cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zoznam literárnych článkov/Á
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 5 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ád
Ádám Szendei
ál
Álvares de Azevedo
ár
Ármin Vámbéry - Árpád Duka-Zólyomi - Árpád Göncz
Bardos
Bardos je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Anton Hám
Anton Hám (* 20. apríl 1899, Kremnica, Slovensko – † 23. november 1965, Kremnica, Slovensko) bol významný slovenský rytec a medailér.
Život
Ako syn minciara sa pripravoval na rytecké povolanie. Pretože bol talentovaný, stal sa žiakom dvojročnej umelecko-priemyslovej školy v Budapešti. V roku 1919 sa vrátil domov a pracoval ako rytec v mincovni v Kremnici. Na odporúčanie Otakara Španiela študoval v medailérskej špeciálke na Akadémií výtvarných umení v Prahe. Napriek tomu, že patril k najlepším žiakom profesora Otakara Španiela, musel predčasne prerušiť štúdia a v roku 1925 prevziať vedúcu funkciu ryteckého oddelenia v Štátnej mincovni po zosnulom medailérovi J. Čejkovi. Tu potom pôsobil plných 46 rokov. V roku 1937, na študijnej ceste v Paríži, sa oboznámil s redukčnými strojmi Janviere a pantografmi, ktoré potom zaviedol aj v mincovni.
Dielo
Vytvoril niekoľko druhov medailí a odznakov, uplatnil sa pri zhotovovaní nových puncových značiek na zlato a striebro. Úspešne viedol výskum lisovania za studena nielen medailových a mincových razidiel, ale aj na lisovanie hlbokých nástrojov na umelé hmoty a tieto spôsoby zaviedol do výroby po oslobodení Česko-Slovenska po druhej svetovej vojne. Bol tiež odborným posudzovateľom falzifikátov mincí.
Po druhej svetovej vojne bol považovaný za špičkového výskumno-vývojového pracovníka a konštruktéra špecializujúceho sa na automatizáciu raziacej techniky, a to predovšetkým technológiou studenej razby. Táto technológia dovolila vyrobiť medailu o priemere, ktorá predstavovala najväčšiu svetovú medailu. Výročná správa Kremnickej mincovne (2011) uvádza, že v roku 1948 mincovňa bola uznaná na svetovej prehliadke výrobcov medailí (FIDEM) v Paríži za  medailu o priemere, ktorá zostala neprekonaná až do začiatku 21. storočia.
Anton Hám zhotovil 1 000 kusov číslovaných razidiel pre česko-slovenské dukáty (1923). Boli to tzv. svätováclavské dukáty, ktoré sa používali ako oficiálne obchodné platidlo v ČSR. Bol autorom a spoluautorom niekoľkých návrhov mincí. Svoje všestranné znalosti mincového umenia dokázal pri vyhotovení mincových razidiel pre plynulú automatickú razbu mincí.
Villers-sur-Bar
Villers-sur-Bar je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 252 obyvateľov (2009).
Timón z Fleiountu
Timón z Fleiountu/Fleiúntu/Fleiuntu alebo Tímón z Fleiountu/Fleiúntu/Fleiuntu alebo Timon z Fleiountu/Fleiúntu/Fleiuntu (* približne 320 pred Kr. – † 230 pred Kr.) bol starogrécky filozof, predstaviteľ staršieho skepticizmu, žiak Pyrrhonov. Písal filozofické spisy a drámy, zachovali sa však len zlomky z jeho hexametrických pamfletov na filozofov nazývaných silloi (posmešky; gr. silloi – škuľavý).
1554 Juhoslávia
1554 Juhoslávia je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavil Milorad B. Protić 6. septembra 1940.
Humánna geografia
Humánna geografia (iné názvy: geografia človeka, zemepis človeka, antropogeografia, spoločensko-ekonomická geografia, socioekonomická geografia, sociálna geografia) je vetva geografie, ktorá sa zameriava na systematické skúmanie vzoriek a procesov, ktoré utvárajú interakciu človeka s prostredím, najmä príčiny a následky rozmiestnenia ľudskej aktivity na zemskom povrchu. Zahŕňa ľudské, politické, kultúrne, spoločenské a ekonomické aspekty. Venuje sa poznávaniu obyvateľstva a jeho aktivít z priestorového, časového a ekologického hľadiska.
Humánna geografia skúma humánnogeografickú sféru krajinnej sféry
Pracoviská humánnej geografie na Slovensku
Iné vyslovene špecializované pracovisko na humánnu geografiu zatiaľ na Slovensku nie je. Ale niektorým jej častiam sa tradične venujú všetky geografické pracoviská na Slovensku.
Baroková architektúra
náhľad|Pohľad na [[oltár v kostole sv. Stanislava, Vilnius, Litva]]
Baroková architektúra je obdobie architektúry 17. až 18. storočia. Barok bol predovšetkým obdobím monumentálnych stavieb, ktoré porušovali všetky dovtedajšie pravidlá. Vzniklo množstvo cirkevných stavieb (kostoly, kláštory) a takmer rovnaké množstvo svetských stavieb (mestské domy pre vidieckych šľachticov, nazývané „hotely“, paláce, letohrádky, kaštiele, zámky, školy a radnice).
Hlavné črty architektúry
náhľad|vľavo|Palác poľského kráľa [[Ján III. Sobieski|Jána III. Sobieskeho, Varšava, Poľsko.]]
Ak porovnáme barokovú architektúru s predchádzajúcimi obdobiami (gotika a renesancia), zistíme, že sa snažila o porušovanie dovtedajšej pravidelnosti a striedmosti. Budovy boli stavané na nepravidelných a komplikovaných pôdorysoch, mali množstvo oblúkov a elíps, no na druhej strane architekti stavali budovy symetrické, pretože hlavný dôraz kládli na vonkajší dojem a nie na funkčnosť; a to aj za cenu toho, že niekde vznikla falošná brána, okno či dvere. Pre symetrickosť budovy sa často stávalo, že jedna jej časť bola využívaná ako obytná budova, pokým druhá – hoci vyzerala úplne identicky – bola využívaná ako hospodárska budova.
Ale najdôležitejšou črtou barokovej architektúry je pohyb. Menšie stavby, fontány, ale i sochy bolo potrebné vnímať ako živé organizmy, ktoré treba obdivovať z pohybu – s každým uhlom pohľadu poskytovali iné zobrazenie, iný výraz, inú podobu. V tomto umení sa zmazávali hranice medzi architektúrou, plastikou a maľbou, vďaka čomu vznikali celistvé umelecké diela, v ktorých nebola technika práce dôležitá; podstatný bol len výsledok a hlavne dojem, akým dielo pôsobilo na ľudí (napr. pri rovných stropoch miestností sa freskami vytvárala ilúzia kupoly a pod.).
Výzdoba
náhľad|Mramorová sála, Belvedér, [[Viedeň, Rakúsko. Jediným skutočným prvkom je fragment okna v hornom a dolnom ľavom rohu – všetko ostatné je len ilúzia.]]
Veľmi rafinovane sa pracovalo so svetlom a priestorom (najmä u chrámov). Tieto stavby boli svetlejšie ako predtým, pričom svetlo bolo jedným zo spôsobov, ako zvýšiť dramatickosť. Steny, kupole a stropy pokrývali maľby znázorňujúce nebo s postavami svätcov alebo mytologických postáv, a vzbudzujúce pocit guľatosti, alebo takmer nekonečne vysokých stropov.
Na výzdobu sa používalo veľmi často zlato, štukatúra, farebné umelé mramory a pestré farby, ktoré len umocňovali pocit pompéznosti, vznešenosti, nadradenosti a nesmierneho bohatstva, a to tak u chrámových, ako aj u svetských stavieb. Okrem toho vzbudzovali často i želaný pocit malosti a ničotnosti, čo bolo považované za správnu cestu k pokore.
Z materiálov sa na stavbu budov používali najmä tehly a malta. Steny boli omietnuté silnou vrstvou malty bez rozdielu stavebného materiálu, z ktorého boli postavené (tehla, kameň alebo oboje), vďaka čomu vznikala bohatá štuková výzdoba. V móde boli aj klenby rôzneho druhu (kupola, kláštorná klenba, krížová klenba), ktoré sa často v rámci stavby prelínali s inými klenbami, čo kládlo vysoké nároky na zručnosť a presnosť staviteľa.
Urbanizmus
náhľad|vľavo|Mapa [[Versailles, Francúzsko, z roku 1746: Je na nej dobre vidno šachovnicové usporiadanie ulíc, koncentrické body a diagonálne osi.]] Od stredoveku sa mestá stavali podľa presných plánov, ktoré zohľadňovali potreby obchodu, dopravy a bezpečnosti, no dôraz sa kládol aj na estetickú stránku. Ideálne mesto bolo predmetom štúdií; malo symetrický centrálny pôdorys a ulice a domy sa rozbiehali v tvare hviezdy, alebo šachovnice. V takomto štýle boli postavené nielen európske, ale i mnohé koloniálne mestá, Neuf-Brisach, 1689; Kalmar, 1648, alebo Mannheim, ktorý bol postavený hneď po skončení tridsaťročnej vojny. Medzi najznámejších architektov tejto doby patrili Gian Lorenzo Bernini, Jacques Perret, Salomon de Brosse alebo Nicodemus Tessin starší a Nicodemus Tessin mladší.
V Taliansku sa architekti museli uspokojiť s prestavbou už existujúcich miest, čo často zasahovalo do konečného vzhľadu mesta, ale i do ich plánov, ktoré sa často odkláňali od ideálneho riešenia. V tomto období tu vznikla napr. Kolonáda pred chrámom sv. Petra v Ríme (Gian Lorenzo Bernini, 1665) alebo námestie Santa Maria della Pace (Pietro da Cortona, 16561657), ktoré sa zmenilo len pretvorením existujúcich starých priečelí domov.
Vo Francúzsku v roku 1635 navrhol Jacques Lemercier mesto a zámok Richelieu a po roku 1665 dal francúzsky kráľ Ľudovít XIV. rozšíriť lovecký pavilón na zámku Versailles. Stavbou poveril architekta Louisa Le Vau a záhrady mal projektovať Andrého Le Nôtre. Ich úlohou bolo vytvorenie sídelného kráľovského mesta. Zámok bol postavený medzi parkom a mestom Versailles, ktoré s ním tvorili harmonický celok, a zámok samotný sa skladal z množstva budov, usporiadaných okolo námestia. Nová architektúra sa prejavila i v Paríži, kde pôsobil architekt Julian Hardouin Mansart. Ten projektoval napr. dve hlavné parížske námestia – Place des Victoires a Place Vendôme. náhľad|Francúzska hraničná pevnosť [[Neuf-Brisach]] V Holandsku sa začalo v roku 1607 rozširovanie Amsterdamu, ktoré bolo v tomto období najbohatším obchodníckym mestom v Európe. V roku 1634 bol Štokholm povýšený na hlavné mesto Švédskeho kráľovstva. Ležalo na niekoľkých ostrovoch, pričom na troch hlavných ostrovoch sa nachádzalo stredoveké územie mesta. To sa neskôr rozšírilo na pevninu v podobe šachovnicových ulíc a diagonálnych osí. Prestavby sa ujal Nicodemus Tessin mladší, no ani jemu sa nepodarilo celkom splniť ideál barokového mesta.
Po veľkom požiari Londýna v roku 1666 sa muselo pristúpiť k celkovej rekonštrukcii centrálnej časti Londýna. Ujal sa jej matematik a architekt Christopher Wren. Podľa jeho modelu malo centrum mesta tvoriť šachovnicové usporiadanie ulíc skombinované s koncentrickými námestiami a niekoľkými diagonálnymi osami, no napokon sa tento jeho projekt realizoval len sčasti.
Svetské stavby
náhľad|vľavo|Budova parlamentu, [[Štokholm, Švédsko]] V období baroka vznikalo množstvo svetských stavieb, ktoré mali demonštrovať moc panovníkov, šľachty, ale tiež bohatstvo mešťanov. Stavali sa najmä nájomné domy, mestské paláce pre šľachtu, vily, vidiecke sídla, zámky, ale tiež radnice alebo budovy kolégií a škôl. Stavby v tomto období tvorili jednoliaty celok – sokle, kostra a vonkajšie hrany boli silne zdôraznené, rovnako ako aj sochárska výzdoba, rámovanie dverí a okien, ale hlavne priečelia budov a budovy sa prispôsobovali uliciam, kanálom a námestiam.
V 17. storočí sa v Taliansku nestavali rozsiahle a odvážne rezidenčné zámky. V tejto oblasti prejavili veľkí talianski architekti svoje schopnosti len plánmi, ktoré vypracovali pre Louvre, aby tak konkurovali francúzskym kolegom. Vo Francúzsku sa hlavné časti budov v palácoch zvyčajne nachádzali v zadnom krídle, pričom predné časti budov boli nižšie. Jednotlivé časti domov mali svoje vlastné strechy v rôznych výškach, čím bolo zreteľné členenie stavby. V 17. storočí sa tieto budovy postupne zjednocujú a ich hlavná časť sa presúva dopredu, no prvky baroka tu možno vidieť už omnoho skôr. náhľad|Trojský zámok, [[Praha, Česko]] Zámok Versailles ovplyvnil vývoj umenia v 17. storočí aj mimo Francúzska, ako vidno napr. na projekte kráľovského zámku Schönbrunn vo Viedni (Johann Fischer von Erlach, 1688) alebo na zámku Trója v Prahe (Jean-Baptiste Mathey, 16791691). Jedinou krajinou, v ktorej nevznikli v tomto období takmer žiadne pozoruhodné svetské stavby, bolo Španielsko, v ktorom protireformácia zrejme viedla k pretrvávajúcemu úpadku. O to pozoruhodnejšie sú niektoré stavby v severných protestantských krajinách, napr. v Nemecku (radnica v Augsburgu), Holandsku (radnica v Amsterdame, Mauritshuis v Haagu). Protestantský barok sa rozšíril i do Anglicka (napr. kráľovský komplex v Greenwichi) a Švédska (budova parlamentu Riddarhuset a kráľovský zámok v Štokholme).
Sakrálne stavby
náhľad|vľavo|Kostol sv. Kataríny, [[Štokholm, Švédsko]] Rovnako ako svetská, aj sakrálna architektúra súvisela s renesančnými a manieristickými riešeniami stavieb. Za štandardný vzor bol považovaný kostol s ideálnym rámcom – s kombináciou sieňového kostola s kaplnkami a veľkolepou východnou časťou s transeptom, kupolou nad krížením a veľkým chórom. Pri kostoloch sa dbalo najmä na priečelia, no medzi predmety hlavného záujmu patrilo aj interiérové riešenie.
Medzi hlavné príklady takýchto stavieb patria v Taliansku chrám svätého Petra (Carlo Maderno, 16071626), kostol trinitárov San Carlo alle Quattro Fontane (Francesco Borromini) alebo interiér kostola sv. Vavrinca v Turíne (Guarino Guarini, 16681680). Vo Francúzsku boli kostoly spočiatku veľmi strohé, oveľa viac pripomínali renesanciu ako barok. Neskôr sa predsa prejavil i vplyv talianskych umelcov. Domáci architekti (Jacques Lemercier, Étienne Martellange) sa však neuspokojili s typickým talianskym vzorovým kostolom, ale sa vrátili k stavbám raného baroka a ďalej ich rozvíjali vlastnou cestou.
V Španielsku bola architektúra silno ovplyvnená všeobecným úpadkom, ktorý zapríčinila protireformácia, a tak bola ďaleko pozadu za ostatnými európskymi architektúrami. Pokým ostatné štáty brali renesančné dedičstvo za východiskový bod pre rozvoj nového umeleckého smeru, v Španielsku pri ňom zostali a ďalej ho nerozvíjali. Napriek tomu aj tu vznikli stavby ovplyvnené raným talianskym barokom.
V Nemecku sa vďaka pretrvávajúcej nemeckej gotizujúcej neskororenesančnej architektúre objavujú prvé barokové budovy až v 2. polovici 17. storočia, napr. kostol sv. Michala v Mníchove (Friedrich Sustris). V tomto období vznikol aj napr. kostol svätého Kajetána v Mníchove, ktorý postavili podľa talianskeho vzorového kostola. Na juhu krajiny bola architektúra pod výraznejším vplyvom severotalianskeho baroka. náhľad|Kostol sv. Michala, [[Mníchov, Nemecko]] Nové barokové prvky sa neobjavili ani v protireformačnom Poľsku. Aj tu sa stavali najmä vzorové kostoly talianskeho typu alebo s centrálnym pôdorysom podľa starších talianskych kostolov. Hoci priestorové usporiadanie sa takmer nezmenilo, architekti si to vynahradili na neobyčajne plastickom členení múrov, ktoré vytvárali až teatrálne efekty, ako možno vidieť napr. na jezuitskom kostole v Poznani (16771701, Bartłomiej Nataniel Wąsowski). Pre flámske kostoly boli charakteristické bohaté reliéfy, ako napr. na jezuitskom kostole v Antverpách (1613). Vplyv baroka sa tu prejavuje nielen na priečeliach, ale i na reliéfnych ornamentoch.
Centrom novej viery a architektúry sa stalo Holandsko. Ako prvý vznikol kostol vo Willemstade (15811604), no najvýznamnejšou stavbou bol chrám v Charentone (1623, Salomon de Brosse). Protestantské sakrálne umenie čerpalo z práce s priestorom a svetlom, no iným spôsobom ako katolícke umenie: veriaci boli umiestnení v polkruhu tvárou k oltáru, čím sa vytvorila okrúhla scéna zastrešená kupolou.
Krajinná architektúra
náhľad|vľavo|Záhrada a skleník pri [[Zámok Versailles|zámku Versailles (Francúzsko)]] V období baroka sa veľmi dbalo aj na okolie budov a ich splynutie v priestore – krajinnú architektúru. Domy, paláce i chrámové stavby boli včlenené do okolia tak, aby čo najlepšie zapadli, a pre vytvorenie čo najlepšieho dojmu a súmernosti porušovali mnohé dovtedajšie princípy architektúry (napr. priečelie kostolov sa umiestňovalo na bok chrámovej lode, ak umiestnenie budovy nezodpovedalo symetrickému dojmu), a kde to možné nebolo, tam sa vytvárali aspoň falošné prvky (priečelia, stĺporadia), aby sa nepokazil panoramatický vzhľad budov, ulíc, no najmä námestí. Pri vonkajšej úprave budov vznikali zámocké záhrady a parky, ktoré vhodne upravovali rovinatý terén. Stavalo sa mnoho terás, altánkov, ale tiež veľkolepých vstupných schodíšť, a úpravám neušla ani voda, ktorá poslúžila na vytvorenie jazierok, fontán alebo vodných kaskád. Toto všetko spolu tvorilo organický celok, ktorý bol príjemný na pohľad a vzbudzoval dojem skutočnej veľkoleposti.
Talianska architektúra
náhľad|Námestie sv. Petra ([[Rím, Taliansko)]] Taliansko bolo kolískou nového umeleckého smeru, ktorý vychádzal z diel slávnych umelcov, ako boli napr. Michelangelo alebo Vignola. V tomto období bol dokončený chrám sv. Petra v Ríme, námestie pred týmto chrámom, a mnoho ďalších kostolov.
Raný barok, ktorý mal charakter klasicizujúceho baroka, sa časom zmenil na dynamický barok a jeho hlavné centrum sa koncom 17. storočia presunulo z Ríma na sever krajiny. Jeho vplyv sa prenášal ďalej do Európy, najmä na územie Rakúska, Bavorska, Česka a Slovenska.
Medzi najvplyvnejších talianskych architektov patrili:
Nemecká a rakúska architektúra
náhľad|vľavo|Kláštor Erbdrostenhof, [[Nemecko]] Tu sa centrom barokovej architektúry stali najmä Viedeň, Praha a Salzburg, ale taktiež juh Bavorska. Nový architektonický smer so sebou priniesli talianske rodiny staviteľov a architektov, z ktorých pochádzala aj väčšina prvých rakúskych a nemeckých staviteľov, a neskôr na ich práce nadviazali i domáci architekti.
Kalixt III.
Kalixt III. (po latinsky: Calixtus), vlastným menom po španielsky Alonso de Borja resp. po taliansky Alfonso Borgia (* 31. december 1378, Játiva – † 6. august 1458, Rím) bol pápež.
Baroková architektúra
Nemecká a rakúska architektúra
Tu možno medzi najvplyvnejších zaradiť týchto architektov:
Francúzska architektúra
náhľad|[[Louvre, Paríž, Francúzsko (1845)]] Vo Francúzsku je barok obdobím kompromisov, čo sa prejavuje i na jeho umení. Bijú sa v ňom na jednej strane absolutistická moc cirkvi a kráľov, no na druhej strane sa silne vzmáhali aj mešťania a obchodníci, ktorých moc sa prejavila aj počas buržoáznej revolúcie v roku 1789. Za hlavné obdobie, v ktorom prevládal barokový štýl stavieb, sa považuje obdobie vlády Ľudovíta XIII., Ľudovíta XIV. a Ľudovíta XV. (16101774).
V tomto období vznikajú také významné stavby, ako je kráľovský palác Louvre, palácový komplex vo Versailles, alebo Dom invalidov (Saint-Louis-des-Invalides).
Karol Beniač (1856)
Karol Beniač, tiež Benyáts (* 15. január 1856, Banská Bystrica† 30. jún 1942, tamže) bol slovenský podnikateľ, továrnik.
Kalixt III.
Svoju kariéru začal ako valencijský duchovný, keď bol v roku 1429 poslaný aragónskym kráľom do pevnosti Peníscola, aby prehovoril posledného protipápeža poavignonskej schizmy, aby odstúpil. Hoci bol protipápež Klement dovtedy neústupčivý, Alonsovi Borgiovi sa ho podarilo prinútiť k tomu, aby odstúpil. Stalo sa to 27. júla 1429. Z vďačnosti ho pápež Martin V. vymenoval za valencijského biskupa. Biskupský úrad zastával 15 rokov a súčasníci si ho cenili pre vzorný spôsob života a pre diplomatickú obratnosť. Túto vlastnosť dokázal v spore medzi pápežom Eugenom IV. a aragónskym kráľom Alfonzom V., kde bol úspešným sprostredkovateľom zmieru. Za odmenu sa stal valencijským kardinálom a bol povolaný na pápežský dvor.
8. apríla 1455 sa stal novým pápežom a prijal meno Kalixt III. Keďže necelé dva roky pred jeho voľbou bol dobytý Konštantínopol, Kalixt sa snažil vyzbrojiť križiacku armádu, ktorá by odrazila turecké nebezpečenstvo. Západoeurópania zostali k jeho výzvam ľahostajní, alebo účasť na križiackej výprave podmieňovali neprijateľnými požiadavkami. Podarilo sa mu vyburcovať iba ľud v Uhorsku za výdatnej pomoci žobravého mnícha Jána Kapistránskeho. Keď Turci v máji 1456 napadli Srbsko mohol dať Huňadymu k dispozícii 7 000 mužov a 13 vojnových lodí. V bitke pri Belehrade 14. júla 1456 Huňady napokon Turkov porazil.
Karol Beniač (1856)
Životopis
Jeho otec bol Jozef Beniač, matka Terézia rod. Gallyová a syn Karol Beniač (18881952). Vyučil sa za farbiara. Pracoval v rodinnej dielni v Hornej ulici v Banskej Bystrici, 1880 získal živnostenský list a prevzal jej vedenie, postupne ju rozširoval a modernizoval, 1896 zaviedol vodovod, 1900 stroje na parný plyn, pred 1911 zamestnával okolo 30 zamestnancov. Výrobky vystavoval na viacerých výstavách, ocenenia získali na milenárnej výstave v Budapešti a 1905 v Londýne.
Baroková architektúra
Francúzska architektúra
Najvýznamnejší francúzski architekti baroka boli napríklad:
Holandská a flámska architektúra
náhľad|vľavo|Kráľovský palác, Amsterdam, Holandsko ([[17. storočie)]] Holandská baroková architektúra vychádzala z klasickej antickej architektúry a bola ovplyvňovaná skutočnosťou, že Holandsko bolo prvou republikou v severnej Európe. Miesto panovníckeho dvora tak určovali smer, akým sa architektúra a umenie všeobecne uberali, mešťania a obchodníci.
V tomto období tvorili v Holandsku najmä dvaja veľkí architekti – Jacob van Campen a Pieter Post. Ich tvorba sa vyznačovala hlavne používaním detailov prevzatých z iných európskych architektúr (napr. talianskej), ako boli obrovské pilastre, štítové strechy alebo strmé veže, ovplyvnené dielom anglického architekta Christophera Wrena.
Medzi budovy, ktoré boli postavené v tomto období, patria radnica v Amsterdame (1646) a Maastrichte (1658), ale tiež jedna z rezidencií kráľovskej rodiny – palác Huis ten Bosch v Haagu.
Najvýznamnejší holandskí architekti baroka boli napríklad: náhľad|Mauritshuis, [[Haag, Holandsko]]
Anglická architektúra
náhľad|vľavo|[[Katedrála svätého Pavla (Londýn)|katedrála svätého Pavla, Londýn (16751711)]] Za anglickú barokovú architektúru sa považujú stavby, ktoré vznikali približne medzi rokmi 1666 a 1713, nakoľko pred rokom 1666 neexistoval v Anglicku žiaden významný barokový architekt. Najväčšou udalosťou, ktorá sprevádzala toto obdobie architektúry, bol pravdepodobne Veľký požiar Londýna v roku 1666. Vďaka rozsiahlym škodám, ktoré oheň napáchal, sa mali možnosť prejaviť noví architekti ovplyvnení barokovým umením, ktoré sa rozvíjalo v kontinentálnej časti Európy. Kontinentálne umenie však nekopírovali, len sa ním inšpirovali, takže v konečnom štádiu v Anglicku vznikali barokové stavby veľmi osobitého charakteru. Medzi najvýznamnejšie stavby, ktoré v tomto období vznikli, patrí katedrála svätého Pavla v Londýne (St. Paul's Cathedral, (16751711)), hrad Howard v Yorkshire alebo vidiecky dom Seaton Delaval Hall v Nornáhľaderlande (1718).
Najvýznamnejší anglickí architekti baroka boli napríklad:
Španielska architektúra
náhľad|Univerzita [[Valladolid (1719).]] náhľad|vľavo|Santiago de Compostela ([[1738).]] Španielska baroková architektúra bola silne ovplyvnená katolíckym náboženstvom, ktoré sa prejavovalo takmer na všetkých stavbách, či išlo o budovy cirkevné, alebo svetské. Z tohto obdobia pochádzajú také stavby, ako sú katedrála zvestovania v Granade, katedrála Santiaga de Compostela v Galícii, priečelie univerzity Valladolid (1719), alebo katedrála v Jaén (Catedral de la Asunción de Jaén).
Ruská architektúra
náhľad|vľavo|Interiér Zimného paláca ([[17541762), Petrohrad]] V Rusku prechádzala baroková architektúra niekoľkými samostatnými obdobiami medzi koncom 16. storočia a prvou polovicou 18. storočia: náhľad|Katarínsky palác, Petrohrad, Rusko
Medzi najvýznamnejších architektov ruského baroka patrili napríklad:
Poľská architektúra
náhľad|vľavo|Rzeszówsky palác ([[1682)]] Poľská baroková architektúra bola poznamenaná ako vytvorením únie medzi Poľskom a Litvou, tak i súperením bohatých mešťanov a šľachty s kráľom. Celkový vývoj architektúry ovplyvnila tiež švédska invázia a okupácia časti krajiny v rokoch 16551660. Medzi najvýznamnejšie poľské barokové stavby patrí Kráľovský palác vo Varšave (zrekonštruovaný v rokoch 15961619), Rzeszówsky palác (1682) alebo predmestský palác Villa Regia, ktorý postavil Giovanni Battista Trevano pre poľského kráľa Vladislava IV. Vasu v rokoch 16371641. Poľská šľachta zas dala postaviť krásne sídla po celej krajine, napr. hrad Krzyżtopór v dedine Ujazd na juhu Poľska, alebo hrad v Nowom Wiśnicze.
Medzi najvýznamnejších architektov poľského baroka patrili napríklad:
Škandinávska architektúra
náhľad|[[Amalienborg, zimné sídlo dánskych kráľov]] Švédsku barokovú architektúru ovplyvnil najmä dvorný architekt Nicodemus Tessin starší a jeho syn Nicodemus Tessin mladší. Ich práca sa vyznačovala zmiešaním francúzskych barokových prvkov s talianskou barokovou architektúrou a osobitými severskými prvkami, ako sú napr. valbové strechy. Z tohoto obdobia pochádza napr. Štokholmský palác (16971760), alebo katedrála v Kalmare (16601700). V Dánsku pôsobil významný domáci architekt Nicolai Eigtved, ktorý sa preslávil ako hlavný architekt kráľovského sídla Christiansborg v Kodani, rovnako ako aj zimného sídla dánskej kráľovskej rodiny – paláca Amalienborg.
Medzi najvýznamnejších architektov barokového obdobia v Škandinávii patrili:
Literatúra
náhľad|[[Barokový kostol v Podolsku, neďaleko Moskvy, Rusko.]]
Letisko Long Thành
Letisko Long Thanh ( je plánované letisko vo Vietname, v provincii DongNai, 40 km severovýchodne od Hočiminovho Mesta. Po dokončení pôjde o najväčšie letisko vo Vietname. Územný plán výstavby už bol schválený príslušnými orgánmi. Výstavba sa začne v roku 2015 a do prevádzky sa plánuje uviesť ešte pred rokom 2020. Celkové náklady na výstavbu tohoto letiska sú odhadované na 6,7 miliardy USD. Kapacita letiska bude 100 miliónov cestujúcich ročne. Nahradí Letisko Tân Sơn Nhất. Bude mať 4 dráhy.
Letisko sa bude rozprestierať na rozlohe 5 000 ha. Po ukončení prvej fázy výstavby bude mať 2 dráhy, čo mu umožní prijať 25 miliónov cestujúcich ročne. Letisko bude rozširované až do roku 2030. Od roku 2030 bude mať 4 dráhy a bude môcť odbaviť 100 miliónov cestujúcich ročne spolu s 5 miliónmi ton nákladu. Takto sa stane najväčším letiskom vo Vietname a bude zároveň jedným z najväčších letísk v juhovýchodnej Ázii.
Geosféra (Zem)
Geosféra je súhrnné označenie pre:
V rámci geosféry existuje biosféra (časťou biosféry sú z geosféry pedosféra, hydrosféra a troposféra).
Podľa inej definície je pojem identický s krajinnou sférou, teda planetárny geosystém zložený z geosystémov, ktoré navzájom súvisia. Pojem geosystém je tu pritom definovaný ako otvorený systém interagujúcich zložiek litosféry, hydrosféry, atmosféry, biosféry a antroposféry.
Atika
Atika alebo Attiki (po novogrécky)/Attiké (po starogrécky) je:
Atika je v architektúre:
1555 Dejan
1555 Dejan je planétka s priemerom 61 km, ktorú objavil F. Rigaux 15. septembra 1941.
Zoznam geovedných článkov/Ľ
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 9 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ľa
Ľad · Ľadová doba · Ľadová doba (časť štvrtohôr) · Ľadová jaskyňa v Šípe · Ľadovec (súvislý ľad)
ľu
Ľubica Trubíniová · Ľubochnianka · Ľubochnianske jaskyne · Ľubovnianska vrchovina
Korporativizmus
Korporativizmus (, - združenie) je politická ideológia založená na monopolnej úlohe korporácií, organizovaných, hierarchicky zoradených, povinných združení pre vyhradené oblasti spoločenského priestoru. Vyskytuje sa tu obmedzený počet monopolných organizácií (korporácií), ktoré pri vyjednávaní so štátom pri dodržiavaní základnej idei ľudskej pracovnej spolupatričnosti zastupujú záujmy svojich členov a súčasne sa podieľajú aj na uskutočňovaní štátnej politiky. Korporativizmus predpokladá obmedzený počet nekonkurenčných organizácií s povinným alebo polopovinným členstvom v nich, členstvo je profesne organizované podobne ako u stredovekých cechov. Tieto korporácie, pôsobiace často paralelne s parlamentom, sú kontrolované a usmerňované štátom.
Medzi teoretické zdroje korporativizmu možno zaradiť encykliku pápeža Leva XIII. Rerum novarum, encykliku Quadragesimo anno pápeža Pia XI., či práce Adama Müllera, Gabriela D’Annunzia a Alceste de Ambrisa.
Politická kritika korporativizmu
Existuje názor, že štátna kontrola verejných foriem súkromného vlastníctva (vytváranie holdingov a štátom alebo pološtátnymi mafiami priamo alebo nepriamo kontrolovaných či chránených firiem a korporácií - napr. akciových spoločností) je základom ekonomického fašizmu a ten stojí často na počiatku fašizmu politického. Na druhú stranu je faktom, že existujú prosperujúce a demokratické štáty viac či menej ovplyvnené ekonomickým korporativizmom (napr. Rakúsko či Švédsko).
Tento názor je však nesprávny. Preotáčaný tak, aby zakryl podstatu problému. V skutočnosti je to presne naopak. Každý ekonomicky slabý štát zákonite podľahne tlaku korporácií, lobovaniu a korupcii, čo vytvorí základ ekonomického a politického fašizmu.
V Európe
Najvýznamnejším praktickým uplatnením korporativizmu sa stala talianska medzivojnová ekonomika. Mocensky veľmi silné korporácie boli jedným z cieľov Mussoliniho politického programu. V 30. rokoch 20. storočia došlo k ekonomickému posunu ku korporativizmu v Portugalsku. Podobne bol riadený aj Rakúsky štát. Po druhej svetovej vojne našiel korporativizmus čiastočné uplatnenie napr. n Juhoslávii. Aj v iných európskych povojnových ekonomikách došlo k čiastočnej aplikácii korporativizmu, prispôsobenému novým pomerom a často označovanému ako neokorporativizmus. Definícia tohto smeru sa často obmedzuje na partikulárne presadzovanie záujmov rôznych profesijných organizácií (napr. lekárskych, advokátskych komôr ad.). V poslednej dobe sa mnohí odborníci zhodujú na tom, že neokorporativizmus prekonáva v celosvetovom meradle vážnu krízu.
V Ázii
Korporatívne bol a je riadený Hongkong. Polovicu parlamentu vymenovala britská kráľovná, od roku 1997 ju menuje čínska vláda v Pekingu. Druhá polovica parlamentu je menovaná profesijnými a podnikateľskými organizáciami a odborovými organizáciami. Tento model sa v poslednej dobe neoficiálne uplatňuje i v rámci čínskeho parlamentu v Pekingu. Korporativistické tendencie sú zrejmé aj v Južnej Kórei, Singapure a ďalších ázijských štátoch.
Martin Rázus
náhľad|Náhrobok Martina Rázusa a jeho manželky v banskobystrickom evanjelickom cintoríne. Martin Rázus (pseudonymy Mrazák a i.) (* 18. október 1888, Liptovský Svätý Mikuláš † 8. august 1937, Brezno) bol slovenský básnik, prozaik, esejista, dramatik, publicista, politik a evanjelický kňaz.
Životopis
Narodil sa v obci Vrbica, vtedajšie popisné číslo 35, ktorá je dnes administratívnou súčasťou Liptovského Mikuláša, ako prvorodený syn garbiarskeho robotníka Martina Rázusa a Márie, rod. Petrikovej. Jeho najmladšou sestrou bola Mária Rázusová – budúca významná slovenská poetka, dramatička a prekladateľka. Ľudovú školu vychodil v rodisku, do meštianky chodil v Liptovskom Mikuláši, no na gymnaziálne štúdiá odišiel do Banskej Bystrice. Príčinou boli politické výhrady štátnej moci voči jeho národno-politickým postojom na škole a celkovému politickému presvedčeniu rázusovskej rodiny vôbec. Po roku gymnaziálneho štúdia v Banskej Bystrici prestúpil na gymnázium do Kežmarku. Po maturite sa prihlásil na štúdium evanjelickej teológie v Bratislave. Po skončení štúdia roku 1911 bol niekoľko mesiacov kaplánom pri Samuelovi Zochovi v Modre. Koncom toho istého roku odišiel, spoločne s budúcim básnikom Vladimírom Royom, do Veľkej Británie, kde obaja pokračovali v teologickom štúdiu na univerzite v škótskom meste Edinburgh. Po ročnom pobyte vo Veľkej Británii, počas ktorého podnikol viaceré cesty po Západnej Európe, sa vrátil na pôvodné kaplánske miesto do Modry, no čoskoro – od začiatku roku 1913 – dostal samostatné farárske miesto v Pribyline, teda v Liptove a neďaleko rodiska a v tom istom roku sa oženil s Elenou Zochovou, s ktorou mal tri deti. Tu pôsobil plných deväť rokov, až do leta 1921, potom ho preložili na faru v Moravskom Lieskovom, kde bol tiež rovných deväť rokov. V máji roku 1930 sa stal farárom v Brezne, kde po siedmich rokoch kňazského pôsobenia a vyčerpávajúcej literárnej i politickej činnosti predčasne zomrel vo veku štyridsaťosem rokov na zlyhanie obličiek. Ako významného slovenského spisovateľa a politického predstaviteľa Slovákov ho však pochovali v Banskej Bystrici.
Politik
Ako politik bol predstaviteľom nacionálneho krídla, presadzujúceho autonómiu Slovenska. V januári roku 1920 vystúpil z SNS, ktorá sa pred voľbami spojila s Národnou republikánskou stranou roľníckou. Späť do osamostatnenej SNS sa vrátil až keď sa v programe SNS z roku 1922 opäť objavila požiadavka administratívnej a kultúrnej autonómie. Stal sa profilujúcou osobnosťou strany. Usiloval sa program strany zameriavať na sociálne a hospodárske problémy Slovenska či presadzovanie národnej a politickej subjektivity Slovenska. Od roku 1929 až do svojej smrti bol predsedom SNS. Jeho zásluhou získala SNS roku 1929 prvý mandát v poslaneckej snemovni Národného zhromaždenia (dohodou s Československou národnou demokraciou). Poslancom bol až do roku 1937. Pod jeho vedením sa zblížila SNS a HSĽS, ktoré vytvorili roku 1932 autonomistický blok, presadzujúci legislatívnu autonómiu Slovenska (tzv. Zvolenský manifest).
Tvorba
Mladý Rázus sa začal literárne prejavovať už v na ľudovej škole a v meštianke. Vážnejšie básnické prvotiny však vytvoril na gymnáziu pod pseudonymom Mrazák. Prispieval do rôznych časopisov – Dennica, Živena, Prúdy, Pohľady a Národné noviny. Vo svojej tvorbe sa opieral o najvýznamnejších slovenských poetov – Chalupku, Vajanského, Botta, Škultétyho, Hviezdoslava a Kraska. Jeho zaujímavá, ale pomerne nesúrodá poézia z tohto obdobia mu vyšla v roku 1917 v zbierke „Z tichých a búrnych chvíľ“. Básnik sa v nej zaoberá svetom, človekom, jeho potrebami, bolesťami, trápeniami, ale aj sebaspytovaním samého seba.
Zbierka básní „To je vojna“ (1919) je už tematicky súrodá, prevažujú v nej epické, ale aj lyricko-epické žánre, v ktorých vojnu tvrdo odsudzuje. V lyrickej zbierke básní „Hoj zem drahá“ sa opäť vracia k pozitívam života, krásam Tatranskej prírody a k zavŕšeniu národno-oslobodzovacieho boja vznikom Československa.
V nasledujúcich rokoch sa Rázus kvôli rodinným a zdravotným problémom literárne odmlčal. Prihlásil sa znovu až v roku 1925 zbierkou „Kameň na medzi“, v ktorej pranieruje čechoslovakizmus, jeho ideológiu z českej strany a nevšímavosť k otázkam slovenského národa. Rok na to vydal zbierku „Kresby a hovory“, kde sa prihovára svojimi filozofickými úvahami a esteticko-umeleckými náhľadmi k milovníkom poézie. Táto zbierka však verejnosť veľmi neoslovila.
V roku 1929 na ňu nadviazal zbierkou „Šípy duše“, ktorej základom je síce hlbšie motivovaná, ale zároveň skepticky ladená politická lyrika. Pozoruhodná je tiež zbierka „Cestou“ (1935), ktorá znamenala výrazný posun v jeho myslení. Uvažuje nad potrebou radikálnej formy boja s nespravodlivosťou, ale zároveň sa bojí jej oslobodzujúcej sily. Záverečnou bodkou jeho básnickej tvorby bola zbierka „Stretnutia“, ktorá však vyšla až po jeho smrti. Dielko bolo poznačené revoltou, kritikou a nádejou pre slovenský ľud.
Do dramatickej tvorby Rázus prispel v roku 1920 divadelnou hrou „Hana“, ktorá rieši príbeh osamelej ženy v čase prvej svetovej vojny. Témou ďalšej dramatickej básne „Ahasver“ (1936) je opäť žena a jej nezastupiteľná úloha v živote muža a umelca. Známe sú ešte dva rukopisy Rázusových divadelných hier, ktoré však neboli nikdy vydané ani hrané. Prvá bola „Obrodenie“, ktorú napísal počas pobytu v Škótsku, druhou veselohra „Malý detektív“, ktorá sa však zrejme z politických dôvodov nepáčila riaditeľovi SND Borodáčovi.
Rázus sa ako spisovateľ prejavil krátkymi prózami, ktoré vydával od roku 1910 v časopise Prúdy. Tieto krátke mravoučné príbehy vyšli spoločne v zbierke „Z drobnej prózy“ v roku 1926. O tri roky na to vydáva Rázus štvordielny román „Svety“, v ktorom zachytáva bohatý obraz slovenskej dediny v prevratovom a poprevratovom období plnom spoločensko-politických zmien. Pozoruhodným dielom historickej prózy bol román „Júlia“ (1930) popisujúci zápas breznianskych mešťanov so zvôľou a podlosťou ľupčianskeho panstva.
Vyvrcholením jeho tvorby je autobiografický dvojromán „Maroško“ a „Maroško študuje“ vydaný v rokoch 1932 – 1933. Rázus tu majstrovsky zachytil zážitky svojho detstva, obdobia dospievania až po vysokoškolské štúdiá. Knihy sa pre svoju vysokú umeleckú hodnotu stali jedným zo základných diel modernej slovenskej prózy. V 60-tych rokoch boli obe sfilmované Slovenskou televíziou. Vo veršovanom románe „Bača Putera“ (1935) Rázus skĺbil svoje poetické a prozaické danosti a vytvoril romanticky zidealizovaný príbeh slovenského emigranta, ktorému sa naplnil jeho „americký sen“. V tom istom roku vydal Rázus ďalší významný román „Krčmársky kráľ“, v ktorom pranieruje pliagu alkoholizmu, ktorá nivočila a zbedačovala celé dediny a rodiny. Poslednými prozaickými dielami M. Rázusa boli historický román „Odkaz mŕtvych“ (1936), ktorý však kritika a kresťanský klérus prijali veľmi odmietavo, a novely „Bombura“ a „Surovcovci“ (1937), ktoré napísal v duchu romantizmu a patria k najpôsobivejším dielam autorovej tvorby. Spisovateľ napísal aj celú plejádu esejí, polemík, úvah, modlitieb a veršovaných piesní, ktoré zhrnuté do kníh „Z nášho chrámu“, „Pred tvárou božou“ a „Argumenty“. Martin Rázus patril k významným básnikom a prozaikom medzivojnovej literatúry na Slovensku. V jeho tvorbe sa prelínali prvky moderny, lyricizmu, romantizmu, symbolizmu a hlavne revolty. Pre svoj filozofický racionalizmus a radikalizmus v zásadných národných a sociálnych otázkach národa ostal nepochopený a rozporuplný. Jeho dielo má však svoje stále miesto v dejinách slovenskej literatúry.
Maroško
Do literatúry pre mládež sa uviedol prózou Maroško (1932). Znechutený dobovými politickými praktikami, ich zištnosťou a straníckym egoizmom, uprel sa v nej na vlastné detstvo, pričom v procese tvorby svoj zámer odsubjektivizoval, takže „namiesto knižky spomienok vyrástla epopej chudobných“ (M. Rúfus). Formou epického pásma zaznamenal v nej najútlejšie detstvo plebejského chlapca Maroška Kozovie, ktorý pod ochranou „troch mám a dvoch otcov“ prechádza postupným poznávacím a sebauvedomovacím procesom. Na jeho začiatku je detská hra a zázračno z prvých dotykov so skutočnosťou, vždy preniknuté atmosférou radosti a pohody. S postupným mentálnym rastom malého hrdinu jeho poznávací obzor narastá a s ním prichádzajú i prvé rozčarovania a sklamania. Ich ráz je najskôr sociálne indiferentný a motivisticky súhlasí s poetickým svetom hier (epizóda s detským cimbalom) a detského života (zahrdúsenie malých zajačikov a kruté vyvŕšenie sa na kocúrovi), postupne však čoraz viac súvisí so sociálnym stavom vecí jestvujúceho sveta. Maroško ich v takejto dimenzii ešte nevidí, no svojím detským zmyslom pre spravodlivosť začína tušiť ich prítomnosť (Mrázikovci majú kone, preto sú viac než Kozovci; kvôli niekoľkým zlatkám musí si dať mamka odstrihnúť krásne vlasy; pretože sú chudobní, radní páni im vezmú hlavátku, ktorú mamka chytila vo Váhu). Táto očividná krivda spôsobí, že dovtedajšia podvedomá registrácia sociálnej nespravodlivosti prerastie vo vedomí malého protagonistu do fázy aktívneho zainteresovania. Hra na zbojníkov nie je v tejto súvislosti už zopakovaním predchádzajúcich detských zábav. Prešla do vyššej významovej fantázie do reality. Maroš a jeho druhovia „sa bavia, ale pritom nezabúdajú ani na krivdu, čo sa musí strestať“. Pomsta, ktorú vykonajú, je typicky detská, dôležité však je, že ide o akt sociálneho rebelantstva, vzdoru, ktorý je výsledkom poznávacieho procesu dieťaťa V tomto ohľade Rázus vytvoril protipól tej spoločenskej próze, v ktorej mladý hrdina vďaka svojim mravným dispozíciám dokáže prekonať životné nástrahy  a začlení sa do dobovej spoločenskej štruktúry. Rázusov protagonista je v mravnom zmysle takisto ideálom, vzorom, napriek tomu nestelesňuje typ, ktorý by v intenciách sociálneho melodramatizmu pasívne prijímal sociálnu krivdu a nespravodlivosť. Maroš ju neprijme, nezačlení sa do štruktúry, ktorá ju plodí, ale búri sa, protestuje proti nej, dávajúc tak získanému poznaniu vyšší mravný zmysel.
Maroško študuje
V druhej časti autobiografie Maroško študuje (1933) Rázus zachytáva svojho hrdinu na gymnaziálnych a teologických štúdiách. Tvarovo opäť cez epizodické pásmo evokuje „večné“, študentské, i „konkrétne“, dobové, aby na pozadí oboch týchto línií pokračoval v rekonštrukcii mravného dospievania svojho plebejského hrdinu. Na rozdiel od prvej časti dobový aspekt nadobúda v tejto rekonštrukcii výraznejšie zastúpenie. Kým v ranej fáze zasahoval do Maroškovho detstva viac-menej druhotne ako potenciálne nebezpečenstvo vrhajúce tiež na svet bezstarostných hier, stáva sa tentoraz prioritným. Posun nastáva aj v jeho obsahovej rovine. Ak v mostickom období Maroškovho života vystupoval do popredia sociálny aspekt na štúdiách v Kežmarku a v Bratislave je dominantný aspekt nacionálny. Národné sa stáva určujúcim faktorom pri utváraní osobnosti plebejského študenta. Rázus tento hlavný ideový atribút svojho diela v zhode s historickou objektívnosťou projektoval ako kontrapunktický vzťah medzi maďarským šovinizmom, cieľavedome realizujúcim odnárodňujúcu politiku voči nemaďarským národom Uhorska, a obranným patriotizmom, ktorý cez právo na reč demonštruje právo na národnú svojbytnosť a súčasne je aj prejavom zápasu sociálne utláčaných proti utlačovateľom, „V Rázusovej umeleckej interpretácii,“ zhodnocuje autorovu koncepciu Ján Poliak, „je toto národovectvo o to ušľachtilejšie, o čo je odolnejšie proti národnej zaslepenosti a zášti.“ Ani jednu pasáž svojho textu Rázus totiž nekoncipuje tak, aby voči maďarskému národu vyznievala dehonestujúco. Jeho hrdina je vystavený ťažkým národnostným situáciám, na vlastnej koži spoznáva cynizmus vlastného šovinizmu, aj v najkritickejších okamihoch si však zachováva národnú demokratickosť a tolerantnosť voči etnikám, pričom vždy rozlišuje Maďara a maďaróna.
Exponovanejšie zastúpenie národnostného pohľadu v druhom zväzku dilógie neznamená absenciu aspektu sociálneho. Jeho prítomnosť v diele je evidentná, pričom poznamenáva konanie i myslenie mladého hrdinu. Maroš si uvedomuje svoju národnú príslušnosť, ale súčasne aj príslušnosť sociálnu. Dennodenne ju pociťuje, zaznamenáva a hodnotí, a tak ako v ranej fáze svojho detstva, i tentoraz sa odmieta zmieriť s existujúcim stavom. Proti otcovej filozofii pokory („Ak sa tu i tu posťažoval, ostatné poručil na Pána Boha“) stavia aktívny vzťah k sociálnej skutočnosti („Ja by rád raz bojovať. Vzbudiť tie dediny i mestečká a vymôcť nášmu ľudu krajší život. A kňaz – ten vždy len o láske a odpúšťaní.“).
Humanistické ideály podmienili hodnotovú úroveň Rázusovho najumeleckejšieho prozaického činu. Presne určili jeho miesto v histórii slovenskej literatúry. Ich zásluhou najmä jeho prvá časť Maroško neustále pôsobí ako živá učiteľská hodnota; je to tak aj preto, že cez genézu vedomia plebejského dieťaťa Rázus zachytil nielen večnú, stále sa opakujúcu poéziu detstva, ale aj jeho neustále pôsobiacu mravnú apelatívnosť.
Inšpekcia
Inšpekcia môže byť:
Lapenty
Lapenty je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Geosystém
Geosystém môže znamenať:
Advokátka
Advokátka môže byť:
Poklop
Poklop môže byť:
Biringer
Biringer je priezvisko, vyskytujúce sa aj na Slovensku.
Olomoucké syrečky
thumb|Olomoucké tvarůžky thumb|Olomoucké tvarůžky Olomoucké syrčeky alebo Olomoucké tvarôžky (, mor. Olomoucké tvarůžky, ) sú druhom mäkkého zrejúceho syra.
Vyrábajú sa v Lošticiach v Olomouckom kraji a vyznačujú sa silnou vôňou až zápachom a žltou farbou. Syrčeky sú jediným českým syrom s výraznou, prenikavou chuťou, ktorá je závislá od stupňa prezretia a môže sa pohybovať v rozmedzí od jemnej až po zreteľne výraznú, a tvoria neodmysliteľnú súčasť českej kuchyne.
Syrčeky sa vyrábajú z nesyreného, kyslého tvarohu a okrem soli sa nepoužívajú žiadne konzervačné látky.
Olomoucké syrčeky sú vďaka veľmi nízkemu obsahu tuku (okolo 1%) vhodné pre dietetickú stravu.
Barinque
Barinque je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
1556 Wingolfia
1556 Wingolfia je planétka s priemerom 30 km, ktorú objavil K. Reinmuth 14. januára 1942.
Barinque
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Cambraiská liga
Cambraiská liga bola založená 10. decembra 1508 v Cambrai. Jej členmi boli francúzsky kráľ Ľudovít XII., cisár Maximilián I. Habsburský, pápež Július II., aragónsky kráľ Ferdinand II., uhorský a český kráľ Vladislav II. Jagelovský a anglický kráľ Henrich VIII.
Oficiálnym cieľom ligy bola obrana proti Osmanskej ríši. Skutočným cieľom bolo zničenie Benátskej republiky, na ktorú pápež 27. apríla 1509 uvalil interdikt. Rozdielne záujmy členov viedli v roku 1510 k jej rozpadu.
Preklepanie
Preklepanie (preklepávanie) alebo preklopanie (preklopávanie) môže byť:
Preklepanie môže byť aj prepísanie na stroji, pozri prepísanie.
Hofburg (Viedeň)
Hofburg (doslova Dvorný hrad) je zámok vo Viedni, niekdajšia rezidencia Habsburgovcov, vládcov Rakúsko-Uhorska. Od roku 1438 do roku 1583 a od roku 1612 do roku 1806 bol súčasne rezidenciou kráľov a cisárov Svätej ríše rímskej a do roku 1918 cisára rakúskeho. Areál Hofburgu bol miestom vlády pre viaceré ríše a republiky už od roku 1279. Jeho časť je dnes sídlom úradu rakúskeho spolkového prezidenta.
Časti
[[Súbor:Hofburg Vienna plan.svg|náhľad|upright|Schéma konštrukčných fáz:
13. až 17. storočie
18. storočie
19. až 20. storočie ]] Hofburg sa storočiami postupne rozrastal (pozri obrázok), dnes sa skladá z:
Priečelie Hofburgu tvorí Heldenplatz (Námestie hrdinov, na schéme písmeho H), ktoré postavili na príkaz cisára Františka Jozefa I. Malo byť súčasťou budúceho projektu veľkého námestia Kaiserforum, ktoré však nikdy nebolo dokončené.
Thoukydides
náhľad|Thukydides Thoukydides (iné názvy: Thúkýdidés, Thúkydides, Thukydides, Tukydides, Túkydides; * asi 460 pred Kr., Atény – † asi 396 pred Kr.) bol grécky historik, po matke potomok tráckych kráľov. Jeho jediným známym, ale veľmi významným dielom sú Dejiny Peloponézskej vojny.
Jeho celé meno poznáme vďaka Plutarchovi, ktorý ho zaznamenal z jeho náhrobného nápisu:„Syn Olorov z domu Halimús“. Jeho hrob bol situovaný v severozápadnom rohu Akropole v areáli rodu Kimonov, do ktorého patril okrem iných i Miltiades, víťaz z bitky pri Maratóne, takže s určitosťou bol s nimi v príbuzenskom vzťahu. To mu umožňovalo vidieť do politických plánov aténskych špičiek, hlavne Periklových politických odporcov. Vo svojom diele sa zmieňuje o ich imperialistických plánoch zahŕňajúcich dobytie Sicílie, Kartága i Itálie. Uvádza, že po svojom vyhnanstve mal lepšie informácie o činnosti Peloponézskeho spolku.