cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Napoleon Bonaparte
Španielska vojna za nezávislosť
Portugalsko neakceptovalo Kontinentálnu blokádu, preto ho Napoleon od roku 1807 s podporou Španielska okupoval. So zámienkou posilnenia francúzsko-španielskej armády okupujúcej Portugalsko napadol však i samotné Španielsko, nahradil Karola IV. svojim bratom Jozefom a dosadil svojho švagra Joachima Murata namiesto Jozefa do Neapola. To malo za následok odpor španielskej armády i obyvateľov v tzv. Povstaní 2. mája. thumb|upright|[[Jozef I. Bonaparte, Napoleonov brat, ako španielsky kráľ]]
V Španielsku čelil Napoleon novému typu vojny, odvtedy označovanej ako partizánska, do ktorej bolo masívne zapojené miestne obyvateľstvo, inšpirované náboženstvom a patriotizmom. Tento raný typ totálnej vojny pozostával s viacerých typov bojov nízkej intenzity (prepady, sabotáže, povstania…) a otvorenej podpory spojeneckých pravidelných armád.
Po francúzskom ústupe z väčšiny územia krajiny prevzal Napoleon vedenie a španielsku armádu porazil. Znovu obsadil Madrid, potom vymanévroval britskú armádu vyslanú na pomoc Španielom a vytlačil ju na pobrežie. Predtým než došlo k úplnému podmaneniu si španielskeho obyvateľstva, začalo vojnou opäť hroziť Rakúsko a Napoleon sa vrátil do Francúzska.
Drahá a často brutálna vojna na polostrove pokračovala za Napoleonovej neprítomnosti; v druhom obliehaní Zaragozy bola väčšina mesta zničená a viac ako 50 000 ľudí zahynulo. Hoci Napoleon nechal 300 000 svojich najlepších vojakov bojovať so španielskymi partizánmi a spojenými britskými a portugalskými silami vedenými Arthurom Wellesleyom, francúzska kontrola nad Pyrenejským polostrovom opäť slabla.
Po viacerých spojeneckých víťazstvách vojna skončila po Napoleonovej abdikácii v roku 1814. Napoleon neskôr označil vojnu v Španielsku za hlavnú príčinu svojej porážky; vo svojich pamätiach píše: „Táto nešťastná vojna ma zničila… Všetky… moje katastrofy sú naviazané na tento smrtiaci uzol.“
Vojna Piatej koalície a problémy s Cirkvou
V apríli 1809 Rakúsko náhle prerušilo spojenectvo s Francúzskom a Napoleon bol prinútený prevziať velenie na dunajskom a nemeckom fronte. Po začiatočných úspechoch čelili Francúzi problémom pri prekračovaní Dunaja a v máji utrpeli porážku v bitke pri Asperne v blízkosti Viedne. Rakúšania však zo situácie nedokázali nič vyťažiť a nechali francúzske vojská preskupiť. Napoleon túto výhodu bez zvyšku využil a Rakúsko porazil v bitke pri Wagrame. Následne bol medzi Francúzskom a Rakúskom podpísaný Schönbrunnský mier.
Británia bola ďalším členom koalície. Briti plánovali okrem Pyrenejského polostrova otvoriť v Európe ďalší front. Napoleon však dokázal rýchlo presunúť posily do Antwerp a prekaziť tak Britom zle organizovanú Walcherenskú kampaň.
Súbežne anektoval Pápežské štáty, pretože Cirkev odmietla podporiť jeho Kontinentálnu blokádu; pápež Pius VII. v reakcii cisára exkomunikoval. Pápež bol následne unesený Napoleonovými dôstojníkmi a hoci Napoleon únos sám nenariadil, neprikázal Pia prepustiť. Pápež bol presúvaný podmanenými oblasťami, často i chorý, a Napoleon k nemu posielal vyslancov, ktorí ho nútili k podpisu rôznych zmlúv, vrátane nového konkordátu s Francúzskom, čo Pius odmietol. V roku 1810 sa Napoleon rozviedol s Joséphine a vzápätí sa oženil s Máriou Lujzou Habsbursko-lotrinskou; to ešte viac zhoršilo jeho vzťahy s Cirkvou, najmä po uväznení trinástich kardinálov za neúčasť na svadobnej ceremónii. Pápež zostal zbavený slobody ešte ďalších 5 rokov a do Ríma sa vrátil až v máji 1814.
thumb|[[Prvé Francúzske cisárstvo v období najväčšieho územného rozmachu v roku 1811{{legend|#000090|Francúzske cisárstvo}}{{legend|#3340dd|Francúzske satelitné štáty}}{{legend|#5590ee|Spojenecké štáty}}]] Napoleon v novembri 1810 súhlasil s nástupom Karola IV. Jána na švédsky trón; bol jedným z jeho maršalov a dlhoročných rivalov. Napoleon bol však k jeho indiskrétnostiam zhovievavý, pretože Karol bol ženatý s jeho bývalou milenkou Désirée Clary; neskôr vyjadril ľútosť nad tým, že ušetril jeho život, keď sa Švédsko pod Karolovým vedením pridalo k nepriateľom Francúzska.
Invázia do Ruska
Erfurtský kongres bolo rokovanie, ktorého snahou bolo zachovať rusko-francúzske spojenectvo. Jeho vodcovia mali po rokovaniach známych ako Tylžský mier v roku 1807 vzájomné osobné a priateľské vzťahy. Od roku 1811 sa však napätie medzi krajinami stupňovalo a cár Alexander bol pod tlakom ruskej aristokracie, ktorá túžila po rozpade aliancie. Prvým príznakom zhoršujúcich sa vzájomných vzťahov bol ruský postoj ku Kontinentálnej blokáde, ktorú prakticky opustilo. Napoleon následne Alexandra varoval pred vážnymi následkami, ak sa Rusko spojí s Britániou.
V roku 1812 Alexandrovi poradcovia navrhovali inváziu do Francúzskeho impéria a znovuobsadenie Poľska. Keď Napoleonovi špionáž potvrdila ruské prípravy na vojnu, zväčšil svoju Grande Armée na viac ako 450 000 mužov. Ignoroval opakované varovania proti invázii do srdca Ruska a pripravoval sa na útočnú kampaň; invázia začala 23. júna 1812.
Aby získal väčšiu podporu poľských nacionalistov a patriotov, Napoleon túto vojnu nazval Druhá poľská vojna – Prvá poľská vojna bola povstaním Barskej konfederácie poľskej šľachty proti Rusku v roku 1768. Poľskí patrioti chceli pripojiť ruskú časť Poľska k Varšavskému kniežatstvu a vytvoriť nezávislé Poľsko. To však Napoleon odmietol, keď prehlásil, že sľúbil svojmu spojencovi Rakúsku, že sa tak nestane. Napoleon odmietol prepustiť z otroctva ruských nevoľníkov, pretože sa obával reakcie v tyle svojej armády. Nevoľníci sa neskôr brutálne pomstili počas Napoleonovho ústupu na francúzskych vojakoch.
thumb|left|Napoleonov ústup z Ruska, obraz od [[Adolf Northen|Adolfa Northena]] Rusi sa vyhli Napoleonovým snahám o rozhodujúci stret, namiesto toho sa stiahli hlbšie do Ruska. Na odpor sa krátko postavili v auguste v bitke o Smolensk; v sérii bitiek boli porazení a Napoleon pokračoval v postupe. Rusi sa znovu vyhýbali rozhodujúcej bitke, hoci v niektorých prípadoch sa im to darilo len preto, lebo Napoleon sa netypicky zdráhal zaútočiť, keď sa naskytla príležitosť. Vďaka stratégii „spálenej zeme“ ruskej armády, začali mať Francúzi čoraz väčšie problémy so zháňaním proviantu pre seba a svoje kone.
Rusi sa nakoniec 7. septembra stretli s Francúzmi pred Moskvou v bitke pri Borodine. Výsledkom bolo približne 44 000 ruských a 35 000 francúzskych mŕtvych, zranených alebo zajatých; pravdepodobne išlo v tom čase o najkrvavejší deň vojenskej histórie. Hoci Francúzi zvíťazili, cena bola vysoká. Napoleon sám píše: "Najstrašnejšia z mojich bitiek bola tá pred Moskvou. Francúzi sa ukázali byť hodní víťazstva, no Rusi sa ukázali byť hodní neporaziteľnosti."
Ruská armáda sa po porážke stiahla za Moskvu. Napoleon vstúpil do mesta, predpokladajúc, že jeho pád bude znamenať koniec vojny a Alexander zaháji vyjednávanie o mieri. Ale na príkaz starostu Moskvy Fjodora Rostopčina bolo mesto namiesto kapitulácie zapálené. Po mesiaci, v obavách o stratu kontroly vo Francúzsku, ho Napoleon a jeho armáda opustili.
Vojna Šiestej koalície
thumb|Adieux de Napoléon à la Garde impériale dans la cour du Cheval-Blanc du château de Fontainebleau. Napoleonova rozlúčka s Imperiálnou gardou na nádvorí Bieleho koňa paláca vo [[Fontainebleau 20. apríla 1814. Autor: Antoine Alphonse Montfort, národné múzeum vo Versailles.]] Počas zimy 1812 – 13 vzájomné boje utíchli; Francúzi i Rusi konsolidovali svoje sily; Napoleon bol na jar schopný postaviť do poľa 350 000 mužov. Povzbudené francúzskou porážkou v Rusku sa Prusko pridalo k Rakúsku, Švédsku, Rusku, Veľkej Británii, Španielsku a Portugalsku, vytvoriac novú veľkú koalíciu. Napoleon prevzal velenie v Nemecku a zasadil koalícii niekoľko úderov; vyvrcholilo to v auguste 1813 v bitke pri Drážďanoch.
Napriek úspechom sa proti Napoleonovi organizovali početné sily; francúzska armáda bola zatlačená početne dvakrát väčším protivníkom a porazená v bitke pri Lipsku. Bola to najväčšia bitka Napoleonských vojen a celkovo v nej padlo viac ako 90 000 mužov.
Napoleon sa stiahol späť do Francúzska, jeho armáda sa zmenšila na 70 000 vojakov a 40 000 nepravidelných jednotiek, proti viac ako trojnásobne vyššiemu počtu spojeneckých vojsk. Francúzi boli obkľúčení: Briti sa tlačili z juhu a ostatné koaličné sily sa rozostavovali k útoku z nemeckých štátov. Napoleon zvíťazil v sérii stretov známych ako Šesťdňová kampaň, no tie neboli dostatočné významné, aby zvrátili celkový priebeh vojny; Paríž bol obsadený Koalíciou v marci 1814.
Keď Napoleon prikázal armáde pochodovať na mesto, jeho maršali sa rozhodli vzbúriť. 4. apríla, pod Neyovým vedením, Napoleona konfrontovali. Napoleon prehlásil, že armáda ho bude nasledovať a Ney mu na to odpovedal, že armáda bude nasledovať svojich generálov. Cisár tak nemal inú možnosť a abdikoval. Urobil tak v prospech svojho syna; Koalícia to však odmietla a Napoleon bol prinútený odstúpiť bez podmienok 11. apríla.
Zoznam obcí departementu Yvelines
Kompletný zoznam 262 obcí departementu Yvelines.
Napoleon Bonaparte
Exil na ostrove Elba
thumb|Britský lept z roku 1814 na oslavu Napoleonovho prvého exilu na ostrove Elba na konci Vojny Šiestej koalície
V Zmluve z Fontainebleau ho víťazi poslali do exilu na Elbu, ostrov s 12 000 obyvateľmi v Stredozemnom mori, od pobrežia Toskánska. Dali mu vládu nad ostrovom a umožnili mu ponechať si titul cisár. Napoleon sa pokúsil o samovraždu jedom, ktorý mal pri sebe od doby kedy takmer padol do zajatia Rusov pri svojom ústupe z Moskvy. Jeho účinok sa však časom výrazne znížil, takže pokus prežil. Jeho žena a syn našli útočisko v Rakúsku. V prvých mesiacoch svojej vlády na Elbe vytvoril malé loďstvo a armádu, založil bane na železnú rudu a vydal dekréty, ktoré zaviedli moderné poľnohospodárske metódy.
Sto dní
thumb|Napoleon po návrate z Elby. Autor Karl Stenben, 19. storočie
Dunaszentpál
Dunaszentpál (doslova slovensky Dunajský Svätý Pavol) je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v Győrskom obvode.
Napoleon Bonaparte
Sto dní
Oddelený od svojej ženy a syna, ktorí sa dostali pod kontrolu Rakúska, odrezaný od práv, ktoré mu garantovala Zmluva z Fontainebleau, a vedomý si zákulisných informácií o plánoch vypovedať ho na opustený ostrov v Atlantickom oceáne, Napoleon 26. februára 1815 z Elby uteká. O 2 dni neskôr pristáva na pobreží pevninského Francúzska pri Golfe-Juan.
Dunaszentpál
Má rozlohu 981 ha a žije tu 698 obyvateľov (2007).
Napoleon Bonaparte
Sto dní
Rozkaz zadržať Napoleona dostal 5. regiment; narazili na seba 7. marca 1815 južne od Grenoblu. Napoleon sa priblížil k regimentu sám, zoskočil z koňa a keď sa dostal na dostrel, zakričal: „Tu som! Zabite svojho cisára ak je to vaša vôľa.“
Vojaci odpovedali pokrikom „Vive L'Empereur!“ a pochodovali s Napoleonom na Paríž; Ľudovít XVIII. utiekol. 13. marca mocnosti na Viedenskom kongrese vyhlásili Napoleona za banditu a o 4 dni neskôr Veľká Británia, Rusko, Rakúsko a Prusko spojili svoje sily a vyslali 150 000 mužov, ktorí mali ukončiť jeho vládu.
Napoleonove sily bojovali 18. júna 1815 proti spojencom vedených Wellingtonom a von Blücherom v bitke pri Waterloo. Wellingtonova armáda vydržala opakované útoky Francúzov a vytlačila ich z poľa, zatiaľ čo dorazili Prusi a prerazili cez Napoleonove pravé krídlo. Napoleon bol porazený, pretože musel bojovať súčasne s dvomi armádami, útočiac na jednu z nich vo výbornom obrannom postavení cez vlhký a bahnitý terén. Prečíslení francúzski vojaci opustili bojové pole v chaose, čo umožnilo koaličným silám vstúpiť do Francúzska a opäť nastoliť Ľudovíta na trón.
V prístave Rochefort, po úvahách o úteku do Spojených štátov, Napoleon nakoniec 15. júla 1815 formálne požiadal o politický azyl britského kapitána Maitlanda na palube HMS Bellerophon.
Exil na ostrove Svätá Helena
thumb|Napoleon na [[Svätá Helena (ostrov v Atlantiku)|Sv. Helene]] Napoleon bol uväznený a potom vyhostený na ostrov Svätá Helena v Atlantickom oceáne, vzdialený od západného pobrežia Afriky. Prvé dva mesiace žil v malom pavilóne Briars, ktorý patril Williamovi Balcombemu. Napoleon sa spriatelil s jeho rodinou, najmä s jeho mladšou dcérou menom Lucia Elizabeth, ktorá neskôr napísala Recollections of the Emperor Napoleon. Toto priateľstvo sa skončilo v roku 1818, kedy britské úrady začali mať podozrenie, že Balcombe pôsobí ako spojka medzi Napoleonom a Parížom, a donútili ho ostrov opustiť.
Napoleon sa v decembri 1815 presťahoval do Longwood House; dom bol v havarijnom stave a oblasť, kde stál, bola vlhká, veterná a nezdravá. The Times publikovali články naznačujúce, že britská vláda sa pokúšala urýchliť jeho smrť. On sám sa často sťažoval na životné podmienky v listoch guvernérovi a svojmu správcovi Hudsonovi Loweovi.
Malej skupine nasledovníkov diktoval Napoleon memoáre a kritizoval svojich väzniteľov – najmä Loweho. Lowe svojimi opatreniami jeho život značne sťažoval; zredukoval mu réžiu, vydal príkaz zakazujúci dodávku akýchkoľvek darov pripomínajúcich jeho imperiálny status a jeho podporovatelia museli podpísať dokumenty potvrdzujúce, že s Napoleonom zostanú natrvalo.
thumb|[[Longwood House, Svätá Helena]] V roku 1818 The Times uverejnili nepravdivú správu o Napoleonovom úteku tvrdiac, že táto správa bola v Londýne privítaná spontánnym osvetlením v oknách jeho obyvateľov. V Britskom parlamente mal svojich sympatizantov: Lord Holland predniesol reč, v ktorej požadoval, aby sa s väzňom nezaobchádzalo so zbytočnou tvrdosťou. Napoleon bol o týchto novinkách informovaný prostredníctvom The Times a dúfal, že ak by sa Holland stal premiérom, mohol by byť prepustený. Oceňoval tiež podporu lorda Cochranea, ktorý bol zapojený do čilského a brazílskeho boja o nezávislosť, chcel Napoleona oslobodiť a pomôcť mu vytvoriť nové impérium v Južnej Amerike; tento plán prerušila Napoleonova smrť v roku 1821.
Existovali ďalšie plány na oslobodenie Napoleona vrátane jedného z Texasu, kde vyhostení vojaci z Grande Armée chceli vzkriesiť Napoleonove impérium v Amerike. Existoval dokonca plán uniesť ho z ostrova v primitívnej ponorke. Pre lorda Byrona bol Napoleon stelesnením romantického hrdinu; perzekvovaným, osamelým a nepochopeným géniom. Správy, že Napoleon začal v Longwoode pracovať na záhrade, na domácky založených Britov tiež pôsobili pozitívne.
Smrť
thumb|left|Napoléon sur son lit de mort (Napoleon na smrteľnej posteli), autor [[Horace Vernet, 1826.]]
Vo februári 1821 sa Napoleonovo zdravie rapídne zhoršilo. 3. mája ho vyšetrili dvaja britskí lekári, ktorí práve dorazili na ostrov, no mohli odporučiť len podpornú liečbu. Zomrel o dva dni neskôr, po spovedi a poslednom pomazaní v prítomnosti otca Ange Vignaliho. Jeho posledné slová boli: "France, armée, tête d'armée, Joséphine."("Francúzsko, armáda, vodca armády, Joséphine.")
Napoleonova originálna posmrtná maska bola sňatá 6. mája, aj keď nie je jasné, ktorý doktor ju vytvoril. Vo svojej poslednej vôli žiadal, aby bol pochovaný na brehoch rieky Seina, ale britský guvernér rozhodol, že by mal byť pochovaný na Svätej Helene, vo „Vŕbovom údolí“ (Valley of the Willows). Hudson Lowe trval na nápise „Napoleon Bonaparte“; markíz de Montholon a Henri Bertrand chceli imperiálny titul „Napoleon“, keďže králi boli označovaní len prvými menami. Výsledkom sporu bola hrobka bez nápisu. thumb|left|Napoleonov sarkofág v [[Invalidovňa|Invalidovni]]
V roku 1840 získal Ľudovít Filip Orleánsky povolenie od Britov na návrat Napoleonových pozostatkov do Francúzska. Pozostatky boli dopravené na palube fregaty Belle-Poule, ktorá bola pri tejto príležitosti natretá na čierno a 29. novembra dorazila do Cherbourgu. Tam boli presunuté na parník Normandie, ktorý ich dopravil do Le Havre, po Seine do Rouenu a do Paríža. thumb|Napoleonove pohrebné auto prechádza cez [[Champs-Élysées|kakos. Vyryté Louisom-Julienom Jacottetom podľa kresby Leonarda da Vinchiho.]] 15. decembra bol Napoleonovi vystrojený štátny pohreb. Koč s jeho pozostatkami prešiel od Arc de Triomphe cez Champs-Élysées, okolo Place de la Concorde do Esplanade des Invalides a potom do kopuly v Kaplnke sv. Hieronyma, kde boli uložené až do času, kým nebol dokončený sarkofág navrhnutý Louisom Viscontim. V roku 1861 boli uložené do porfýrového sarkofágu v krypte pod Invalidovňou.
Príčina smrti
Napoleonov lekár François Carlo Antommarchi viedol pitvu, ktorá označila za príčinu smrti rakovinu žalúdka. Antommarchi však oficiálnu správu z pitvy nepodpísal. Napoleonov otec takisto zomrel na rakovinu žalúdka, aj keď táto informácia nebola v čase pitvy známa. Antommarchi našiel vred žalúdka a to bolo pre Britov, ktorí sa chceli vyhnúť kritike ohľadne ich starostlivosti o cisára, najvýhodnejšie vysvetlenie.
V roku 1955 sa v tlači objavili denníky Napoleonovho osobného komorníka Louisa Marchanda. Jeho opis Napoleona v mesiacoch pred smrťou viedol v roku 1961 Stena Forshufvuda v článku v časopise Nature k úvahám o ďalších možných príčinách jeho smrti, vrátane zámernej otravy arzénom. Arzén bol v tom čase používaný ako jed často; pri dlhodobom podávaní bol totiž prakticky neidentifikovateľný. Forshufvud s Weiderom v knihe z roku 1978 poznamenáva, že cisárovo telo bolo v čase jeho prevozu do Francúzska v roku 1840 v pozoruhodne dobrom stave. Arzén je silný konzervant, takže aj tento fakt podporoval hypotézu otravy. Forshufvud a Weider si všimli, že Napoleon sa pokúšal tlmiť abnormálny smäd pitím veľkého objemu sirupu s vysokým obsahom výťažku z mandlí (ktorý obsahoval kyanid).
Tvrdili, že vínan draselný, ktorý Napoleon užíval, bránil žalúdku tieto jedy vypudiť a smäd bol príznakom jeho otravy. Ich hypotéza tvrdila, že kalomel bol Napoleonovi podávaný v privysokých dávkach, ktoré ho zabili a zanechali rozsiahle poškodenie tkanív. Článok z roku 2007 potvrdil, že typ arzénu, ktorý sa našiel vo vzorke Napoleonových vlasov, bol minerálneho a teda najjedovatejšieho druhu a podľa toxikológa Patricka Kintza to podporuje záver, že jeho smrť bola vraždou.
Tapety použité v Longwoode obsahovali vysokú hladinu zlúčenín arzénu, ktoré sa v britských manufaktúrach používali ako zložka farieb. Lepidlo, ktoré bolo v chladnejšom britskom podnebí neškodné, mohlo vo vlhkejšom podnebí plesnivieť a uvoľňovať jedovatý plyn arzán. Táto teória však bola vyvrátená, pretože nevysvetľovala charakter absorpčných kriviek arzénu zistené pri iných analýzach.
Cudzinecká légia (Francúzsko)
thumb|Príslušníci Francúzskej cudzineckej légie stojaci na čestnej stráži v [[Saudská Arábia|Saudskej Arábii počas Operácie Púštny štít]] thumb|Výsadkári Francúzskej cudzineckej légie s americkými jednotkami na základni [[Camp Lemonnier v Džibutsku]] thumb|Príslušníci Francúzskej cudzineckej légie vracajúci sa z osláv Dňa pádu Bastily Cudzinecká légia (fr. Légion étrangère) je dobrovoľnícka špeciálna jednotka francúzskej armády vytvorená v roku 1831. Je tvorená zahraničnými dobrovoľníkmi.
Do cudzineckej légie môže vstúpiť ktokoľvek, kto spĺňa fyzické, zdravotné a predovšetkým psychické predpoklady. Členmi sa môžu stať uchádzači vo veku od 18 do 40 rokov. Je možné vstúpiť už vo veku 17 rokov, ale len so súhlasom zákonného zástupcu (tento súhlas však musí byť riadne overený na francúzskom veľvyslanectve). Kontrakt sa zvyčajne podpisuje na 5 rokov. Výcvik ako aj samotná služba sú mimoriadne tvrdé.
Vznik
Cudzineckú légiu založil 10. marca 1831 francúzsky kráľ Ľudovít Filip. Jeho hlavným cieľom bolo využiť profesionálnych vojakov, ktorí po skončení napoleonských vojen v Európe zostali bez práce, a zamestnať taktiež bývalých revolucionárov, prepustených zločincov a výtržníkov a umiestniť ich vo vojenských jednotkách mimo Francúzska. Ako súčasť Armée d'Afrique sa jednotky Cudzineckej légie podieľali na udržiavaní francúzskych kolónií po celom svete.
Prvou úlohou Cudzineckej légie bola služba v Alžírsku. Légia bola rozdelená na 6 národných práporov: Švajčiarsky, Poľský, Nemecký, Taliansky, Španielsky a Holandsko-Belgický. Príslušníci ostatných národností boli umiestňovaní do rôznych práporov náhodne.
Indočínska vojna (1946-1954)
V tomto období bolo do radov FCL prijatých mnoho Nemcov, z ktorých väčšina počas druhej svetovej vojny slúžila v radách Wehrmachtu alebo Waffen-SS. Mnohí z nich sa v službách Tretej ríše vyznamenali a dosiahli vysokých hodností. Ako uvádzajú niektoré zdroje, boli medzi nimi aj vojnoví zločinci. Napriek tomu boli prijatí do služieb FCL, ktorá ocenila ich bohaté bojové skúsenosti. V roku 1948 boli títo Nemci stiahnutí zo zmiešaných oddielov FCL a vytvorili samostatný nemecký prápor o sile až 900 mužov pod velením nemeckých dôstojníkov. Tento prápor bol v bojoch veľmi úspešný. V súčasnosti sú jednotky cudzineckej légie určené na presadzovanie francúzskych záujmov v zahraničí a okrem pechoty zahŕňajú aj ženijné brigády, výsadkové jednotky, špeciálne a logistické jednotky. Príslušníci FCL slúžia aj ako mierové jednotky OSN. V légii slúži približne 8000 osôb a základne sú dislokované v týchto oblastiach: V Džibutsku jednotky cudzineckej légie zabezpečujú hranice so Somálskom a Etiópiou. Vo Francúzskej Guyane hlavná činnosť spočíva v strážení francúzskeho kozmodrómu.
Visio
Visio môže byť:
Parichvost (sedlo)
Sedlo Parichvost tiež nazývané aj Salatínske sedlo je malé sedlo v hlavnom hrebeni Západných Tatier medzi Brestovou a Salatínom. Tvorí záver časti Bobroveckej doliny zvanej Zadné kotliny a tiež väčšej Salatínskej doliny, v ktorej sa nachádza známe lyžiarske stredisko Spálená.
Lavínové žľaby
Sedlo ohraničujú strmé zrázy na obidve strany. Na stranu Salatínskej doliny tiež spadá väčší lavínový žľab.
Digitálny vzorkovací osciloskop
Digitálny vzorkovací osciloskop (digital sampling oscilloscope, DSO) je zariadenie, pomocou ktorého je možné sledovať priebeh elektrického napätia v čase.
Funkcia je podobná ako u analógového osciloskopu. Podstatný rozdiel je v spracovaní vstupného signálu. U DSO, po zosilnení/zoslabení, prípadnom frekvenčnom orezaní, jedn osmernom posunutí či inom analógovom predspracovaní, je signál v pravidelných intervaloch vzorkovaný a pomocou analógovo-číslicového prevodníka prevádzaný do číslicovej podoby a následne ukladaný do pamäte. Signál je potom zobrazovaný rovnako ako u počítača.
Základné parametre DSO sú bitová šírka vzorky, počet kanálov, vzorkovacia frekvencia a šírka pásma (daná analógovými vstupnými obvodmi). Niekedy sa komerčne využíva (či skôr zneužíva) vyššia než skutočná vzorkovacia frekvencia ktorá sa dá dosiahnuť tzv. „prevzorkovaním“, keď sa periodický signál vzorkuje niekoľkokrát vždy s posunutím menším ako je perióda vzorkovania. V praxi je však použitie tohoto režimu obmedzené.
Výhodou DSO oproti analógovému osciloskopu je jeho prirodzená „pamäťovosť“, t. j. je možné zosnímať jednorazový priebeh a zobraziť ho neobmedzenú dobu, ďalej možnosť zosnímaný priebeh ďalej číslicovo spracovať (napr. frekvenčne analyzovať pomocou FFT). Určitou nevýhodou je možnosť vzniku „záznejových“ javov pri snímaní periodických signálov s frekvenciou veľmi blízkou vzorkovacej frekvencii, čo môže neskúseného používateľa DSO zmiasť.
Fontaines (Saône-et-Loire)
Fontaines je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dunasziget
Dunasziget (historicky ) je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v Mosonmagyaróvárskom obvode.
Má rozlohu 3 589 ha a žije tu 1 501 obyvateľov (2007).
Percy Bysshe Shelley
Percy Bysshe Shelley (* 4. august 1792, Horsham, Spojené kráľovstvo – † 8. júl 1822, Lerici, Taliansko) bol popredný anglický romantický básnik. Je považovaný za jedného z najlepších lyrických básnikov píšucich po anglicky.
Jeho druhou manželkou bola Mary Shelleyová, ktorá sa preslávila svojím hororovým románom Frankenstein alebo Moderný Prometeus.
Hrubá Vrbka
Hrubá Vrbka je obec v Česku v okrese Hodonín v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 651 obyvateľov, z toho 314 mužov a 337 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,8 roka (muži 41,5 roka, ženy 42,1 roka).
V obci sa nachádza pravoslávny kláštor (monastyr) svätého Gorazda a taktiež kostol Českobratskej cirkvi evanjelickej.
Exxon Valdez
Exxon Valdez bol ropný tanker spoločnosti Exxon, ktorý stroskotal 24. marca 1989 o 21:00 na pobreží Aljašky s plným nákladom ropy. Pri katastrofe sa vylialo 50–150 miliónov litrov ropy.
Podľa odhadov mala ekologická katastrofa za následok smrť 250 000 morských vtákov, 2 800 morských vydier, 300 tuleňov, 250 orlov, do 22 kosatiek a miliárd vajíčok lososov a haringov.
Šalamúnove ostrovy (štát)
Šalamúnove ostrovy sú štát v Austrálii a Oceánii. Krajina sa nachádza východne od Papuy-Novej Guinei a skladá sa z asi 1 000 ostrovov tvoriacich rovnomenné súostrovie. Má rozlohu. Hlavným mestom je Honiara ležiaca na ostrove Guadalcanal. Na tomto ostrove sa počas 2. svetovej vojny odohrala rozhodujúca bitka medzi USA a Japonskom. Krajina je členom Spoločenstva národov. Žije tu asi 550 000 obyvateľov, väčšina z nich sú Melanézania
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kostolná pri Dunaji
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kostolná pri Dunaji v okrese Senec.
Zoznam vysokých škôl na Slovensku
Dole je uvedený zoznam vysokých škôl na Slovensku zriadených zákonom a pôsobiacich na základe štátneho súhlasu (stav z roku 2019 až 2021).
Zoznam vysokých škôl na Slovensku je aj prílohou zákona NR SR 131/2002 Z. z. o vysokých školách a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov (209/2002 Z. z., 401/2002 Z. z.). Zoznam v prílohe zákona nie je však úplný, pretože nové vysoké školy, ktoré vznikli po roku 2000 už nemusel schvaľovať parlament zákonom. Zo stavu v roku 1999, keď bola zriadená prvá súkromná vysoká škola a počet slovenských VŠ aj s ňou bol 26 sa do roku 2020 zvýšil na 35 (bez šiestich zahraničných).
Zahraničné vysoké školy
Zahraničné vysoké školy poskytujúce vzdelanie na území Slovenska: (v roku 2023 ich má byť už 8 )
== Konzorcium ==
Poznámky
<references group="poznámka"/>
Majstrovstvá klubov FIFA
Majstrovstvá klubov FIFA je medzinárodný futbalový turnaj, na ktorom sa zúčastňujú víťazi klubových kontinentálnych trofejí. Sú to víťazi Ligy majstrov, Copa Libertadores, pohára afrických osloboditeľov, ázijská Liga majstrov, Liga majstrov severnej a strednej Ameriky a Liga majstrov Oceánie a víťaz hosťujúcej domácej ligy. Predchodcom Majstrovstiev klubov FIFA je Interkontinentálny pohár.
História
Turnaj sa po prvýkrát odohral v roku 2000 v Brazílii. Pozostával z ôsmich účastníkov, šesť z nich boli víťazmi kontinentálnych majstrovstiev, ďalší boli víťaz brazílskej ligy a víťaz Interkontinentálneho pohára. Tento turnaj mal jeden problém, Manchester United musel odstúpiť z anglického pohára FA Cup aby sa mohol zúčastniť tohto turnaja. Tento problém vyvrcholil sporom organizácii FIFA a UEFA, obidvaja chceli prebrať kontrolu týchto majstrovstiev. Nakoniec ju získala FIFA. Finále hrali brazílske kluby Corinthians a Vasco da Gama ktoré podali otrasný výkon.
V roku 2001 sa mal konať druhýkrát tento turnaj v Španielsku s 12 tímami. Neuskutočnil sa kvôli finančnému kolapsu FIFA-vému marketingovému partnerovi International Sports and Leisure. V roku 2003 tento turnaj nemohli opäť spustiť. FIFA nakoniec zlúčili Interkontinentálny pohár s Majstrovstvami klubov. Posledné finále Interkontinentálneho pohára sa odohral v roku 2004. 11. decembra 2005 sa uskutočnil druhýkrát Majstrovstvá klubov FIFA.
V roku 2005 mal turnaj kratší priebeh ako predchádzajúci turnaj. Bolo to kvôli ročným obdobiam naprieč všetkým kontinentoch. Hralo sa na systém play-off, ale kontinentálny víťazi s CONMEBOLA a UEFA mali istú účasť v semifinále.
Na ďalší šampionát na rok 2006 sa oficinálny názov stal „Majstrovstvá klubov FIFA“. Tento turnaj sa konal v rokoch 2006, 2007 a 2008 v Japonsku a v rokoch 2009 a 2010 sa uskutoční v Spojených arabských emirátov. Od roku 2007 sa uskutočnil zápas o štvrťfinále z víťazom liga majstrov Oceánie a po prvýkrát s víťazom domácej ligy hosťujúcej krajiny s dôvodu o zvýšenie návštevnosti. V roku 2008 sa uskutočnil zápas o piate miesto z dôvodu rozdelenia finančných odmien.
Vo februári 2008 bol navrhnutý pohár pre víťaza turnaja. Víťaz mal právo si túto trofej ponechať až do ďalšieho finále turnaja. Spočiatku mali právo mať tento pohár až štyria predchádzajúci víťazi až do finále roka 2008 keď po víťazstve dostali toto práva Manchester United.
Zoznam
(*) víťazstvo po predĺžení, (^) víťazstvo po penaltách
Vytlačenie
Vytlačenie (vytláčanie) alebo vytisnutie (vytískanie) môže byť:
Vytlačenie (vytláčanie) môže byť:
Saint-Laurent-de-Céris
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zemplín (slovenský región)
náhľad|Zemplín na mape Slovenska.náhľad|Horný a dolný Zemplín na regionálnej mape.
Dejiny
Ako samostatný administratívny útvar vznikol Zemplín v 11. storočí. Jeho centrom bol sprvu Zemplínsky hrad, neskôr mestečko Zemplín a od polovice 18. storočia Nové Mesto pod Šiatrom. Osídlenie sa do 14. storočia sústreďovalo do Východoslovenskej nížiny. Hornaté oblasti boli osídlené prevažne rusínskym obyvateľstvom v rámci valaskej kolonizácie. Negatívne poznačila obyvateľstvo osmanská okupácia v 16. a 17. storočí, stavovské protihabsburské povstania a hromadná emigrácia chudobného obyvateľstva v priebehu 18. a 19. storočia na Dolnú zem a do zámoria. Najviac sa emigrácia dotkla miest Trebišov, Michalovce, Sečovce, Kráľovský Chlmec, Snina a Zemplín. Niektoré obce boli úplne opustené.
V roku 1918 (potvrdené Trianonskou zmluvou roku 1920) sa územie Zemplína rozdelilo medzi Česko-Slovensko a Maďarsko. Zemplínska župa sa na Slovensku spojila so slovenskou časťou Užskej župy. Súčasťou Užskej župy na Slovensku bol takmer celý okres Sobrance a východná polovica okresu Michalovce. V súčasnosti sa teda aj toto územie bývalej Užskej župy pokladá za súčasť Zemplína a označuje sa niekedy ako mikroregión Sobrance.
Táto rozšírená Zemplínska župa 1.1.1923 zanikla a stala sa súčasťou Košickej (veľ)župy. Roku 1928 bolo župné zriadenie na Slovensku zrušené.
Počas 2. svetovej vojny sa južná časť slovenského Zemplína stala súčasťou Maďarska a bola pripojená k maďarskej Zemplínskej (Zemplén) a Užskej (Ung) župe. Po skončení vojny boli obnovené predvojnové hranice medzi ČSR a Maďarskom. Na Slovensku je územie Zemplína rozdelené medzi Prešovský kraj a Košický kraj.
Obyvateľstvo
V regióne Zemplína (na Slovensku) dnes žije asi 430 000 obyvateľov. Z etnického hľadiska tvoria obyvateľstvo Zemplína: Slováci, Maďari, Rusíni, Ukrajinci a Rómovia. Rusínske a ukrajinské obyvateľstvo obýva predovšetkým Nízke Beskydy od Stropkova, cez Papín až po Sninu. Ako "rusnácke" sa zvyknú označovať aj obce v Slanských vrchoch (od obce Hlinné až po obec Brezina a Byšta) s obyvateľstvom gréckokatolíckeho a pravoslávneho vyznania, ktoré sa však hlási prevažne k slovenskej národnosti. Rusínske obyvateľstvo Zemplína sa delí na dve etnografické skupiny: Lemkov a Pujďakov, alebo Bojkovia. Lemkovia obývajú severnú časť Slovenska od zemplínskej Vyšnej Jablonky na východe až po spišský Veľký Lipník na na západe; zatiaľ čo Pujďaci alebo inak nazývaní Bojkovia, obývajú územie od rieky Pčolinky, horného toku Cirohy až k hraniciam s Poľskom a Ukrajinou. Kvôli výstavbe vodného diela Starina v 80. rokoch 20. storočia zaniklo sedem pujďackých obcí.
V juhovýchodnej časti Zemplína sa nachádza viac ako 20 obcí (Veľký a Malý Kamenec, Strážne, Malý Horeš, Beša, Čičarovce, Krišovská Liesková atď.) so zastúpením obyvateľov maďarskej národnosti väčším ako 80%. Mestskými centrami východoslovenských Maďarov sú Veľké Kapušany (59,6 % Maďarov) a Kráľovský Chlmec (73,6 % Maďarov).
Silné zastúpenie má na Zemplíne aj rómske obyvateľstvo, ktoré je koncentrované najmä v obciach stredného Zemplína. Podľa Atlasu rómskych komunít z roku 2013 majú majoritné zastúpenie Rómovia v 27 zemplínskych obciach - Pavlovce nad Uhom (67,0 %), Vechec (50,9 %), Hlinné (56,5 %), Trhovište (51,0 %),  Malčice (63,6 %), Drahňov (65,0 %), Kamenná Poruba (57,5 %) Číčava (64,8 %), Nižný Žipov (50,3 %), Vŕbnica (75,1 %), Markovce (69,7 %), Lastovce (52,0 %), Blatné Remety (91,5 %) a ďalšie. Najviac Rómov žije v Trebišove (takmer 4 tisíc), a viac ako 2000 Rómov žije v Pavlovciach, Michalovciach a Vranove nad Topľou.
Významnou slovenskou etnografickou skupinou na Zemplíne sú Sotáci. Ich názov je odvodený od opytovacieho zámena "so", ktoré v ich nárečí znamená "čo". Ide o obyvateľov obcí medzi Humenným a Sninou, v oblasti prítokov riek Udava a Ciroha do Laborca a obcí ležiacich južne od mesta Humenné. Druhá skupina Sotákov sú tzv. sobraneckí Sotáci. ktorí obývajú 8 obcí juhovýchodne od Sobraniec.
Z náboženské hľadiska tvorí územie Zemplína hranicu medzi katolíckym západom a ortodoxným východom. V dôsledku etnicky a konfesionálne zmiešaných manželstiev nemožno jednoznačne odvodzovať náboženskú príslušnosť od etnickej. Vo všeobecnosti však platí, že prevažná časť Rusínov a Ukrajincov sa hlási k gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi, kým Maďari sú príslušníci kalvínskej reformácie. Obyvateľstvo evanjelického vyznania je koncentrované do okolia Vranova nad Topľou. V minulosti sa na Zemplíne nachádzali významné židovské komunity, predovšetkým v Stropkove, Michalovciach (31% - rok 1939), Humennom (32% - rok 1939), Kráľovskom Chlmci, Mrázovciach, Sečovciach, Somotore a Vranove nad Topľou.
Sčítanie 1880
Horný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Humenné, Medzilaborce, Snina, Stropkov, Vranov nad Topľou.
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky
Dolný Zemplín
Sčítanie 1910
Horný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Humenné, Medzilaborce, Snina, Stropkov, Vranov nad Topľou
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky
Dolný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Michalovce, Sobrance a Trebišov
Sčítanie 1930
Horný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Humenné, Medzilaborce, Snina, Stropkov, Vranov nad Topľou
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky Dolný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Michalovce, Sobrance a Trebišov
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky
Sčítanie 1991
Horný Zemplín
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky Dolný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Michalovce, Sobrance a Trebišov
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky
Sčítanie 2001
Horný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Humenné, Medzilaborce, Snina, Stropkov, Vranov nad Topľou
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky Dolný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Michalovce, Sobrance a Trebišov
Sčítanie 1880
Dnešné administratívne územie okresov: Humenné, Medzilaborce, Snina, Stropkov, Vranov nad Topľou
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky Dolný Zemplín
Dnešné administratívne územie okresov: Michalovce, Sobrance a Trebišov
Sčítanie 1910
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky Dolný Zemplín
Sčítanie 1991
Dnešné administratívne územie okresov: Humenné, Medzilaborce, Snina, Stropkov, Vranov nad Topľou
Max Walter
Max Walter (* 1896 – † 1940) bol slovenský šachový majster židovského pôvodu, rodák z Bratislavy.
Šachista
Šachová kariéra Maxa Waltera sa prekrýva s obdobím Prvej republiky. Získal 3 medaily z československých šampionátov: zlatú v Pardubiciach 1923, striebornú v Českých Budějoviciach 1927 (pri rovnosti bodov s víťazným Opočenským) a bronzovú v Prahe 1931. Stal sa prvým majstrom Slovenska v roku 1924, viacnásobným majstrom Bratislavy. Skončil druhý v Piešťanoch 1922, pri štvorzápase majstrov v Kolíne 1925 delil druhé miesto s Opočenským za víťazom Richardom Rétim, prvý v Budapešti 1926, 4. v Znojme 1927, 4.-5. v Liptovskom Svätom Jáne 1930. Zúčastnil sa niekoľkých špičkovo obsadených turnajov, pravda so skromnejšími výsledkami. Bol 14. na turnaji v Ostrave 1923 (vyhral Emanuel Lasker), kde remizoval s Saviellym Tartakowerom a Akibou Rubinsteinom. V Trenčianskych Tepliciach 1928 bol 8. (vyhral Kostič), ale pekne porazil Rétiho. Skončil 10. na Sliači 1932 (vyhral Salomon Flohr), porazil tam Rudolfa Spielmanna. Vo vedľajšom turnaji Hastings 1933/34 delil prvé miesto s Koltanowskim. Šach hrával aj jeho mladší brat Jacques.
Zemplín (slovenský región)
Sčítanie 2001
Údaje: Štatistický úrad Slovenskej republiky
Horný a Dolný Zemplín
Zemplín býva v turistických materiáloch a mapách často rozdelený na Horný Zemplín a Dolný Zemplín. Do Horného Zemplína patria okresy Humenné, Medzilaborce, Snina, Stropkov a Vranov nad Topľou, do Dolného Zemplína okresy Michalovce, Sobrance a Trebišov.
Ekonomika
Slovenský Zemplín patrí medzi najchudobnejšie regióny na Slovensku, s vysokou mierou nezamestnanosti a nízkou podpriemernou mzdou. Najvýznamnejšími centrami zamestnanosti sú Humenné, Michalovce, Trebišov a Vranov nad Topľou.
Cestovný ruch
náhľad|Najvyšší bod regiónu Zemplín vrch [[Kremenec (vrch v Bukovských vrchoch)|Kremenec]] náhľad|Pohľad na [[Vysoké Tatry (pohorie)|Vysoké Tatry z Vihorlatu]]
Kultúra
náhľad|[[Humenský zámok|Humenský zámok, sídlo Vihorlatského múzea]]
Galéria
Kliknite na obrázok pre jeho zväčšenie.
Vytesnenie (psychológia)
Vytesnenie alebo represia alebo vytlačenie alebo nesprávne potlačenie (z nem. Verdrängung) je obranný mechanizmus, ktorý vylučuje podnet, vyvolávajuci napätie a nepokoj z vedomia; proces, ktorý vyčleňuje špecifické psychologické činnosti alebo obsahy z vedomia, zo systému vedomého vnímania. Vytesnené obsahy sú neuvedomiteľné, proti možnosti vedomého vnímania týchto obsahov je v psychologickom poli jedinca postavená mentálna hrádza, zabraňujúca možnosti zvedomenia vytesnených obsahov.
Vytesnenie sa chápe ako obranná taktika (obranný mechanizmus) človeka proti vnútorným zážitkom viny, agresie a úzkosti. Vytesnenie sa udržuje tzv. cenzúrou, psychologickým systémom silových vlastností, ktorý zabraňuje vytesneným materiálom, aby sa uvedomili.
Cenzúra však vytesnený materiál prepúšťa do vedomého vnímania vo forme symbolizovaných, zhustených, presunutých obsahov a to najčastejšie v snoch, chybných výkonoch (prerieknutie, prepísanie, prepočutie, založenie, zabudnutie atď.) a v mytologickom spracovaní základných tém ľudského života a spoločenského súbytia. Vytesnený materiál sa uvedomuje iba za určitých špecifických podmienok. Treba rozlišovať medzi vytesnením a potlačením, čo je viac menej vedomé odsúvanie určitých mentálnych obsahov z ohniska pozornosti a vedomého vnímania.
Proces vytesnenia je jedným z hlavných vysvetľujúcich princípov vývoja spoločnosti v psychoanalytickej antropológii.
Max Walter
Šachista
Max Walter zrejme zomrel v koncentračnom tábore v roku 1940, hoci existuje záznam o jeho údajnej účasti na turnaji v Madride 1945.
Izba (rozlišovacia stránka)
Izba môže byť:
Ebergőc
Ebergőc je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Sopron–Fertőd.
Má rozlohu 502 ha a žije tu 151 obyvateľov (2007).
Vyletelovci
Vyletelovci je osada na Budinských lazoch. Do histórie vošla 24. januára 1945, keď v jej blízkosti obesili trinásť partizánov a šesť obyvateľov Budinských lazov. Na pamiatku popravených bolo toto miesto vyhlásené za Pamätný les pri Budinej. V roku 2007 bol ku kaplnke doplnený pamätník podľa návrhu Jána Stehlíka.
Periéres
Periéres alebo Periérés môže byť:
Didaktickosť
Didaktickosť alebo didaxia alebo didaktika alebo didaktizmus je poučný ráz, výchovná tendencia.
Didaktickosť je vlastnosť týkať sa didaktiky (v zmysle teória vzdelania), pozri didaktika.
Didaktizmus je záľuba v poučovaní, pozri poučovanie.
Štatistika
Štatistika je veda založená na využívaní empirických (t. j. založených na skúsenostiach) dát. Proces zbierania dát za účelom odhadnutia charakteristík štatistickej populácie sa nazýva vzorkovanie. Svoje výsledky zo skúmania dát štatistika vyjadruje v číselnej forme. Je založená na matematickej štatistike, ktorá je vetvou aplikovanej matematiky.
V teórii štatistiky sú náhodnosť a neurčitosť modelované pomocou teórie pravdepodobnosti.
Hýsly
Hýsly sú obec v Česku v okrese Hodonín v Juhomoravskom kraji. 30. mája 2008 tu žilo 389 obyvateľov, z toho 185 mužov a 204 žien, pričom priemerný vek v obci je 38,3 rokov (muži 37,6 rokov, ženy 39,0 rokov).
Večernica
Večernica môže byť:
Gökhan İnler
Gökhan İnler (* 27. jún 1984, Olten) je švajčiarsky futbalový stredopoliar tureckého pôvodu, v súčasnosti hrajúci za Leicester City FC v Premier League. Je členom švajčiarskej reprezentácie, v ktorej odohral 89 zápasov a strelil 7 gólov.
Reprezentácia
Za tureckú reprezentáciu do 21 rokov odohral 1 zápas. Vo švajčiarskej seniorskej reprezentácii debutoval 2. septembra 2006 v zápase proti Venezuele. Premiérový gól strelil 23. marca 2007 Jamajke. Bol členom Švajčiarska na Euro 2008.
Prehrávač
Prehrávač je zariadenie, ktoré umožňuje prehrávať určitý druh médií. Z histórie poznáme gramofón, potom kotúčový magnetofón, kazetový magnetofón (prenosný v podobe walkmana), video prehrávač, prehrávač CD (prenosný v podobe discmanu), prehrávač DVD, prenosný prehrávač mp3. V budúcnosti sa plánujú prehrávače všetkých druhov médií z pamäťových kariet (SD, MMC, XD, Memory Stick,... a iných).
Prehrávač je aj počítačový program, ktorý umožňuje na počítači reprodukovať multimediálne záznamy - pozri Kategória:Multimediálne prehrávače.
1898 vo vede
V roku 1898 sa udialo mnoho vo vede a technike, niektoré udalosti sú uvedené tu.
Écs
Écs je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Pannonhalma.
Má rozlohu 1984 ha a žije tu 1838 obyvateľov (2007).
Želanie
Želanie alebo prianie môže byť:
Fontenay (Saône-et-Loire)
Fontenay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Červené riasy
thumb|Červená riasa z rodu Laurentia
Červené riasy (lat. Rhodophyta) je taxonomická kategória (spravidla oddelenie) eukaryotických organizmov schopných fotosyntézy, tradične zaraďovaných medzi rastliny (a v rámci nich medzi riasy).
Fylogenéza červených rias
Vznikli endosymbiózou eukaryotickej bunky a sinice, ktorá sa stala predkom chloroplastov. Červené riasy sa oddelili od Zelených rias krátko po vzniku endosymbiózy a ďalší vývoj chloroplastov červených rias (tvz. "červená línia chloroplastov") bol nezávislý od predkov zelených rias a rastlín (tvz. "zelená línia chloroplastov"), preto sú červené riasy od nich dosť odlišné. V chloroplastoch obsahujú chlorofyl a a chlorofyl d. Kvôli odlišnostiam niektorí autori vyčlenili Červené riasy z ríše rastlín, ale posledné výskumy ich genetického kódu (DNA) poukazujú na existenciu ich spoločného predka.
Najstaršie skameneliny červených rias sú známe spred 750 – 1 250 miliónov rokov a patria v najstarším mnohobunkovým organizmom. Ide o vláknité riasy Bangiomorpha pubescens, podobné súčasným druhom rodu Bangia. Súčasné vývojové línie červených rias sa vytvorili približne pred 550 mil. rokov. Mnohé druhy tvorili dôležitú súčasť koralových útesov od neskorého paleozoika (napr. Soleopra, známa z Kambria až jury). Počas jury sa zvyšovala ich diverzita a ostali významnou súčasťou koralových útesov aj v súčasnosti.
Znaky červených rias
Niektoré červené riasy sú jednobunkové, ale väčšina z nich má vláknitú, alebo pletivovitú stielku. Bunková stena červených rias je tvorená amorfnou matrix z polysacharidov, hlavne z galaktanu, agaru a karagénu. V amorfnej matrix sa nachádzajú celulózové alebo xylánové mikrotubuly. Bunková stena je často zvápenatelá - vyplnená kalcitovými, alebo aragonitovými kryštálmi. Bunky červených rias nikdy nemajú bičík.
Asi 90 % červených rias žije v mori, hlavne v tropických vodách. Niektoré červené riasy ukladajú do bunkovej steny anorganický uhličitan a tvoria súčasť koralových útesov.
Stavba chloroplastu
Chloroplasty červených rias sú ohraničené dvojitou membránou, vznikli totiž primárnou endosymbiózou zo sinice. Na rozdiel od rastlín ale tylakoidy netvoria graná. Fotosyntetickým pigmentom je chlorofyl a a d a fykobilíny: c-fykocyanín, allofykocyín, r-fykocyanín a r-fykoerythrín. C-fykocyanín a allofykocyanín sa vyskytujú aj u siníc, r-fykocyanín a r-fykoerythrín sú špecifické pre červené riasy.
Červené pigmenty červených rias sú schopné dobre zachytiť modrozelené svetlo, ktoré preniká v oceánoch do najväčšej hĺbky. Môžu preto žiť vo väčších hĺbkach ako zelené riasy (180 až 210 m).
Zvláštnosťou červených rias je aj zásobná látka – florideový škrob, ktorý sa vo forme zŕn ukladá v cytoplazme. Červené riasy nemajú centrioly a nie sú u nich známe žiadne bičíkaté štádiá.
Rozmnožovanie
V rozmnožovacom cykle sa strieda pohlavná a nepohlavná generácia, často je cyklus trojfázový, s dvomi diploidnými a jedným haploidným štádiom. Rodozmena môže byť izomorfická (napr. v rode Polysiphonia sp.) aj heteromorfická (napr. v rode Porphyra sp.).