v roku 1980 a o štyri roky neskôr získal bakalársky titul v odbore mechanického inžinierstva na University of California v meste Berkeley. V roku 1989 získal titul magistra v odbore priemyselného inžinierstva na University of Houston.
Walheim vstúpil do Vzdušných síl spojených štátov ako podporučík v máji 1984. V októbri 1986 bol preložený do Johnson Space Center v Houstone kde pracoval ako inžinier na podvozkoch raketoplánov a brzdách. V auguste 1989 bol prevelený na Letecké a kozmické veliteľstvo v Colorado Springs, kde bol riaditeľom programu modernizácie radarov protiraketovej obrany. V roku 1991 bol vybraný do školy pre testovacích pilotov, kutz absolvoval na Edwards Air Force Base v Kalifornii. po dokončení kurzu lietal na strojoch General Dinamics F-16 Fighting Falcon, pôsobil aj ako projektový manažér.
Vstup do NASA
thumb|left|Rex Walheim na letovej palube Atlantisu Rex Walheim bol vybraný do NASA v roku 1996. Po dvojročnom výcviku bol kvalifikovaný ako letový špecialista. Po prvý raz letel do vesmíru v roku 2002 na misii STS-110, ktorej cieľom bola doprava a montáž nosníku S-0 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu. Walheim pri nej uskutočnil dve vesmírne prechádzky (EVA). Druhý raz štartoval na misii STS-122, ktorá dopravila k ISS európsky laboratórny modul Columbus. Walheim uskutočnil tri EVA. V roku 2011 letel na misii STS-135, ktorej cieľom bolo zásobovanie ISS. zároveň to bol posledný let raketoplánu.
Súkromie
Walheim je ženatý s Margie Dotsonovou a majú spolu dve deti. Medzi jeho záľuby patrí futbal, turistika, lyžovanie a softball.
Moldavská autonómna sovietska socialistická republika
Moldavská autonómna sovietska socialistická republika alebo skrátene MASSR, AMSSR či Moldavská ASSR (po moldavsky:РАСС Молдовеняскэ) bola autonómna republika v sústave Ukrajinskej SSR, ktorá existovala od 12. októbra 1924 do 2. augusta 1940. Jej súčasťou bola ľavá časť dnešného Moldavska (Podnestersko) a časť dnešnej Ukrajiny. Hlavným mestom autonómnej republiky bolo mesto Balta (dnes ukrajinské mesto) a od roku 1929 – Tiraspol, ale za oficiálne hlavné mesto republiky sa považoval Kišiňov, v tom čase na území Besarábie. Republika sa delila na 11 oblastí s rozlohou.
V roku 1940 po pripojení Besarábie k Sovietskemu zväzu sa Podnestersko spoločne s Besarábiou stali súčasťou novej Moldavskej sovietskej socialistickej republiky a severné oblasti Moldavskej ASSR súčasťami iných oblastí Ukrajinskej SSR.
Moldavská ASSR bola vytvorená na základe rozhodnutia Ústrednej volebnej komisie Ukrajinskej SSR zo dňa 12. októbra 1924 z častí Baltského a Odesského rajónu Odesskej gubernie a Tulského rajónu Podolskej gubernie. Západnou a juhozápadnou hranicou krajiny boli rieky Prut a Dunaj. Takto bola súčasťou republiky aj Besarábia, ktorá bola v tom čase okupovaná Rumunskom.
Ekonomika a poľnohospodárstvo Moldavskej ASSR malo predovšetkým agrárny charakter. Hlavnými odvetviami bolo vinohradníctvo, výroba vína, na černozemiach sa pestoval tabak, kukurica, pšenica, raž a vyrastala slnečnica.
GML
GML môže byť:
Čierny potok (prítok Kamienky)
Čierny potok je potok na hornom Spiši, v západnej časti okresu Stará Ľubovňa. Je to pravostranný prítok Kamienky, má dĺžku 6 km a je tokom V. rádu.
Pramení vo východnej časti Spišskej Magury, v podcelku Veterný vrch, v oblasti Olenca, juhozápadne od kóty 897,0 m v nadmorskej výške približne 850 m n. m. Na hornom toku tečie juhovýchodným smerom, zľava priberá prítok prameniaci severovýchodne od kóty 897,0 m a vstupuje do Spišsko-šarišského medzihoria, do podcelku Ľubovnianska kotlina. Tu sa najprv stáča severojužným smerom, sprava priberá najprv prítok z lokality Lazy, potom krátky prítok prameniaci východne od kóty 730,3 m a na krátkom úseku tečie na juhovýchod. Následne priberá pravostranný prítok z lokality Škôlka a ďalej už pokračuje viac-menej východným smerom. Zároveň postupne priberá niekoľko prítokov; zľava krátky prítok z lokality Šivarná, sprava prítok prameniaci západne od kóty 681,3 m, opäť zľava ďalší prítok z oblasti Šivarnej a tiež Šivarniansky potok. Potom sa na krátkom úseku vetví na dve ramená, vytvára oblúk prehnutý na sever a zľava ešte priberá prítok (564,2 m n. m.) z oblasti Sosníka. Napokon sa stáča k ústiu na juhovýchod a juhovýchodne od obce Kamienka sa v nadmorskej výške cca 549 m n. m. vlieva do Kamienky.
Jozef Gregor Tajovský
Jozef Gregor Tajovský bol ako prozaik vedúcou osobnosťou druhej vlny slovenského literárneho realizmu a ako dramatik zakladateľom slovenskej realistickej drámy. Jeho hry sú aj v súčasnosti súčasťou kmeňového repertoáru slovenských profesionálnych divadiel, vrátane Slovenského národného divadla, domácich i zahraničných ochotníckych divadiel.
Rodisko, rodina, štúdiá, vzdelanie
thumb|left|Rodný dom Jozefa Gregora Tajovského v [[Tajove]] Narodil sa 18. októbra 1874 v stredoslovenskej obci Tajov, v prírodnom prostredí pod Kremnickými vrchmi, ako najstaršie dieťa v mnohodetnej rodine. Otec František Alojz Gregor (1849 – 1922) bol remeselník – obuvník, matka Anna Gregorová, rod. Grešková (1853 – 1925). Týždeň po narodení ho pokrstili menami Jozef Alojz. Tajovský mal šesť bratov a dve sestry. Tajovského otec bol prísny nielen na seba, ale aj na mladého Jozefa. Detstvo preto často trávil u starých rodičov, ku ktorým sa napokon aj natrvalo presťahoval. Jozefov mladší brat Eduard Gregor (1896 – 1954) sa preslávil ako umelecký rezbár (niekoľko jeho prác je vystavených v pamätnom dome J. G. Tajovského).
Ľudovú školu vychodil v rodnom Tajove. Študoval na meštianskej škole v Banskej Bystrici (1886 – 1889), na učiteľskom ústave v Kláštore pod Znievom (1889 – 1893) a neskôr na obchodnej akadémii v Prahe (1898 – 1900).
S manželkou Hanou Gregorovou, rod. Lilgová (1885 – 1958) mal dcéru Dagmar (1916 – 2004), vydatú Prášilovú. Obe boli literárne činné.
Pôsobenie
thumb|right|Jozef Gregor Tajovský s manželkou [[Hana Gregorová (spisovateľka)|Hanou Gregorovou a dcérou Dagmar v roku 1922]] V rokoch 1893 – 1904 pôsobil ako učiteľ v Banskej Bystrici, Hornej Lehote a Kolároviciach, 1894 – 1898 v Dohňanoch, Lopeji, Pohorelej a Podlaviciach. Množstvo učiteľských miest vystriedal preto, že sa väčšinou nezhodol s vrchnosťou, či už cirkevnou alebo štátnou, pre národné presvedčenie. Napokon odišiel znovu študovať, tentoraz do Prahy na obchodnú akadémiu, kde jeho štúdium finančne podporovala Českoslovanská jednota. Počas štúdií v Prahe sa stal členom spolku Detvan, zblížil sa s hlasistami aj s českými realistami. Po štúdiu nastúpil do Vidieckej ľudovej banky, neskôr do Tatra banky, no súčasne pracoval i v Ľudových novinách. V roku 1907 sa v Nadlaku oženil s Hanou Lilgovou.
Tajovský sa v roku 1912 stal tajomníkom Klubu Slovenskej národnej strany v Martine a počas vojny (roku 1915) redaktorom Národného hlásnika. V tom istom roku bol povolaný k vojsku a odvelený na ruský front, kde však prebehol do ruského zajatia. V Bobrujsku roku 1917 vstúpil do česko-slovenských légií, bojoval s nimi proti nastupujúcej moci sovietov, bol redaktorom česko-slovenských Hlasov v Kyjeve, od roku 1919 redigoval časopis Slovenské hlasy, po vojne sa vrátil na Slovensko (1920). Po krátkom pobyte v Martine sa usadil v Bratislave, kde bol prednostom legionárskej kancelárie. Roku 1925 bol penzionovaný. V Bratislave žil a tvoril až do smrti. Spolu s manželkou sa stal podporovateľom chudobných začínajúcich autorov. Pochovaný je v rodnom Tajove.
Veľká časť života prozaika a dramatika Jozefa Gregora Tajovského je spojená s rodným Tajovom, s Banskou Bystricou a s obcami v jej okolí: Pohorelá, Lopej, Horná Lehota, Podlavice. Citovo priľnul najmä k Tajovu, ku ktorému sa vracal po celý život. V Banskej Bystrici navštevoval meštiansku školu. Tu sa začínal národne uvedomovať, v tomto meste videl roku 1891 prvomájovú demonštráciu banskobystrických proletárov. Do tohto mesta sa vrátil ako absolvent učiteľského ústavu v Kláštore pod Znievom, aby tu učil krátky čas, necelý rok (1893 – 1894). Potom putoval ako učiteľ po spomínaných i ďalších obciach až do roku 1898, keď pre nezhody so školskou a cirkevnou maďarizačnou vrchnosťou odišiel zo školských služieb, prešiel na obchodnú akadémiu do Prahy a už sa k pedagogickej práci nevrátil.
K rodnému kraju prejavoval lásku a príchylnosť po celý svoj život. Dokázal to i tým, že sa dal pochovať na tajovskom cintoríne, ako si to želala aj jeho manželka spisovateľka Hana Gregorová. Autorom náhrobného pamätníka Jozefa Gregora Tajovského je Ing. arch. Štefan Belohradský.
Od vstupu do slovenskej politiky a verejného života ako hlasista i prúdista (združení okolo časopisu Prúdy), neskôr čelný predstaviteľ Slovenskej národnej strany podporoval čechoslovakistické tendencie.
J.G.Tajovský bol člen výberu Spolku slovenských umelcov i Spolku slovenských spisovateľov. Nositeľ štátnej ceny (1934).
Prínos pre literatúru
thumb|Súčasná podoba rodného domu J. Gregora Tajovského Naša kultúra má v Jozefovi Gregorovi Tajovskom svojho významného realistického spisovateľa. Od vstupu do literárneho života nachádzal cestu k slovenskému ľudu, k jeho kultúre, s veľkou pozornosťou si všímal jeho život, odkrýval jeho mravné hodnoty, ale i otvorene písal o necnostiach a biedach, ktoré náš ľud, či z viny cudzích, či vlastných panských vrstiev, alebo z viny jednotlivcov, stíhali. A tých bied nebolo málo. Patrilo k nim opilstvo, honba za majetkom, popanšťovanie, pasivita, národná vlažnosť. Napriek tomu dával Tajovský najavo, že chudobní ľudia sú mravnejší ako bohatí, že sú „tajnými boháčmi“, vedia sa rozhodovať pre ľudské dobro. Tajovský vytvoril nezabudnuteľné postavy slovenského ľudového života: starého otca v spomienkovej próze Do konca, úbohého sluhu Maca Mlieča, statočnú Mamku Pôstkovú, obetavú matku v próze Horký chlieb, do krajnej núdze zahnaného dedinského bedára z črty Na chlieb. Súčasne Tajovský pobadal, že existuje spoločenské napätie, že z ľudu vyrastajú postavy odporujúce sociálnej nespravodlivosti. Vedel zachytiť realitu nielen pravdivo a kriticky, ale aj so zmyslom pre humorné situácie. Bol autorom úsmevných postojov, no aj autorom krátkych o vážnych mravno-spoločenských konfliktoch, dramatik našich národných dejín, spisovateľ kárajúci, no vždy láskavý i v slovách varovných.
Jozef Gregor Tajovský vrúcne miloval svoj rodný kraj – Slovensko a jeho ľud, mal dobrý vzťah k bratskému českému národu, bol účastníkom boja za vznik spoločného česko-slovenského štátu, ako slovenský vlastenec odmietol nacionalizmus a fašizmus. Svet, ktorý vo svojom diele predstavil, patrí minulosti. No Jozef Gregor Tajovský a jeho dielo patrí prítomnosti, lebo o ňom vyslovilo pravdu, podloženú hlbokým sociálnym cítením a láskou k človeku.
Ako prozaik patrí k vedúcim predstaviteľom druhej vlny slovenského literárneho realizmu, pričom veľký dôraz kladie na sociálne témy; ako dramatik je zakladateľom slovenskej realistickej drámy. Jeho diela sú spojené s aktuálnymi politickými a sociálnymi problémami, pričom okrem kritiky využíval často i humorné ladenie príbehov. Tie zasadzoval najmä do dedinského či malomestského prostredia, kde vynikla jeho schopnosť humorného opisu prostých ľudí a ich každodenných problémov, no tiež vyzdvihuje potrebu ich nápravy. Hojne využíva všetky aspekty ľudového jazyka. V jeho tvorbe dominuje poviedka, dráma, pomenej písal črty, fejtóny a novely. Príležitostne písal i medailóny alebo nekrológy, ale aj politické články.
Dielo
Obálka prozaickej knihy J. Gregora Tajovského Smutné nôty. 1. vyd. Budapešť: František Votruba, Ed. Slovenská knižnica, roč. 1., zv. 3, brož., 1907. 121 (7)  s.|náhľad
Starootcovský cyklus
Do konca, Žliebky, Na jarmok, Prvé hodinky, Do kúpeľa.
Výron koronálnej hmoty
Výron koronálnej hmoty (, skrátene CME) je uvoľnenie veľkého množstva materiálu zo slnečnej koróny do okolitého priestoru. Úzko súvisí so slnečnými erupciami. Vyvrhnutá hmota je v skupenstve plazmy, pozostáva teda hlavne z protónov a elektrónov. Vyvrhnutá koronálna hmota je preto zvýšeným tokom slnečného vetra.
Pokiaľ častice vyvrhnuté do vesmíru pri výrone koronálnej hmoty zasiahnu Zem, väčšina z nich sa zachytí v magnetickom poli Zeme. Častice, ktoré preniknú cez magnetické pole Zeme spôsobujú geomagnetické búrky sprevádzané vysokou poruchovosťou počítačov, poruchami komunikácie s družicami vrátane GPS až výpadkami elektrického prúdu. Ako sprievodný úkaz sa pritom môže objaviť polárna žiara. V dôsledku výronov koronálnej hmoty sa v slnečnej plazme formujú tzv. magnetické oblaky, ktoré sa šíria v slnečnom vetre a pred nimi sa tvoria rázové vlny.
Sirník
Sirník je obec na Slovensku v okrese Trebišov.
Dejiny
Osídlenie v oblasti obce Sirník je známe od neolitu. Bolo tu objavené sídlisko bukovohorskej kultúry s kanelovanou keramikou, ako aj mladšie nálezy zo staršej a mladšej doby bronzovej. Nájdené boli hallštattské, laténské a slovanské sídliskové nálezy.
Archeologické nálezy potvrdzujú, že osídlenie v dnešnom katastri obce jestvovalo od 8. storočia a patrí k najstarším slovanským sídliskám v okolí. Prvá správa o dedine sa zachovala v listine o majetkoch kláštora v Zaste, napísanej okolo r. 1067.
V roku 1419 bola zemianskym majetkom. V roku 1557 mala 10 port. Od roku 1598 do 19. storočia boli zemepánmi Barkóczyovci a iní. V roku 1715 mala obec 10 opustených a 8 obývaných domácnosti, v roku 1787 mala 51 domov a 348 obyvateľov, v roku 1828 mala 82 domov a 628 obyvateľov. Zaoberali sa najmä chovom dobytka. Sirník bol poľnohospodárskou obcou. V rokoch 1938–1944 bola obec pripojená k Maďarsku. V súčasnosti tu žije 603 obyvateľov.
Názov
Vývin názvu obce
Briga
náhľad|Ozbrojená 20-delová briga USS Niagara
Briga je dvojsťažňová plachetnica s rahnovými priečnymi plachtami na oboch sťažňoch a vratiplachtou na hlavnom sťažni. Používala sa v 18.-19. storočí ako vojnová, obchodná či rybárska loď. Ako obchodná loď premávala prevažne po obchodných trasách popri pobrežiach, v menšej miere absolvovala aj oceánske plavby. Niektoré brigy sa využívali na lov veľrýb a lov tuleňov.
Výhodou bríg bola ich rýchlosť, vďaka čomu boli obľúbené aj medzi pirátmi a kapermi. Nevýhodou bolo, že rahnové plachty potrebovali pomerne veľkú posádku (7 až 16 ľudí), a preto boli obchodné brigy v 19. storočí nahrádzané škunermi, barkami a neskôr aj parníkmi. Brigy sú často zamienané s brigantínami, ktoré však majú iné oplachtenie.
Trup
Briga bola dlhá 30 až 50 metrov. Pomer dĺžky k šírke bol 4 až 5:1. Briga mala striedme tvary a ladné línie. Na hornej palube sa nestavali žiadne vysoké palubné nástavby a výzdoba bola veľmi obmedzená. Ozbrojené brigy mali zvyčajne 10 – 20 diel.
Oplachtenie
náhľad|vpravo Briga má 2 sťažne - hlavný a menší predný. Na náčrte oplachtenia vpravo má:
Briga však môže mať aj ďalšie plachty; viac kosatiek, stehové plachty medzi sťažňami a na každom sťažni môže mať aj kráľovskú plachtu. Niektoré brigy z 19. storočia mali zdvojené košové alebo aj brámové plachty. Brigy sú teda vďaka prevahe priečneho oplachtenia menej vhodné na plavbu ostro na vietor ako napríklad škunery.
Niektoré brigatíny majú taktiež priečne plachty na oboch sťažňoch, ale od bríg sa líšia tým, že nemajú hlavnú dolnú plachtu. Ako hlavná plachta sa niekedy označuje ich vratiplachta, ktorá je výrazne väčšia ako na brige.
Škuner
náhľad|Dvojsťažňový rybársky škuner [[Image:Rigging5.png|náhľad|[[rahnovie]] škunera:
1) Bowsprit
3) (fore)gaff top-sail
4) Foresail
Škuner je typ plachetnice.
História
Korene škunera siahajú do konca 18. storočia. Vyvinuli ju pre špecifické podmienky severoamerického pobrežia, ktoré je charakteristické veľkou členitosťou, nízkou hĺbkou a nestálymi vetrami. Pre výborne plavebné a manévrovacie schopnosti spolu s nenáročnou obsluhou sa však rýchlo rozšírila aj do zvyšku sveta. Vyrábaná bola (a stále je) v rôznych veľkostiach, pričom charakteristické je práve jej oplachtenie, ktoré začali postupne využívať aj iní výrobcovia (škunerová briga, škunerový bark atď.) Pôvodný škuner nemal žiadne rahnové plachty (prichytené priečne na sťažeň), využíval výlučne systém tzv. "latinskej plachty", čiže sústavu stehových plachiet, kombinovanú s vratiplachtami. Časom toto pravidlo občas porušovali, no prevaha stehoviek spolu so štíhlym trupom lode a spravidla dvoma sťažňami ostáva pre škuner stále charakteristická. Popularita lode ju z pôvodne obchodných účelov posunula aj do iných oblastí moreplavby.
Využitia
Z napoleonských vojen poznáme silne ozbrojené škunery na ochranu pobrežia, zatiaľ, čo koncom 19. storočia môžeme vidieť až sedemsťažňové škunery, určené na diaľkový obchod. Dnes využíva princíp škuneru najmä nespočetné množstvo športových aj výletných jácht.
Powiat pabianicki
Powiat pabianicki je powiat v Poľsku v Lodžskom vojvodstve.
Žije tu 119095 obyvateľov (30.6.2007).
1717 Arlon
1717 Arlon je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil Sylvain Julien Victor Arend 8. januára 1954.
Sláčikové kvarteto (teleso)
Sláčikové kvarteto je hudobné teleso zložené zo štyroch hráčov na sláčikové nástroje. Pozostáva z dvoch huslí, violy a violončela. Je to jedno z najdôležitejších telies komornej hudby.
Sláčikové kvarteto vzniklo v období klasicizmu ako odpoveď na potrebu komorného telesa zabezpečujúceho hudobný sprievod na spoločenských udalostiach. Najmä vďaka mnohým skvelým skladbám skomponovaných pre toto teleso sláčikové kvarteto postupne získalo vážnosť. Kvartetá zložené z výborných hráčov začali vystupovať koncertne.
Sláčikové kvarteto môže byť zložené z hráčov príležitostne. Iné sláčikové kvartetá majú svoj názov a stále, v nutných prípadoch meniace sa obsadenie. Niektoré takéto telesá si získali svetové renomé podobe ako orchestre. Medzi najvýznamnejšie svetové sláčikové kvartetá patria:
Významným slovenským telesom je Moyzesovo kvarteto. Medzi mladé sláčikové kvartetá na Slovensku tiež patria Slovenské kvarteto a Mucha Quartet.
Estérençuby
Estérençuby je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dundalk
Dundalk (ír. Dún Dealgan) je mesto v severovýchodnej časti Írskej republiky, v grófstve Louth. Je správnym strediskom grófstva, leží približne od hranice so Severným Írskom. Má rozlohu a žije tu 29 037 obyvateľov (2006), v rámci aglomerácie 35 085 obyvateľov.
Mesto je lokalizované pri ústí rieky Castletown do zálivu Dundalk Bay v Írskom mori, intravilánom mesta preteká aj rieka Blackwater. Leží na hlavnej železničnej i diaľničnej (M1) trase Dublin - Belfast, na križovatke ciest N52, N53, R132, R171, R172, R177 a R178. Nachádza sa tu tiež prístav - Dundalk Harbour.
Dundalk je sídlom Dundalk Institute of Technology. Z mesta pochádza známa hudobná skupina The Corrs.
Powiat pajęczański
Žije tu 53228 obyvateľov (30.6.2007).
Montebourg
Montebourg je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kamenice (prírodná pamiatka)
Kamenice je prírodná pamiatka ev. č. 156 neďaleko obce Turovice v okrese Přerov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je rastlinstvo lokality.
Durban-sur-Arize
Durban-sur-Arize je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 155 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Staroveká veda
Staroveká veda je veda ako súčasť starovekej kultúry. Staroveká veda vznikla jednak systematizáciou praktických a užitočných skúseností (napr. geometria v starom Egypte), jednak v spojení s filozofiou (v Grécku).
Sľubica (vrch)
Sľubica je vrch v pohorí Branisko, najvyšší v jeho južnej, rovnomennej časti. Leží nad Dúbravou a Vojkovcami, približne východne od Spišského Podhradia.
Poloha
Nachádza sa v južnej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Sľubica. Leží na hranici Prešovského a Košického kraja a okresov Levoča a Spišská Nová Ves, pričom zasahuje na katastrálne územia obcí Dúbrava, Slatvina a Vojkovce. Najbližšími sídlami sú na severozápadnom úpätí situovaná obec Dúbrava a juhozápadne ležiaca Slatvina a Vojkovce, juhovýchodne sa nachádzajú Hrišovce a východne Víťaz a Široké.
Opis
Sľubica leží v hlavnom hrebeni, vedúcom zo sedla Branisko južným smerom cez Suchý hrb na Zadný Moravec. Severným smerom sa nachádza Suchý hrb, Rajtopíky a Brezová, východným Zadný Moravec , južným Predný Moravec  a Pahor  a západným Turnisko , Kozia hora , Dreveník  a Spišský hradný vrch  so Spišským hradom. Masív patrí do povodia rieky Hornád, kde vodu zo západnej časti odvádza Oľšavec a Slatvinský potok, z južnej potok Studenec a z východnej Dolinský potok. Na vrchole sa križujú značené turistické chodníky z Vojkoviec i Slatviny. Na vrchole je osadená informačná tabuľa, posedenie s dreveným stolom a lavičkami, nechýba turistický smerovník so schránkou a vrcholovou knihou.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý, miestami však riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je však možné pozorovať Hornádsku a Popradskú kotlinu, okolité vrcholy Braniska a pri priaznivých podmienkach tiež Vysoké a Belianske Tatry, Levočské vrchy, Bachureň, Čergov, Šarišskú vrchovinu, Čiernu horu, Volovské vrchy, Slovenský raj a východnú časť Nízkych Tatier.
Neutrálny prvok
Neutrálny prvok alebo identita (značka e, E, I alebo 1 ) je prvok množiny, ktorý, ak je jedným z operandov binárnej operácie, výsledkom operácie je nezmenený druhý operand. Príkladom neutrálneho prvku pre operáciu sčítania na množine reálnych čísel je číslo 0, resp. 1 je neutrálnym prvkom pre násobenie, opäť na množine reálnych čísel. Neutrálny prvok vystupuje v algebrických štruktúrach ako napríklad grupy, telesá a polia.
Definícia
Pre množinu M spojenú s binárnou operáciou ⊙ sa prvok e, patriaci do množiny M nazýva neutrálny prvok vtedy, ak výsledkom operácie e ⊙ a, pre každé a z množiny M je opäť prvok a. Ak operácia ⊙ nie je komutatívna, nazývame e neutrálnym prvkom zľava, alebo sprava (alebo ľavá a pravá identita). Matematicky:
Ľavých, resp. pravých neutrálnych prvkov môžu množiny obsahovať viacero, poprípade sa v nich nemusia vyskytovať žiadne. Ak však množina obsahuje súčasne ľavé aj pravé neutrálne prvky, tieto sa musia rovnať a výsledkom je jeden, obojstranne neutrálny prvok.
Chémia
Chémia (zastarano: lučba ) je prírodná veda zaoberajúca sa štúdiom zloženia látok, ich vlastností a interakcií. Názov je odvodený od slova alchýmia, „protovedeckej“ disciplíny, kombinujúcej prvky chémie, fyziky, metalurgie, medicíny, astrológie, mystiky, umenia a filozofie.
Centrom záujmu chémie sú látky a ich premeny (chemické reakcie), čiže chemické deje, pri ktorých sa atómy v dôsledku chemických väzieb spájajú do zoskupení atómov (molekuly, kryštály) alebo pri ktorých sa zoskupenia atómov rozpadajú na atómy, alebo sa preskupujú v iné zoskupenia. Dôležité sú v chémii aj metódy na delenie látok, napr. destilácia, extrakcia, filtrácia.
Úvod
Chémia sa niekedy nazýva „centrálna veda“, pretože spája a taktiež skúma spojenie s ostatnými prírodnými vedami, akými sú fyzika, materiálová veda, nanotechnológia, biológia, farmácia, bioinformatika a geológia. Tieto spojenia sa formujú rôznymi medzidisciplínovými odvetviami, ktoré používajú koncepty z viacerých vedeckých disciplín, napríklad fyzikálna chémia aplikuje fyzikálny aparát na hmotu na atómovej a molekulárnej úrovni. Presnú podstatu teoretického vzťahu medzi chémiou (a inými tzv. špeciálnymi vedami) a fyzikou je predmetom skúmania filozofie vedy.
Chémia skúma interakcie hmoty. Tieto interakcie môžu byť medzi dvoma materiálnymi substanciami alebo medzi hmotou a energiou, hlavne v súvislosti s prvým termodynamickým zákonom. Tradičná chémia sa zaoberá interakciami medzi látkami v chemických reakciách, kde sa jedna alebo viac látok mení na jednu alebo viac iných látok. Okrem samotnej premeny látok sa často sleduje aj jej energetické hľadisko. Na zápis premeny sa používajú chemické rovnice.
2 H2 + O2 → 2 H2O
Nebeská sféra
thumb|Nebeská sféra s najdôležitejšími bodmi: Z - zenit, Z´ - nadir, H - severný bod horizontu, H´ - južný bod horizontu, P - severný svetový pól, P´- južný svetový pól, E - západný bod horizontu, W - východný bod horizontu. Svetlohnedá farba označuje rovinu horizontu, zelená cirkumpolárne (nikdy nezapadajúce) súhvezdia, žltá nikdy nevychádzajúce súhvezdia pre daného pozorovateľa. Nebeská sféra alebo nebeská guľa zriedkavo svetová sféra alebo svetová guľa je myslená guľa s ľubovoľným polomerom, na ktorú premietame polohy nebeských telies. Jej stred je zvyčajne v strede Zeme ale môže byť umiestnený v strede Slnka, alebo v akomkoľvek inom vhodnom mieste (napr. na stanovisku pozorovateľa) pretože posuny telies po zmene stredu je možné prepočítať.
Chémia
Úvod
Chemické reakcie sa dajú urýchľovať katalyzátormi, čo sú vo všeobecnosti iné chemické látky prítomné počas reakcie, ale samotnej premeny sa nezúčastňujú (príkladom môže byť kyselina sírová katalyzujúca elektrolýzu vody), alebo to môže byť nelátkový jav (napr. elektromagnetické žiarenie vo fotochemických reakciách). Tradičná chémia sa zaoberá aj analýzou chemikálií počas aj mimo reakcií (napr. spektroskopia).
thumb|Laboratórium na Ústave biochémie, Kolínska univerzita
Nebeská sféra
Pozorovateľ na Zemi vidí pri ideálnom horizonte vždy iba polovicu nebeskej sféry. Druhá polovica je zaclonená Zemou. Poloha telesa na nebeskej sfére sa určuje pomocou niektorej súradnicovej sústavy. Poznáme horizontálnu sústavu súradníc, ekliptikálnu sústavu, ekvatoriálnu sústavu a galaktickú sústavu. Určená poloha telesa udáva len jeho smer, nie vzdialenosť.
Chémia
Úvod
Každá zvyčajná látka pozostáva z atómov alebo subatómových častí, ktoré ich tvoria: protóny, elektróny a neutróny. Atómy sa môžu spájať a tak tvoriť zložitejšie látky ako sú ióny, molekuly alebo kryštály. Štruktúra sveta, v ktorom dennodenne žijeme a vlastnosti hmoty, s ktorou sa bežne stretávame, sú dané vlastnosťami chemických látok a ich reakcií. Oceľ je tvrdšia ako železo, pretože jej atómy sú viazané v pevnejšej kryštálovej mriežke. Drevo horí, lebo dokáže reagovať spontánne so vzdušným kyslíkom nad určitou teplotou. Cukor a soľ sa rozpúšťajú vo vode, pretože im to dovoľujú ich molekulárne/iónové vlastnosti.
Látky zvykneme klasifikovať podľa energie alebo skupenstva a množstva rozpustnej látky, ako aj podľa ich chemického zloženia. Tri látkové skupenstvá pri nízkej energii sú pevné, kvapalné a plynné. Pevné látky majú nemenný vzhľad za normálnej teploty kvôli fixným štruktúram, ktoré dokážu odolávať gravitácii a iným slabým silám vďaka pevným väzbám. Kvapaliny majú obmedzené väzby so žiadnou vnútornou štruktúrou, a tak tečú, lebo ich ovplyvňuje gravitácia. Plyny nemajú žiadne väzby a správajú sa ako voľné častice.Viac vecí sa ešte skúma.