cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kostol svätej Alžbety (Modrý kostolík)
Architektúra
Kostol má vďaka organickým plynúcim tvarom trochu záhadnú zoomorfnú mystickosť aj v interiéri. Zvlnené rámovanie na miestach pod kupolou prechádza do zaujímavého motívu oblakov. Najpôsobivejšie pôsobiace prvky maďarskej secesnej proveniencie sú stlačené masívne oblúky nad oboma vstupmi. Nesú ich dvojice už spomínaných stĺpov, ktoré sú veľmi podobné románskym stĺpom. Interiér symbolizuje ružový altánok už podľa spomínanej legendy o dobročinnosti sv. Alžbety, ktorej dary pre chudobných sa ihneď v okamihu ohrozenia zmenili na kvety ruží.
Relikvie svätej Alžbety boli uložené s ostatkami sv. Klimenta Rímskeho, sv. Vincencie a sv. Teodory do hlavného oltára. Nad hlavným oltárom je už spomínaný zavesený obraz sv. Alžbety rozdávajúcej milodary od Júliusa Túryho z roku 1911. Vysoké drevené svietniky po stranách oltára, zdobené ružami, vyhotovil oveľa neskoršie rezbár Jozef Dorosinyi. Architekt Lechner situoval do interiéru šesť nástenných malieb. Na víťazný oblúk Baránka Božieho, do lode obrazy svätých Arpádovcov. Obrazy boli namaľované budapeštianskymi maliarmi Bezsédom a Zsillem.
Architekt Edmund Lechner sa na sklonku svojho života a tvorby nevydal na cestu subjektívneho voluntaristického skulpturálneho tvarovania, ale ostal na racionálnej, prehľadnej kostre. Takisto sa nerád vzdával symetrie. Tu je iba jediná výnimka a tou je vežička, čo je tradičná nesúmerná figúra uhorskej školy.
Mauglí
Mauglí môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bodiná
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bodiná v okrese Považská Bystrica.
Jelení (Nová Pec)
Jelení (Hiršperky, ) je osada, časť obce Nová Pec v okrese Prachatice. Nachádza sa asi 6 km na sever od Novej Pece. Je tam evidovaných 21 adries. Trvalo v obci žije 43 obyvateľov.
Jelení leží v katastrálnom území Nová Pec o výmere 59,91 km2.
Severne od osady je ústie vodného tunela Schwarzenberského plavebného kanála, ktorý osadou prechádza. Pri južnom portáli tunela sa nachádza turistické známkové miesto číslo 509.
náhľad|vľavo|Južný portál vodného tunela [[Schwarzenberský plavebný kanál|Schwarzenberského kanála]]
Le Sappey
Le Sappey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Galunggung
Erupcia v roku 1982 zničila obývané oblasti v okolí sopky. Vulkanický prach rozptýlený v ovzduší bol skoro príčinou havárie dvoch dopravných lietadiel Boeing 747 (incidenty sa stali s odstupom jedného mesiaca, prvé lietadlo patrilo British Airwais, druhé Singapore Airlines). Obom lietadlám vypovedali vo výške cca všetky motory, príčinou bolo ich zahltenie prachom, prípadne pokles obsahu kyslíka. Pri strate výšky sa našťastie podarilo motory naštartovať a lietadlá núdzovo pristáli.
Iné projekty
.
NGC 7364
NGC 7364 je galaxia v súhvezdí Vodnár, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 1. októbra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
Schattendorf
Schattendorf je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Burgenland v okrese Mattersburg.
Žije tu 2 378 obyvateľov (31. 3. 2009).
Dover (Anglicko)
Dover je mesto v Anglicku a dôležitý prístav v krajine. Nachádza sa na juhovýchode Anglicka a žije tu vyše 28-tisíc obyvateľov, v mestskej oblasti vyše 39-tisíc (2001). Nachádza sa 34 km od francúzskeho prístavu Calais.
Brianny
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Flastroff
Flastroff je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Helmuth Duckadam
Helmuth Duckadam (* 1. apríl 1959, Semlac, Rumunsko) je bývalý rumunský futbalový brankár. Svoju kariéru začal v mládežníckom celku Semlacana Semlac, jeho prvým klubom v seniorskej kategórii bol v sezóne 1977/78 Constructorul Arad. Ligový debut absolvoval 17. septembra 1978 ako devätnásťročný v drese UTA Arad v stretnutí CS Târgovişte - UTA Arad 2-0.
Historický zápis do dejín futbalu
V roku 1982 prestúpil do armádneho klubu Steaua Bukurešť a v jeho drese sa nezmazateľne zapísal do dejín futbalu, keď 7. mája 1986 v španielskej Seville vo finále Pohára majstrov európskych krajín (dnes Liga majstrov) FC Barcelona - Steaua Bukurešť (0:0 po predĺžení) v jedenástkovom rozstrele chytil všetky štyri strely zo značky pokutového kopu. Keďže jeho dvaja spoluhráči (Lăcătuș a Balint) jedenástky premenili, Steaua sa stala prekvapujúcim víťazom najprestížnejšej európskej klubovej súťaže. Bolo to prvé víťazstvo celku z vtedajšieho tzv. východného bloku v tejto súťaži. Po Steaue sa to podarilo už len Crvenej Zvezde Belehrad v roku 1991.
Zdravotné problémy a koniec činnosti
Krátko po tomto úspechu začali Duckadama prenasledovať vážne zdravotné problémy s rukou (trombóza, krvná zrazenina), preto musel svoju sľubne sa rozvíjajúcu kariéru ukončiť. V roku 1989 sa k aktívnej činnosti znova vrátil, ale už len v nižších súťažiach v klube Vagonul Arad, v ktorom svoju aktívnu činnosť v roku 1991 druhýkrát a naposledy ukončil.
Schützen am Gebirge
Schützen am Gebirge je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Burgenland v okrese Eisenstadt-okolie.
Žije tu obyvateľov.
Malý pes
Malý pes (Canis Minor) je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie, ako aj jedno zo 48 súhvezdí zavedených Ptolemaiom. Obsahuje hviezdu Prokyón, jednu z najjasnejších hviezd na oblohe.
Mytologický pôvod
O vzniku tohto súhvezdia vzniklo mnoho povestí, ktoré sa od seba značne líšia a rozchádzajú. Podľa jednoduchších verzií je Malý pes jeden zo psov lovca Orióna, preto ho na nebi stále sprevádza. Iná verzia vraví, že je to jeden zo svorky psov Artemidy, bohyne lovu. Podľa inej báje to bol jeden zo psov princa Aktaióna. Aktaión bol vášnivý poľovník. Jedného dňa, keď s družinou prenasledoval zver v kitairónskych lesoch, zatúlal sa do posvätného hája a priblížil sa k istej jaskyni. V tej jaskyni sa kúpavala bohyňa Artemis. Nymfy, ktoré jej chystali kúpeľ, si Aktaióna všimli a bohyňa sa rozhnevala, že ju videl nahú. Potrestala ho tak, že ho premenila na statného jeleňa. Aktaión v zúfalstve pobiehal po lese, kde ho vysliedili psy jeho vlastnej družiny a nevediac, že je to ich pán, uštvali ho na smrť. Jeden z tých psov sa potom dostal na oblohu.
V ďalšej legende Malý pes predstavuje zase sučku Mairu, ktorá patrila roľníkovi Ikariovi, prvému pestovateľovi viniča. Ikarios sa naučil pestovať vinič od boha Dionýza a rozšíril ho po celej krajine. Jedného dňa zabili Ikaria opití pastieri, ktorí nakoľko nepoznali opojné účinky vína, nazdávali sa, že Ikarios im dal vypiť jed. Maira našla mŕtvolu svojho pána a doviedla k nej jeho dcéru Erigonu. Boh Zeus ju potom preniesol na oblohu. Podľa niektorých antických autorov sa však Maira nestala súhvezdím Malého psa, ale hviezdou Sírius.
Hviezdy
Malý pes je pomerne malé súhvezdie z čoho vyplýva, že je chudobnejšie na jasné telesá ako väčšie súhvezdia zimnej oblohy. Napriek tomu má jednu z najjasnejších hviezd oblohy a to alfa Prokyon, štvrtú najjasnejšiu hviezdu severnej oblohy. Jeho zdanlivá jasnosť je 0,4 magnitúdy a je to to žltý podobor. Zároveň je to aj jedna z našich najbližších hviezd so vzdialenosťou 11,4 svetelného roka od Slnka.
14 Canis Minoris je trojhviezda, ktorej hlavná zložka s jasnosťou 5,4 magnitúd je na hranici viditeľnosti voľným okom. Už poľný ďalekohľad s dobrou svetelnosťou alebo hvezdársky ďalekohľad s priemerom objektívu vyše stačia na to, aby rozlíšili jej dvoch sprievodcov: Jasnejšieho (7. magnitúda) vo vzdialenosti 76“  a slabšieho (8. magnitúda) v odstupe 112“.
Napriek tomu, že juhozápadnou časťou súhvezdia prechádza Mliečna cesta, je chudobné na jasné objekty. Nachádza sa v ňom len niekoľko ťažko pozorovateľných galaxií, z ktorých najjasnejšie dosahujú 14. magnitúdu.
Poloha
Malý pes je malé zimné súhvezdie tradične zakresľované v hviezdnych mapách ako jediná spojnica dvoch najjasnejších hviezd: Alfy Prokyona a bety Gomeisy. Prokyon je jedna z hviezd asterizmu Zimný šesťuholník, alebo menej známy Zimný trojuholník, ktorý je tvorený okrem neho ešte Síriom z Veľkého psa a Betelgeuze z Orióna. Celé súhvezdie sa nachádza zhruba na úrovni Oriónovho ramena, spojnica hviezd Bellatrix a Betelgeuze zhruba ukazuje na Gomeisu. Na presvetlenej mestskej oblohe býva Prokyon jedna z mála hviezd, ktorú možno bez problémov vidieť.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dolná Mariková
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dolná Mariková v okrese Považská Bystrica.
May-Britt Moserová
May-Britt Moserová (* 4. január 1963, Fosnavåg, Nórsko) je nórska neurovedkyňa a psychologička, zakladajúca riaditeľka Kavliho inštitútu pre systémovú neurovedu a Centra pre biológiu pamäte na Nórskej univerzite vedy a technológie (NTNU) v Trondheime.
Majstrovstvá Európy III. divízie v pozemnom hokeji mužov 2015
Najlepšie 2 družstvá postúpili do II. divízie Majstrovstiev Európy v roku 2017. Z turnaja sa odhlásili družstvá Gibraltáru a Grécka, preto žiadny zo zúčastnených tímov nezostúpil do IV. divízie ME.
May-Britt Moserová
Spolu s manželom Edvardom Moserom sa stala priekopníčkou vo výskume mozgových mechanizmov zodpovedných za určovanie polohy a orientáciu v priestore. V roku 1996 boli obaja na NTNU menovaní docentmi v odboroch psychológia a neuroveda, menej ako jeden rok od obhájenia dizertačnej práce a zisku titulu Ph.D.
Majstrovstvá Európy III. divízie v pozemnom hokeji mužov 2015
Kvalifikované družstvá
[[Súbor:2015 field hockey EC men's participants 2.png|náhľad|Mužskí účastníci ME 2015
Jan Hinais
Ja Hinais  (* 30. apríl, 1943 Praha) je český maliar.
Majstrovstvá Európy III. divízie v pozemnom hokeji mužov 2015
Kvalifikované družstvá
]]
Jan Hinais
Jeho diela patria do obdobia kubizmu. Vo svojich maľbách často používa abstraktné a realistické formy s prevahou realistického cítenia.
Majstrovstvá Európy III. divízie v pozemnom hokeji mužov 2015
Kvalifikované družstvá
Číslo udáva umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIH k marcu 2015.
May-Britt Moserová
Vzdelanie a kariéra
V roku 1996 sa vrátila do Nórska, kde ju na Nórskej univerzite vedy a technológie (NTNU) v Trondheime vymenovali docentkou pre odbor biologická psychológia. Roku 2000 sa stala riadnou profesorkou neurovied na tej istej univerzite. V roku 2002 bola zakladajúcou spolumajiteľkou Centra pre biológiu pamäte pri NTNU a o päť rokov neskôr vznikol Kavliho inštitút pre systémovú neurovedu. Vedeckým cieľom Kavliho inštitútu je príspevok k porozumeniu neuronálnych okruhov a systémov. Tím sa zameriava na priestorovú reprezentáciu a pamäť. V roku 2014 spolu s manželom Edvardom Moserom dostala Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu, keď objavili mriežkové neuróny (angl. grid cells) v mozgu zodpovedné za určovanie polohy, a majúce vzťah k orientácii v priestore. Rozdelili si tak polovičný podiel, keď druhá polovica pripadla americkému neurovedcovi Johnovi O’Keefe.
Je členkou Kráľovskej nórskej spoločnosti vied a písomníctva, Nórskej akadémie vied a písomníctva a Nórskej akadémie technologických vied.
Fleisheim
Fleisheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hlavne, že sa máme radi...
Hlavne, že sa máme radi... je slovenský sitkom, ktorý mal premiéru 8. januára 2013 na Jednotke. Seriál sa točí okolo bývalého futbalistu a jeho ženy, ktorým príjemný život naruší príchod panovačnej svokry. Posledný diel bol na Jednotke odvysielaný 4. júna 2013.
Predohra
Predohra môže byť:
Hlavne, že sa máme radi...
Produkcia
O seriál prejavila záujem aj česká televízia TV Prima. Dňa 11. októbra bolo oznámená, že TV Prima nasadí seriál do vysielania v utorok 29. októbra 2013 pod názvom Drahá tchýně. Prima uvedie sitkom v pôvodnom znení.
Les Clefs
Les Clefs je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 7365
NGC 7365 je galaxia v súhvezdí Vodnár, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Freundlichova izoterma
thumb|Priebeh Freundlichovej izotermy pri rôznych [[Teplota|teplotách (adsorpcia oxidu uhoľnatého na uhlí) ]] Freundlichova izoterma je empiricky odvodený vzťah, ktorý popisuje závislosť miery adsorpcie molekúl na tuhý adsorbent od tlaku a teploty. Freundlichova izoterma pomerne presne kvantitatívne popisuje adsorpciu na energeticky heterogénne povrchy.
Freundlichova izoterma sa dá zapísať vo viacerých formách, napr. Pri spracúvaní experimentálnych údajov sa väčšinou používa Freundlichova izoterma v logaritmickej podobe: Freundlichova izoterma má užšiu platnosť než Langmuirova izoterma resp. BET izoterma, pretože nevychádza z chemickej rovnováhy, ale je odvodená empiricky.
Sint-Pieters-Leeuw
Sint-Pieters-Leeuw je obec vo Flámskom regióne v provincii Flámske Brabantsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 31 572 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Sint-Pieters-Leeuw pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Rozpočtová organizácia
Rozpočtová organizácia je právnická osoba (štátu, obce alebo vyššieho územného celku), ktorá je svojimi príjmami a výdavkami zapojená na štátny rozpočet, rozpočet obce alebo na rozpočet vyššieho územného celku. Hospodári samostatne podľa schváleného rozpočtu s prostriedkami, ktoré jej určí zriaďovateľ v rámci svojho rozpočtu. Rozpočtové organizácie sú (okrem istej výnimky) všetky štátne orgány. Odlišná je príspevková organizácia.
Frédéric Auguste Bartholdi
Frédéric Auguste Bartholdi (* 2. august 1834, Colmar, Francúzsko – † 4. október 1904, Paríž) bol francúzsky sochár a architekt.
Rozpočtová organizácia
Rozpočtová organizácia je jeden zo subjektov verejnej správy a je teda napríklad zapísaná v registri organizácií vedenom Štatistickým úradom Slovenskej republiky.
Frédéric Auguste Bartholdi
Životopis
Narodil sa v Colmare vo francúzskom Alsasku, kde tiež vyštudoval architektúru. V jej štúdiu pokračoval potom v Paríži, kde súčasne študoval maliarstvo. Časom sa ale stal jedným z najoslavovanejších sochárov 19. storočia, keď sa preslávil tak v Európe, ako aj v Severnej Amerike.
Rozpočtová organizácia
Zriadenie
Rozpočtovú organizáciu možno zriadiť buď zákonom alebo rozhodnutím zriaďovateľa. Zriaďovateľom je ústredný orgán štátnej správy, obec alebo vyšší územný celok; zriaďovateľom ústredného orgánu štátnej správy je ministerstvo financií. Zriaďovateľ vydá o zriadení rozpočtovej organizácie tzv. zriaďovaciu listinu.
Frédéric Auguste Bartholdi
Životopis
Jeho najznámejším dielom je bezpochyby Socha Slobody, darovaná francúzskou vládou v roku 1886 Spojeným štátom. Tvár sochy je vraj vytvorená podľa tváre Bartholdiho matky. Pred začatím tejto zákazky Bartholdi osobne navštívil Spojené štáty a vybral prístav v New Yorku ako vhodné miesto pre postavenie sochy.
Rozpočtová organizácia
Hospodárenie
Rozpočtová organizácia hospodári s rozpočtovými prostriedkami a s prostriedkami prijatými od iných subjektov. Rozpočtová organizácia zostavuje svoj rozpočet príjmov a výdavkov. Vzájomné započítanie príjmov a výdavkov je v rozpočtovej organizácii prípustné, ak ide o dodatočnú úhradu predtým vynaložených výdavkov v tom istom rozpočtovom roku, ktorou iný subjekt refunduje rozpočtovej organizácii výdavky, ktoré za neho zaplatila. Rozpočtová organizácia sústreďuje všetky príjmy svojho rozpočtu s výnimkou príjmov uvedených v odseku 3 na svojom príjmovom rozpočtovom účte a realizuje všetky svoje výdavky zo svojho výdavkového rozpočtového účtu.
Frédéric Auguste Bartholdi
Životopis
Veľmi známe je aj jeho európske dielo Belfortský lev v Belforte vo Francúzsku. Obrovská socha leva, vytesaná do skalnej steny, oslavuje nezmerné úsilie Francúzov o zastavenie pruského vpádu na konci Prusko-francúzskej vojny. thumb|left|Socha Slobody Ostatné veľké Bartholdiho diela zahŕňajú mnoho sôch postavených na rôznych miestach sveta, vrátane jeho domovského mesta Colmaru, Clermont-Ferrandu a Paríža. Medzi týmito dielami sú okrem iného:
Rozpočtová organizácia
Hospodárenie
Rozpočtová organizácia poskytuje svoje výkony v zásade odplatne, ale medzi sebou si rozpočtové organizácie obyčajne výkony poskytujú bezplatne.
Frédéric Auguste Bartholdi
Životopis
Zomrel na tuberkulózu 4. októbra 1904 v Paríži. Je pochovaný na cintoríne v Montparnasse.
Stránská skála
Stránská skála je skalný útvar ležiaci v najsevernejšej časti katastra brnianskej mestskej časti Brno-Slatina. Nachádza sa medzi Slatinou (zastávka Hviezdoslavova, linka MHD 31 alebo 33, alebo konečná električky č. 10) a Líšňou, na rozhraní Černovickej a Tuřanskej terasy. V minulosti bola súčasťou katastrálneho územia Židenice. V roku 1978 bola vyhlásená národnou prírodnou pamiatkou, nové vyhlásenie bolo vykonané vyhláškou č. 205/2013 Zb. zo 4. júla 2013.
Geologický vývoj
V geologickom vývoji Stránskej skaly sa prelína história dvoch veľkých stredoeurópskych geologických jednotiek – Českého masívu a Západných Karpát. Staršia jednotka, Český masív, bola zvrásnená kadomským vrásnením (prelom prekambria a prvohôr); k tejto etape patrí žula, na ktorú väčšinou nasadajú devónske zlepence, vápence a bridlice. Na Stránskej skale vystupuje cez mocný sled vápencov starých cca 156 miliónov rokov. Dôležitú horninotvornú funkciu zohrali vedľa mikroskopických schránok rozsievok, dierkavcov a ihlíc i články ľalioviek (Crinoidea).
Skameneliny
Vápenaté íly obsahujú bohatú mikrofaunu – dierkavce, ihlice živočíšnych húb, lastúrničky (Ostracoda), ostne ježoviek. Stránská skala je jedným z najkrajších skalných odkryvov v meste. Jurský útvar, ku ktorému patrí, bol pomenovaný podľa pohoria Jura vo Švajčiarsku. Pre záujemcov o živú a neživú prírodu poskytuje Stránská skala početné príležitosti študovať a poznávať na veľmi malom priestore rad geologických i biologických zaujímavostí. Mnohé z nich sú jedinečné. Paleontologické nálezy (skameneliny) sú hojné ako v jurských vápencoch, tak vo štvrtohorných sedimentoch. Dlhoročné výskumy odborníkov i návštevy obyčajných výletníkov objavili mnoho fosílií, predovšetkým morských bezstavovcov a vzácne objavy zubov žralokov a rýb.
Výčet fosílií: dierkavce, ihlice živočíšnych húb, lastúrniky, ježovky, hlavonožce (Amonity, Belemniti), Článkonožce (zriedkavo panciere morských ráčikov), stavovce (ryby, rybojašteri, žraloky), koraly.
V Absolonovej jaskyni bolo objavených 645 kostí pleistocénnych vtákov, ktoré patria k 19 rodom a najmenej 24 druhom.
Množstvo skamenelín, ktoré tu boli objavené, sú uložené v zbierkach geologicko-paleontologického oddelenia Moravského zemského múzea. Medzi dôležité nálezy z tohto obdobia patrí kamenný kváder s odtlačkami zubov dýkozubca moravského, umiestnený v Anthropose v Brne-Pisárkach, ktorý tu bol po prvýkrát popísaný, a preto je latinský názov tejto pravekej šelmy Homotherium Moravicum. Vedľa umelo hĺbených štôlní sa tu nachádzajú tri pásma vápencových jaskýň, ktoré poslúžili domovom pravekému človeku. Celkovo bolo nájdených asi 29 jaskýň.
Sídlisko pravekých kultúr
Výskyt rohovcov, vhodných pre výrobu kamenných nástrojov, ovplyvnil osídlenie lokality už od starého paleolitu, kedy sú tu doložené prvé doklady ťažby suroviny a výroby štiepaných nástrojov, surovina však tu bola ťažená aj v priebehu mladšej doby kamennej – neolitu a neskorej doby kamennej – eneolitu.
Od stredoveku slúžili tunajšie vápence ako stavebný kameň, použitý napríklad pre fontánu Parnas na Zelném trhu alebo Zderadův stĺp v Křenovej ulici. Severný a severozápadný svah Stránskej skaly je v dôsledku toho zničený veľkými kameňolomami.
Dejiny výskumov
Paleontologické výskumy začal v 80. rokoch Ústav Anthropos Moravského zemského múzea. V rokoch 1960 až 1972 tu prebiehal výskum riadený Rudolfom Musilom, ktorý bol zameraný na objasnenie stratigrafických a chronologických otázok. Prekvapujúci objav kamenných nástrojov a zlomkov prepálených zvieracích kostí bol veľmi závažný, a preto prebehol v rokoch 1996 – 1998 ďalší výskum pod vedením Karla Valocha. Nájdené artefakty a spálené kosti potvrdili staropaleolitický vek tejto významnej európskej lokality, ktorú dnes kladieme do obdobia staršieho viac ako 600 000 rokov.
Druhou významnou bádateľskou aktivitou ústavu Anthropos bol výskum polohy Stránská skala III, ktorý v roku 1982 viedol opäť Karel Valoch. Odkryl tu paleolitickú vrstvu, v ktorej objavil dielenské objekty na spracovanie miestneho rohovca. Ďalší odkryv tu realizoval výskum Archeologického ústavu ČSAV Brno pod vedením Jiřího Svobodu, ktorý bol pokračovaním výskumu eneolitickej fázy osídlenia Stránskej skaly, ktorý realizovalo v rokoch 1981 – 1982 Múzeum mesta Brna v spolupráci s Archeologickým ústavom ČSAV Brno pod vedením Jany Čižmářovej a Iva Rakovského. Artefakty z výskumov K. Valocha a J. Slobodu sú dnes spájané s kultúrou bohunicienu, ktorá je charakteristická produkciou čepelí a hrotov z levalloiských jadier.
Starý paleolit ​​
Na konci staršieho pleistocénu (pred 600 000 rokmi) mala Stránská skala už dnešnú podobu, jej severný a severozápadný svah, dnes narušený niekoľkými veľkými kameňolomami, bol strmý a skalnatý a nachádzali sa v ňom malé i väčšie jaskyne. Okolie však vyzeralo úplne inak. V zníženine medzi Stránskou skalou a Bielou horou mala svoje koryto rieka, dnešná Svitava, pritekajúca z údolia od Obřan a rozlievajúca sa potom južným smerom k Tuřanom. Rieka vytvárala početné ramená a zanechávala za sebou opustené korytá. Povrch Stránskej skaly a Bielej hory bol pokrytý stepným porastom s roztrúsenými kríkmi, v okolí sa potom rozprestierali listnaté lesy parkového rázu. Klíma bola teplá s priemernou ročnou teplotou vyššou ako dnes. Priaznivé klimatické podmienky umožňovali život rozmanitej zverine a početnému vtáctvu vodnému aj brodivému. Z veľkých bylinožravcov tu žili lesné slony, stepné nosorožce, bizóny, veľké kone a jelene, šelmy boli zastúpené tigrom šabľozubým, najväčšou mačkovitou šelmou, aká kedy v našich krajinách žila, levom, hyenou, vlkom a radom ďalších menších psovitých a kunovitých šeliem. Významným obyvateľom prevažne jaskýň bol medveď, tzv. Deningerov, predchodca neskorších jaskynných medveďov.
Do tohto prostredia prišli na Stránskú skalu prví ľudia. Svojím vzhľadom boli ešte odlišní od dnešných moderných populácií, patrili druhu človeka vzpriameného (Homo erectus). Títo ľudia sa potulovali v tlupách pozdĺž riek, kde pri napájadlách ľahšie ulovili nejakú zver. Riečne štrky im tiež poskytovali vhodné okruhliaky kremeňa a kremenca na výrobu nástrojov potrebných ku každodenným činnostiam. V blízkosti riek na vyvýšených miestach si tiež zakladali svoje táboriská. Na Stránskej skale našli veľmi vhodné podmienky pre prežitie: v jaskynkách niekoľko metrov nad riekou našli úkryt, zveri i vtáctva bolo vôkol nadbytok, z miestnych rohovcov, ktoré bolo možné nazbierať v sutinách pod skalkami, si mohli naštiepať ľubovoľné nástroje. Hoci nebolo zistené žiadne neporušené ohnisko, množstvo spálených kúskov kostí dokladá, že nepochybne používali oheň. Ako dlho sa tu zdržali, nevieme, pretože to boli potulní lovci a zberači. Stránská skala sa radí medzi najstaršie sídlisko človeka typu Homo erectus v Európe a priniesla aj azda najstarší doklad užívania ohňa.
Mladý paleolit ​​
Ďalšie doklady prítomnosti človeka pochádzajú až z obdobia začiatku mladého paleolitu, t. j. medzi 40 – 30 000 rokmi. Niekedy na konci prvého chladného obdobia posledného glaciálu, keď bola v okolí ešte rozšírená stepné vegetácia, sa po dlhej dobe na Stránskej skale objavili ľudia, ktorí boli nositeľmi kultúry bohunicienu, pomenovanej podľa nálezov z brnianských Bohuníc. Rohovce zo Stránskej skaly sa stali základnou surovinou pre výrobu nástrojov, ktoré dnes nachádzame aj na vzdialených lokalitách. Nositeľa bohunicienu nepoznáme. Je však celkom možné, že ním bol ešte neandertálec.
O niečo neskôr, v teplejšom období posledného glaciálu, sa na Stránskej skale usadil ľud inej, skorej mladopaleolitické kultúry – aurignacienu. Nálezy z iných lokalít dokladajú, že jeho nositeľom bol už človek moderného typu – človek kromaňonský (Homo sapiens sapiens).
Skladba zvieracích kostí je na oboch skúmaných miestach rôzna. Kým vo východnej časti sa nachádzali kosti mamuta, nosorožca a soba, v západnej dominujú kostrové pozostatky koní, medzi ktorými však chýbajú lebky, femury a humery, čo sú časti s najväčším množstvom mäsa. Tieto anatomické časti lovci zrejme odnášali na iné miesto na konzumáciu. Skladba artefaktov aj množstvo nájdenej fauny ukazuje skôr na špecializované loviská, vlastné sídlisko bolo zrejme situované niekde v okolí Stránskej skaly. Ako pravdepodobnou sa javí hypotéza, že množstvo nájdených kostí je dokladom lovu, a síce kolektívne, dobre organizovanej akcie, pri ktorej zver bola z plání východne od Stránskej skaly hnaná na útesy, z ktorých sa potom zrútila a pod skalou bola dobitá.
Zaujímavosť
Podobná situácia je popísaná na francúzskom archeologickom nálezisku La Roche de Solutré; tu však podľa všetkého ide o románovú fikciu Adriena Arcelina, francúzskeho geológa a archeológa, ktorý túto lokalitu skúmal a okrem vedeckých zhodnotení na základe výskumov napísal aj román.
Motív lovu koní týmto spôsobom si zrejme "vypožičal" Eduard Štorch v jeho najobľúbenejšej a najslávnejšej knihe pre mládež, "Lovci mamutov"; v čase, keď knihu písal (1918), nemohol poznať nálezovú situáciu na Stránskej skale, tá bola odkrytá až v 80. rokoch 20. storočia.
Eneolit ​​
V neskorej dobe kamennej – eneolite začal okolo polovice 4. tisícročia pred Kr. ľud kultúry nálevkovitých pohárov opäť využívať miestne rohovce. Povrchové zdroje už boli v tej dobe pravdepodobne vyčerpané, ale spoločenská organizácia tohto obdobia umožnila vznik špecializovaných dielní na štiepané výrobky. Surovina bola z vápencových skál zrejme vylamovaná v celých blokoch alebo vykopávala zo zvetranej skaly a následne prepravovala do priestoru dielne. Tu boli pazúrikové hľuzy žiarom a následným ochladzovaním vodou uvoľnené z vápencových blokov pomocou parohových kopáčov. Takto získané jadrá sa ďalej metódou štiepania spracovávali na žiadané polotovary, z ktorých ešte len retušovaním vznikali jednotlivé nástroje.
Zaujímavý je nález depotu kamenných štiepaných nástrojov: v malej keramickej nádobke boli uložené 43 kamenné úštepy zo suroviny rôznej proveniencie.
Medvedia jaskyňa
náhľad|Jeden z dvoch vchodov do štôlní na Stránskej skale Paleontologicky najdôležitejšou jaskyňou je tzv. Veľká medvedia jaskyňa, objavená robotníkmi pri razení štôlní; z geologického hľadiska bola pre účely robotníkov nevhodná a tak sa zachovala ako významné paleontologické nálezisko. Stala sa pred 60 000 rokmi úkrytom medveďov, ktorí sa do jaskyne dostávali komínom a žili tam po viac generácií, nálezy o tom vypovedajúce sú fosfátové hliny z pozostatkov týchto hnedých medveďov a ich kosti. V prehistorických dobách lokalitu rozdeľovala rieka Svitava, ktorá tu mala niekoľko slepých ramien a vytvorila tak rôzne biotopy. Ďalšie nálezy sú škrupiny vajec rozličných druhov vtákov, veľkých koní pod. Jaskyňa je významná preto, že komín bol neskôr zavalený a jaskyňa zostala zapečatená po tisícročia až do príchodu robotníkov. Dnes je táto jaskyňa prístupná z najspodnejšieho poschodia štôlní; má dĺžku asi 150 metrov a nachádza sa v nej hĺbkový denník (návštevná kniha).
Woldřichova jeskyně
Docent KU dr. Josef Woldřich je zberateľom jurských skamenelín v lokalite. Ocitol sa tam v čase, keď tam bolo otvorených niekoľko vápencových lomov na štrk, k páleniu vápna a na výrobu cementu.
Stránský vápenec bol použitý ako dekoračný a stavebný kameň. Rekonštrukcie a deštrukcie starých brnianskych stavieb ukázali, že z neho bola časť mestských hradieb (Josefská); bol nájdený v románskych základoch katedrály sv. Petra a Pavla a minoritského kláštora, fontána Parnas, Zderadův sloup na ul. Křenovej. Bol ťažený pre stavebné účely už od prelomu 12. a 13. storočia až do roku 1925.
Jaskyňa č. 4
Ide o oficiálny názov v dokumentoch. Jaskyňa sa nachádza na západnom okraji Stránskej skaly neďaleko ulice Stránská. Jej prístup je zakrytý ťažkým uzamknutým poklopom a je bežne neprístupná. Samotná jaskyňa je skôr vertikálna, a jej prieskum môže byť pre neznalého aj veľmi nebezpečný. V najnižšom bode jaskyne sa nachádza podzemné jazierko.
Vstupný komín je bez použitia lana úplne neschodný. Pri dažďoch sa stáva z komína nebezpečná pasca. Pri dolnom jazierku cesta "suchou nohou" končí, však jazierko pokračuje podzemím ďalej. Voda v ňom je, podobne ako v krasových jaskyniach, veľmi studená a úplne priezračná. Za prívalových dažďov voda v jaskyni veľmi rýchlo stúpa.
Vojnový a povojnový vývoj oblasti
Lokalita bola dlhú dobu pred svojím začlenením na zoznam chránených lokalít ČR značne využívaná. Nesie stopy radu menších vápencových kameňolomov a bola ďalej narušená umelým hĺbením štôlní na účely blízkej nemeckej továrne Flugmotorenwerke Ostmark, ktorá však prestavby nestihla dokončiť, keď bola zničená 25. augusta 1944 náletom amerických lietadiel.
Továrne vybudovali v lokalite systém prepojených jaskýň, bunkrov a šácht o troch horizontálnych poschodiach, do ktorých počas druhej svetovej vojny plánovali presunúť stroje na výrobu leteckých motorov a ukryť ich pred možným bombardovaním. Z týchto dôvodov je oblasť z časti elektrifikovaná, čo neskôr ocenili záhradkárske kolónie, ktoré v blízkosti svahov vyrástli.
Samotní Nemci aj po nálete v skalnom masíve naďalej budovali kryty, padla domnienka, že v podzemnej továrni sa vyrábajú rakety V-2. Po vojne sa v razení štôlní nepokračovalo, v päťdesiatych rokoch obsadila časť podzemných priestorov Česko-slovenská armáda, ktorá tu začala budovať protiatómový kryt. Ten pred dokončením prevzal závod ZKL, ktorý stavbu dokončil a vybavil ju ako veliteľské stanovisko civilnej obrany, ktoré dnes leží pripravené za zakovanými železnými dverami. Chodby najvrchnejšieho poschodia, slúžiace ako kryty, majú dĺžku, dĺžka štôlní stredného poschodia je okolo , z toho asi 250 metrov sa nachádza za krytom civilnej obrany, cez ktorého strop sa dá preplaziť. Najspodnejšie poschodie má dĺžku zhruba 200 metrov. Na toto poschodie bezprostredne nadväzuje jaskyňa o súhrnnej dĺžke chodieb asi 150 metrov. Všetky prístupné jaskyne a štôlne sa stávajú úkrytom bezdomovcov, narkomanov a vyznávačov rôznych vier.
Brion-sur-Ource
Brion-sur-Ource je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Biberach an der Riß
Biberach an der Riß je mesto v krajinskom okrese Biberach v spolkovej krajine Bádensko-Württembersko v Nemecku. Mesto má 32 174 obyvateľov a rozlohu 72,16 km².
Geografia a poloha
Mesto Biberach an der Riß leží v nadmorskej výške 533 m, a nachádza sa medzi riekou Dunaj a Bodamským jazerom. Cez mesto preteká rieka Riß.
Mesto susedí (zo severu v smere hodinových ručičiek) s obcou Warthausen, mestom Ochsenhausen obcami Ummendorf, Hochdorf, Ingoldingen, Mittelbiberach, s mestom Bad Schussenried, s obcami Oggelshausen, Tiefenbach a Attenweiler.
Firmy v meste
Biberach an der Riß je sídlom niekoľkých celosvetových firiem: náhľad|upright|Ulmer Tor (mestská brána)
Kórejská filozofia
Kórejská filozofia sa v dejinách zameriavala na širokú paletu životných problémov a svetonázorov. Sú v nej integrované významným spôsobom obsahy šamanizmu a mnohé aspekty neokonfucianizmu. Tradičné kórejské myslenie bolo ovplyvnené množstvom náboženských a filozofických systémov. Z nich sa ako najvplyvnejšie presadili kórejský šamanizmus, budhizmus a konfucianizmus.
Šamanizmus
Šamanizmus bol po tisícročia v kórejskej pospolitosti vnímaný ako súčasť tradičnej kultúry a prirodzeného poriadku jednotlivých kmeňov. Aj keď neskôr dominoval vplyv budhizmu a taoizmu, šamanistické ríty a praktiky zostali naďalej rozvíjané a vplyvné. Šamanky (kór. mudang) hľadali riešenia ľudských problémov prostredníctvom naviazania kontaktu s duchovným svetom.
Vplyv budhizmu
náhľad|[[Häinsa – jeden z popredných budhistických chrámov v Južnej Kórei]] Kórejskí budhistickí myslitelia preberali idey z Číny, pričom ich ďalej riešili a v pozmenenej podobe odovzdávali do Japonska. Je možné povedať, že čínsky budhizmus bol na Západe cez Japonsko popularizovaný ako významne ovplyvnený a prebudovaný kórejským myslením. Takto sa predstavil západnému svetu napríklad zenový budhistický variant. V Kórei sa nachádza veľa budhistických chrámov, pričom viaceré z nich sú súčasťou kórejskeho národného kultúrneho dedičstva.
Vplyv konfucianizmu
Jeden z podstatných vplyvov na kórejský intelektuálny vývoj mal konfuciánsky myšlienkový systém, ktorého príchod na Kórejský polostrov bol dôsledkom kultúrneho vplyvu susednej Číny. Dodnes zostáva právny a ideový systém konfucianizmu fundamentálnou súčasťou kórejskej spoločnosti, morálky, spôsobu života, sociálnych vzťahov medzi mladými a staršími a tiež vysokej kultúry vo všeobecnosti. Konfuciánsky vplyv nebol odstránený ani pri novodobej modernizácii kórejského právneho poriadku.
Filozofia počas dynastie Čoson
náhľad|Socha Yi Hwanga v [[Južná Kórea|juhokórejskom Soule.]] V roku 1392 začala na Kórejskom polostrove vládnuť dynastia Čoson, ktorá spravovala Kóreu až do jej anexie Japonskom v roku 1910. V tomto stáročnom období bol vplyv budhizmu vojensky zámerne umlčovaný, pričom do popredia sa programovo dostával neokonfucianizmus. Za zlatý vek kórejskej náboženskej filozofie možno označiť obdobie tvorby rozsiahlych komentárov k dielam čínskeho filozofia Ču Si. Najvýznamnejšími predstaviteľmi tohto obdobia sú Yi Hwang (1501 - 1570) a Yi I (1536 - 1584). Yi Hwang zakladal v krajine množstvo vyšších škôl a pripravoval pre pedagogickú prax mnoho majstrov a učiteľov. Jeho metafyzika bola dualistická, rozlišujúca ideálny princíp li a materiálny princíp čchi. Dôraz kládol na tvorivý, formujúci princíp li, čím sa líšil od komentátora Yi I, ktorý uprednostňoval bytostný, materiálny a existenčný princíp čchi. Každopádne u oboch filozofov oba princípy tvorili podstatu hybnej sily celého univerza. V čase dominantného neokonfucianizmu rástli na význame v Kórei typické kultúrne a náboženské hodnoty a ideály, najmä vernosti, zhovievavosti, piety a dôvery.
Filozofia v 20. storočí
Po anexii Kórey Japonskom v roku 1910 sa štátnym náboženstvom na polostrove stal šintoizmus. Okrem neho tu pôsobil aj silný vplyv japonskej filozofickej reflexie nemeckého idealizmu, čím sa Kórea začala otvárať západnému filozofickému okruhu. Postupne sem prenikli myšlienky libertarianizmu, ktoré transformovali na Juhu typický kórejský dôraz na autoritu na jemnejšie pragmatické eticko-politické prístupy. Po ukončení Kórejskej vojny (1950 - 1953) sa v Severnej Kórei udomácnil marxizmus-leninizmus, ktorý tematizoval robotnícku triedu prostredníctvom konfuciánskej predstavy o tom, čo je to spoločenská nobilita a kto môže byť jej súčasťou (kór. yangban). Neskôr mal na Severe veľký vplyv maoizmus, ktorý následne ustúpil nacionalizmu s dôrazom opäť na typickú ľudovú autoritu a poslušnosť vládnucej dynastii.
Vladimír I. (Kyjevská Rus)
Vladimír I. Sviatoslavič Veľký (starorusky: Володимръ Святославичь, po rusky: Владимир I Святославич) (* 960, Budutino - † 15. júl 1015, Berestovo) knieža Kyjevskej Rusi od roku 978 (podľa iných zdrojov od roku 980), iniciátor pokrstenia Staroruského štátu a v rokoch 978 - 986 tiež knieža Polackého kniežatstva, ktoré bolo v tom období pod správou Kyjevskej Rusi.
Známy je aj ako Vladimír Svätý (Владимир Святой), v cirkevných dejinách aj ako Vladimír Krstiteľ (Владимир Креститель) a ruských bylinách ako Vladimír Červené Slniečko (Владимир Красное Солнышко) Po prijatí kresťanstva v roku 988 prijal meno Vasilij. Medzi ruskými svätcami sa porovnáva s ruskými apoštolmi (svätými), ktorí zvestovávali vieru ruskému národu. Ruskí pravoslávni veriaci slávia jeho sviatok 15. júla (podľa juliánskeho kalendára).
Vláda Vladimíra I. sa charakterizovala začiatkom rozmachu gramotnosti v Kyjevskej Rusi, čo bol následok prijatia kresťanstva v roku 988. V presadení svojich reforiem bol nekompromisný a násilnícky. „Najlepšie deti matiek posielal učiť sa do najlepších škôl odkiaľ sa dlho nevracali a matky detí a keďže sa dlho nevracali, veľmi plakali, slabli vo viere a mysleli si o nich, že sú mrtve“. Počas Vladimírovho panovania sa začalo s rozsiahlou výstavbou kamenných stavieb, hoci prvé zachované stavby takéhoto typu, sa datujú už do obdobia vlády jeho syna Jaroslava I. Múdreho. Založil mnoho miest (Vladimír (990), Belgorod (991)) a iné. K obyvateľom svojej ríše a k členom svojej družiny bol štedrý a pohostinný.
Panovník viedol aktívnu zahraničnú politiku a počas svojej vlády podpísal mnoho mierových, diplomatických a obchodných zmlúv s vladármi iných štátov: Štefanom I. (Uhorsko), Boleslavom I. Chrabrým (Poľsko), Boleslavom II. (České kráľovstvo), Silvestrom II. (rímsky pápež) a Basileiom II. (Byzantská ríša).
náhľad|vpravo|250px|Vladimír I. Veľký spolu so svojimi synmi [[Svätý Boris|Borisom a Glebom.]]
Pôvod
Vladimír I. bol nemanželské dieťa kyjevského kniežaťa Sviatoslava I. Igoreviča a jeho ženy Maluše. Vladimír bol synom otrokyne, v obyčajoch pohanského národa však syn zákonný. Poznatky východných Slovanov o manželskom zväzku boli totiž staré a mnohoženstvo bolo pre nich bežné. Navyše, sociálny pôvod sa určoval podľa pôvodu otca.
Panovanie v Novgorode
Podľa letopisov bol tretím najstarším synom po Jaropolkovi a Olegovi. Existuje však hypotéza, že bol druhým synom (starším od Olega), nakoľko pri odchode jeho otca na vojnu proti Byzantskej ríši mu zanechal v roku 970 Novgorod. Bolo to práve v tom čase, keď sa Oleg snažil získať územie drevlanských Slovanov a mesto Ovruč.
Škandinávske ságy rozprávajú o tom, ako budúci kráľ Nórska Olaf I. Nórsky prežil detstvo v Novgorode. Jeho matka po zavraždení svojho muža zutekala k Vladimírovi I. do Novgorodu, u ktorého slúžil jej brat Sigurd. Po ceste k nemu ju však prepadli zbojníci z Estónska a Olafa I. zajali. Sigurd na svojich cestách po Estónsku, kam ho poslal Vladimír I. náhodou stretol Olafa I. a vykúpil ho z otroctva. Budúci nórsky kráľ rástol pod ochranou Vladimíra I. a postupne si získal popularitu medzi Vladimírovými vojakmi.
Príchod na trón
Čoskoro po smrti kyjevského kniežaťa Sviatoslava I. Igoreviča v roku 972 medzi jeho troma synmi vypukla vojna. Chronológia staroruských letopisov do obdobia prijatia kresťanstva (988) je relatívna, je však známe, že v roku 977 Oleg Sviatoslavič zahynul v boji s kyjevským kniežaťom Jaropolkom I.. Keď sa to Vladimír I. dozvedel, odišiel do Škandinávie k nórskemu kráľovi Hakanovi II. Mocnému (predchodca Olafa I. Nórskeho). Po odchode Vladimíra začal v Kyjevskej Rusi vládnuť jeho brat Jaropolk I..
Medzitým sa však Vladimír I. zo Škandinávie vrátil a za pomoci Varjagov v roku 980 vyhnal spolu s usadlíkmi svojho brata Jaropolka I. z Novgorodu.
náhľad|vpravo|150px|Strieborná ukrajinská minca. Na začiatku svojej vlády obsadil Polacké kniežatstvo, ktoré podporovalo Kyjev a zavraždil jeho knieža Ragnvalda I.. Jeho dcéru Rognedu znásilnil, a potom si ju vzal za ženu, hoci sa mala stať ženou Jaropolka I.. Po obsadení Polackého kniežatstva sa s veľkým vojskom hrnul na Kyjev, kde sa skrýval jeho brat Jaropolk I.. Podľa jednej z verzii letopisu Jaropolkov vojvoda Blud - podplatený Vladimírom - prinútil Jaropolka pod zámienkou zastrašovania kyjevanmi opustiť mesto a usadiť sa v meste Rodna (pravdepodobne Hrodno). Vladimír I. do Hrodna nalákal svojho brata, aby sa tam s ním stretol. Tu však Jaropolka dvoma údermi pod rebrá zavraždili dvaja Varjagovia. Tehotnú manželku zosnulého kniežaťa Jaropolka I. (Julia) si potom Vladimír zobral za ženu.
Keď sa Varjagovia dožadovali dane za službu kyjevskému obyvateľstvu, Vladimír I. im ju sľúbil, avšak o niekoľko dní neskôr svoj sľub nedodržal a Varjagov poslal do Konštantínopolu (časť z nich si však nechal, aby vládli jeho mestám) s prosbou k byzantskému imperátorovi, aby sa ich nejakým spôsobom zbavil a poslal ich kade ľahšie.
Podľa letopisu (Povesť dávnych liet) knieža Vladimír I. opätovne zavládol kyjevský trón v roku 980. Letopisec mnícha Jakuba však vo svojom diele Pamiatka a pochvala kniežaťu Vladimírovi hovorí, že sa táto udalosť stala už 11. júna 978.
Pohanské panovanie
Nové kyjevské knieža sa snažilo posilniť kult pohanských bohov a voči tomuto kroku prijal určité opatrenia. V Kyjeve postavil Panteón (archeologické vykopávky tejto stavby sa našli v roku 1977) s idolami šiestich hlavných slovanských pohanských bohov Perúna, Chorsa, Dažboga, Stirboga, Semargla a Makoša a obnovil prinášanie ľudských obetí. Tak ako existujú priame dôkazy o sympatiách kniežaťa Jaropolka I. ku kresťanskej viere a jeho vzťahoch so Západom, tak je aj veľmi pravdepodobná pohanská reakcia (t. j. boj proti skoršie uzákonenému náboženstvu na území Kyjevskej Rusi a Kyjeva) za vlády Vladimíra I. Ako archeologický dôkaz tejto skutočnosti môže slúžiť vykopávka pozostatkov kamennej stavby nesúcej stopy fresiek a malieb - očividne existujúcej ta vlády Vladimírovho brata Jaropolka - nájdená na mieste Vladimírovho Panteónu.
Vladimírov milostný život do prijatia kresťanstva v roku 988 opisuje autor Povesti dávnych liet takto:
náhľad|vľavo|250px|Knieža Vladimír I. v rozhovore s gréckym filozofom.
Výklad autora Povesti dávnych liet
Podľa rozprávania autora v letopise výber náboženstva má pre Vladimíra I. legendárny charakter:
„...ко двору якобы вызывались проповедники ислама, иудаизма, западного «латинского» христианства, и Владимир после беседы с «греческим философом» остановился на христианстве византийского обряда.“
Elisa Bonaparte
Elisa Bonapartová (* 3. január 1777, Ajaccio, Korzika – † 7. august 1820, Terst, Taliansko) bola mladšou sestrou Napoleona Bonaparta, z jeho vôle veľkovojvodkyňou toskánskou v rokoch 1809 – 1814.
Vladimír I. (Kyjevská Rus)
Výklad autora Povesti dávnych liet
Nehľadiac na hagiografskú šablónu, v tomto rozprávaní je aj kus pravdy. Tak Vladimír hovorí Nemcom: „Odíďte preč, lebo naši otcovia vaše náboženstvo neprijali!“
Svedectvo o posolstve ruského panovníka Vladimíra I. (v Chorskom štáte známeho ako Buladimir), želajúceho si, aby jeho krajina prijala islam sa zachovalo v arabských a perzských letopisoch zo začiatku 12. storočia, v ktorých letopisec Al Marvazi píše: ''Тогда захотели они стать мусульманами, чтобы позволен был им набег и священная война и возвращение к тому, что было ранее. Тогда послали они послов к правителю Хорезма, четырех человек из приближенных их царя, потому что у них независимый царь и именуется их царь Владимир — подобно тому, как царь тюрков называется хакан [...] И пришли послы их в Хорезм и сообщили послание их. И обрадовался Хорезмшах решению их обратиться в ислам, и послал к ним обучить их законам ислама. И обратились они в ислам.“''
Elisa Bonaparte
Životopis
Élisa Bonapartová bola piatym dieťaťom Carla Bonaparta a Laetitie Bonapartovej, rodenej Ramolinovej. Pri krste dostala meno Mária Anna, ale neskôr sa premenovala na Elisu (ako viac-menej všetci jej súrodenci - príkladom šiel brat Lucciano, ktorý sa premenoval na Luciena). Elisa bola vzdelávaná v kláštornej škole v Saint Cyr, ktorú založila začiatkom 18. storočia madame de Maintenon. Elisa bola inteligentnou ženou, ktorá mala vlastný názor a do istej miery aj vlastné ambície. Talleyrand o nej hovorieval, že je „mužom medzi Napoleonovými sestrami“.
1. mája 1797 sa z vôle matky vydala za korzického šľachtica Félixa Pasquala Baciocchiho (1762 – 1841), ktorý neoplýval ani rozumom, ani majetkom, ani politickými ambíciami. Pochádzal z drobnej korzickej šľachty, slúžil v armáde a bol hudobne nadaný – hral na husliach.
Élisa nebola obľúbenou sestrou staršieho brata Napoleona Bonaparta. Vyčítal jej výbušnú povahu a niekedy netaktné správanie. V roku 1805 jej spolu s manželom udelil titul princ a princezná z Luccy a Piombina. V roku 1809 ju vymenoval za toskánsku veľkovojvodkyňu. V týchto talianskych kniežatstvách vládla do roku 1814. V Toskánsku ju nahradil Ferdinand III., syn cisára Leopolda II. S manželom mala štyri deti, z ktorých sa dožila dospelosti iba dcéra Élise-Napoléone, ktorá sa vydala za grófa Filipa Camerata-Passioneï de Mazzoleni.
Po roku 1815 mohla žiť v Terste ako grófka z Compignana. Neskôr obývala vilu Vicentinu severne od Terstu. Venovala sa aj archeologickým vykopávkam v okolí Terstu. Zomrela náhle na neznámu chorobu vo veku len 43 rokov. Bola pochovaná v bazilike Sv. Petrónia v Bologni.
Zaujímavosť
Jej milencom bol okrem iných aj slávny husľový virtuóz a skladateľ Niccolò Paganini. Milostná aféra kňažnej Elisy a huslistu Paganiniho sa stala námetom populárnej operety s názvom Paganini od Franza Lehára (prvýkrát uvedená 30. októbra 1925 vo Viedni).
Vladimír I. (Kyjevská Rus)
Výklad autora Povesti dávnych liet
náhľad|Katedrála v gréckom meste Chersones na Kryme, kde bol Vladimír I. pokrstený a zosobášený s Annou Byzantskou Podľa letopisu Povesť dávnych liet v roku 987 knieža Vladimír I. na zjazde bojarov prijalo rozhodnutie o pokrstení Kyjevskej Rusi „podľa zákona gréckeho“ („...по закону греческому“). O rok neskôr (988) obsadil vtedajšie grécke mesto Chersones na Kryme a požiadal byzantských cisárov Basileiosa II. a Konštantína VIII. o ruku ich sestry Anny Byzantskej. Pod hrozbou odmietnutia jeho požiadavky, chcel uskutočniť vojenský pochod na Konštantínopol. Imperátori zo strachu pred Vladimírovou hrozbou s požiadavkou ruského cára súhlasili. Tiež súhlasili, aby bola ich sestra pokrstená v pravoslávnej viere, aby sa tak mohla vydať za súverca. Po vydaní Vladimírovho súhlasu byzantskí cisári poslali svoju sestru spolu s biskupmi do Chersonu, kde mal byť Vladimír I. pokrstený a zosobášený s Annou Byzantskou. Po uplynutí týchto udalostí sa vrátil spolu s novou manželkou do Kyjeva.
Výklad mnícha Jakuba
Podľa letopisu mnícha Jakuba Vladimír I. prijal kresťanstvo v roku 988 a o tri roky neskôr (991) s cieľom získať kresťanské svätyne v Byzantskej ríši obsadil mesto Chersones a až potom si vzal za ženu Annu Byzantskú.
Výklad Yahju Antiochijského
Sýrsky historik 11. storočia Yahja Antiochijský vykladá históriu pokrstenia Kyjevskej Rusi a Vladimíra I. inak. Proti byzantskému cisárovi Basileovi II. sa vzbúril jeho vojenský náčelník Varda Foka, ktorý niekoľkokrát nad ním zvíťazil: