cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Španí laz
Charakteristika
Vrch sa nachádza na juhu pohoria, na styku s Ipeľskou kotlinou, približne 6 km západne od Veľkého Krtíša. Rozsiahly vrchovinový chrbát má pretiahnutý tvar a v severozápadnej časti nadväzuje na výškovo podobné vrchy. Na hrebeni s rozsiahlou plošinou sa nachádzajú laznícke usadlosti, využívajúce lúčnaté časti vrchu. V strednej, najvyššej časti Španieho lazu sa nachádza vysielač, ktorý uľahčuje identifikáciu. Nachádza sa tu tiež meteorologický radar SHMÚ.
Z južných častí hrebeňa sú výhľady na široké okolie Veľkého Krtíša a Poiplie.
Vysielač Španí laz
V najvyššej časti Španieho lazu sa nachádza televízny (v súčasnosti nevysiela) a rozhlasový vysielač, ktorý bol uvedený do prevádzky vo februári 1979. Tvorí súčasť južnej retranslačnej magistrály a zo 61 m vysokej oceľovej priehradovej veže šíri signál televíznych i rozhlasových staníc pre región západného Novohradu a východného Hontu.
Šírený program
Poloha vysielača na výbežku Krupinskej planiny a jeho efektívna výška vytvára s vysokým vyžiareným výkonom predpoklad na pokrytie primárneho územia. Členitý reliéf krajiny sťažuje príjem signálu a práve vysielač na Špaňom laze pokrýva veľa takýchto lokalít, roztrúsených na juhu stredného Slovenska. Signál z vysielača má presahy do susedných regiónov i blízkeho Maďarska a nadväzuje na vysielače Sitno, Blatný vrch a Modrý vrch.
=== Vysielače FM ===
Najbližšie vysielače
Okolité významné vysielače a vzdialenosť k nim:
Haiming (Rakúsko)
Haiming je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Imst.
Žije tu obyvateľov.
Palais Stoclet
Od roku 2009 je budova zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO. Naďalej je súkromným majetkom rodiny Stoclet a nie je prístupná verejnosti.
Davisov pohár 2005 (Svetová skupina)
Svetová skupina Davisovho pohára 2005 bola najvyšším stupňom v Davisovom pohári.
Peoria Rivermen
Peoria Rivermen môže byť:
Zlončice
Zlončice je obec v Česku v okrese Mělník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 524 obyvateľov, z toho 254 mužov a 270 žien, pričom priemerný vek v obci bol 32,2 roka (muži 32,2 roka, ženy 32,2 roka).
Saint-Vaast-du-Val
Saint-Vaast-du-Val je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Plourhan
Plourhan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Pougny (Nièvre)
Pougny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trójska vojna
Trójska vojna alebo zastarano trojánska vojna je v gréckej mytológii najslávnejší vojnový konflikt medzi maloázijským mestom Trója a Achájcami (nazývanými aj Danajci alebo mykénski Gréci). Opísal ho grécky básnik Homér vo svojich eposoch Ilias a Odysea. Podľa antickej historiografie sa odohral medzi rokmi 1193 až 1183 pred Kr., podľa archeologických vykopávok v Tróji niekedy pred rokom 1160 pred Kr.
Až do polovice 19. storočia sa celá trójska vojna pokladala za výmysel. Až Heinrich Schliemann (pozri pod Trója) dokázal, že príbeh má pravdivé jadro. Dnes historici trójsku vojnu považujú za výsledok pohybov spôsobených útokmi záhadných tzv. morských národov okolo roku 1200 pred Kr., ktorý spôsobil príchod Dórov do Grécka, indoeurópskych kmeňov do Itálie, zánik Chetitskej ríše a podobne.
Narodenie Parisa, stretnutie s tromi bohyňami
V Malej Ázii sa nachádzalo mesto Trója, ktorého vládcom bol kráľ Priamos. Jeho žene sa raz prisnil sen, že sa jej narodilo dieťatko, no keď ho chcela vziať do náručia, premenilo sa na horiacu pochodeň, plamene preskočili na hrad a nakoniec sa zapálilo celé mesto. Veštec im vysvetlil sen tak, že kráľovná porodí syna a jeho pričinením bude zahubené celé mesto. Keď sa kráľovnej narodil syn, poslali sluhov, aby ho pohodili v lese, nech ho zožerie divá zver. Opustené dieťa našla medvedica a vychovávala ho spolu so svojimi mláďatami. Raz našli v lese pastieri malého chlapca, ktorý nevedel rozprávať a vzali si ho k sebe, aby im strážil stáda. Dali mu meno Paris.
Jedného dňa Paris strážil ovce a hral na píšťale, keď k nemu prišli tri bohyne: Héra - manželka Dia, Aténa - bohyňa múdrosti a ochrankyňa smelých a Afrodita - bohyňa lásky a krásy. Doniesli so sebou jablko, na ktorom bolo napísané „Pre tú najkrajšiu“. Jablko im podhodila bohyňa sváru, pretože nebola pozvaná na svadbu kráľa Pelea a morskej bohyne Thetis, tak chcela z pomsty spôsobiť roztržku medzi bohyňami. Bohyne chceli, aby vybral spomedzi nich najkrajšiu. Aténa mu sľúbila, že ak vyberie ju, bude najslávnejším vojvodcom. Bohyňa Héra mu sľúbila moc a Afrodita najkrajšiu ženu na svete. Paris si vybral Afroditu.
Únos Heleny
Medzitým sa v meste konali preteky a Paris sa ich zúčastnil, v pretekoch vyhral a porazil aj synov trójskeho kráľa. Priamo sa s ním porozprával o jeho živote a spoznal v ňom svojho syna. Nedbajúc na veštbu, ponechal ho na kráľovskom hrade. Bohyňa Afrodita na Parisa nezabudla. Jedného dňa prišla a povedala mu, aby dal postaviť loď a vybral sa do Sparty, kde nájde najkrajšiu ženu sveta – manželku kráľa Menelaa Helenu. Všetci ho od činu odhovárali, ale Paris neposlúchol. Menelaos ho prijal priateľsky, nič netušiac. Bohyňa Afrodita prebudila v Heleninom srdci lásku k Parisovi a Paris ju v noci uniesol a priviedol do Tróje. Menelaos vyrazil do Mykén, kde vládol jeho brat Agamemnón a poprosil ho, aby viedol vojenskú výpravu proti Tróji. A tak sa začala Trójska vojna.
Organizovanie výpravy proti Tróji
Ešte ten deň sa vydali poslovia do mnohých krajín a presviedčali bojovníkov, aby sa pridali k výprave proti Tróji. Chceli získať najlepších bojovníkov, a tak sa vybrali za kráľom ostrova Ithaka Odyseom. Ten síce nebol najlepší v boji, ale bol ľstivý a prefíkaný. Do vojny nechcel ísť, nechcelo sa mu odísť od manželky Penelopy a synčeka Télemacha. A tak sa urobil, že je bláznivý: zapriahol do pluhu vola s koňom a oral na nich a namiesto zrna sial soľ. Pritom sa ešte tváril ako pomätený. Ale poslovia na neho použili lesť - pred pluh položili jeho syna Télemacha, Odyseus zastavil pluh, vzal syna na ruky, a tým dokázal, že nie je bláznivý.
Ďalej chceli získať skvelého bojovníka - mladého Achilla. Achilles bol nesmrteľný, lebo ako novorodeňa ho jeho matka Thetis, dcéra morského starca Nérea, ponorila celého do posvätnej rieky Styx. Smrteľnú mal iba pätu, lebo za tú ho matka držala. To bola však iba legenda, vďaka ktorej z neho mali vojaci väčší strach. Jeho matka poznala veštbu, podľa ktorej mal Achilles zomrieť veľmi mladý a ako hrdina. Preto nechcela, aby išiel bojovať. Ukryla ho na Lykomedovom dvore prezlečeného do ženských šiat. Ale Odyseus vymyslel dokonalú lesť: poslovia prišli na Lykomedov dvor s darmi pre ženy. Medzi dary dali aj vojenský výstroj. Všetky ženy sa vrhli na látky a šperky a Achilles si vybral zbroj. Poslovia ho odhalili a presvedčili, aby išiel s nimi.
Ifigénia v Aulide
Loďstvo už bolo pripravené v boiótskom prístave Aulis, ale nemohli vyplávať, lebo nebol vietor. To preto, lebo sa bohyňa lovu Artemis hnevala na Agamemnóna, že jej zabil obľúbenú laň. Chcela ako náhradu, aby Agamemnón obetoval svoju dcéru Ifigéniu. Agamemnón poslal domov posla s listom, nech pošlú jeho dcéru Ifigéniu, že ju chce zasnúbiť s Achillom. Potom si to však rozmyslel a poslal posla s ďalším listom, aby dcéra nechodila, no Menelaos sa bál, že výprava sa neuskutoční a poslovi list vzal. Ifigénia prišla, no keď ju už chceli zabiť, vzniesla sa na obetný oltár hmla a vietor odniesol dievčinu. To si ju vzala Artemis na Tauridu, aby sa stala jej kňažkou. Dievčiny sa jej uľútilo a namiesto nej obetovala laň.
Vojna
Podľa veštby ten, kto sa prvý dotkne trójskej pôdy, mal aj prvý padnúť. Preto keď už boli pri brehoch Tróje, bojovníci otáľali s vylodením. Vtedy Odyseus opäť použil lesť: vyskočil na breh a tak, aby to ostatní nevideli, v poslednom momente hodil na zem štít. Bojovníci videli, že sa mu nič nestalo a tak za ním vyskočil ďalší. Bol to Prótesilaos a on sa dotkol prvý pôdy a naozaj ako prvý padol v boji.
Vojna trvala deväť rokov a ani jedna strana nevyhrala. V tejto fáze sa začína rozprávanie Homérovej Iliady. Agamemnón si držal ako otrokyňu dievča menom Chryseis (alebo Astynomé) - dcéru Apolónovho kňaza Chrysea. Úbohý otec ho prosil, aby ju pustil. Agamemnón arogantne odmietol. Chryses sa na Agamemnóna sťažoval u boha Apolóna. Tomu sa uľútilo starca a začal vojsko hubiť morom. Veštec Kalchas im prezradil, že mor ustane, keď Agamemnón prepustí Astynomé. Agamemnón sa nechcel vzdať milenky, ale na nátlak ostatných bojovníkov, predovšetkým Achilla, privolil. Ako náhradu si však vzal za milenku Achillovu milovanú otrokyňu Brízeidu.
Keď prišiel Achilles o obľúbenú dievčinu, odmietol bojovať. Poprosil matku, aby sa prihovorila u Dia za porážku Grékov. Zeus teda spôsobil, že Agamemnón začal prehrávať a Achilles sedel nečinne v stane. Jeho priateľ Patroklos si jedného dňa od neho požičal vojenský výstroj, aby si Trójania mysleli, že je to Achilles a zľakli sa. V boji Patrokla zabil Hektor - Paridov brat. To Achilla rozzúrilo a dal sa bojovať - zabil Hektora, hoci mu matka predpovedala, že čoskoro po Hektorovi padne aj on sám, a jeho mŕtvolu priviazal k vozu a vláčil ju okolo mestských hradieb. Priamos bol prosiť o vydanie mŕtvoly jeho syna a Achilles mu ju vydal. Onedlho Paris trafil Achilla šípom do päty a ten zahynul. Odyseovi sa podarilo zajať trójskeho veštca a vymohol od neho veštbu, ako by Gréci mohli dobyť Tróju. Veštec prezradil, že musia doviesť dvoch hrdinov: Achillovho syna Neoptolema a Filoktéta. Filoktétes bol na ostrove Lemnos s hnisajúcou nohou. Nechal ho tam Odyseus, keď sa zastavili cestou do Tróje obetovať na ostrove a Filoktéta uštipol had. S poranenou nohou ho nemohli vziať so sebou, tak ho tam nechali. Teraz po neho poslali Neoptolema a on ho priviedol.
Trójsky kôň
Grékom sa nepodarilo poraziť Tróju. Tak Odyseus vymyslel lesť: lode odplávali a ukryli sa za neďalekým ostrovom. Gréci zostrojili obrovského koňa, ktorý bol vnútri dutý a ukryli do neho bojovníkov. Nastrčili svojho človeka, aby povedal Trójanom, že je to dar Danajcov na uzmierenie a že im to kázala bohyňa Aténa. Kňaz Laokoón varoval Trójanov, ale z mora sa vynorili dva veľké hady a kňaza aj so synmi sa zadusili. Trójania to pochopili ako smrteľný boží súd a vtiahli koňa do mesta. V noci Helena, ktorá sa už chcela vrátiť domov, signalizovala fakľou Odyseovi, aby sa lode s bojovníkmi vrátili a z koňa vystúpili vojaci a otvorili brány. Mesto bolo dobyté a padli skoro všetci z Priamovej rodiny. Hektorova sestra Kasandra vyveštila Agamemnónovi, že sa nemá vracať domov, lebo ho zabije vlastná žena Klytaimnéstra, aby sa mu pomstila za to, že obetoval Artemide ich dcéru Ifigéniu.
Odysea
Po desiatich rokoch sa bojovníci konečne vrátili domov, všetci okrem Odysea, ktorý ešte 10 rokov blúdil po mori, lebo tak to kázala veštba.
La Chapelle-de-Guinchay (kantón)
La Chapelle-de-Guinchay je francúzsky kantón v departemente Saône-et-Loire v regióne Burgundsko. Tvorí ho 11 obcí.
Jaroslav Vlček
Jaroslav Vlček (* 22. január 1860, Banská Bystrica† 21. január 1930, Praha) bol český a slovenský literárny historik.
Životopis
Narodil sa v Banskej Bystrici v rodine českého gymnaziálneho profesora Václava Vlčeka a slovenskej matky Emílie rod. Hammerschmidovej. Po jeho narodení sa rodina odsťahovala do Prahy, kde Vlček absolvoval základnú školu. Po smrti otca (1870) sa s matkou vrátil do Banskej Bystrice a tam roku 1878 na gymnáziu zmaturoval. Vyštudoval Filozofickú fakultu UK v Prahe. Stal sa spoluzakladateľom a prvým predsedom študentského spolku Detvan.
V roku 1882 nastúpil na miesto stredoškolského profesora v Brne. V roku 1901 sa stal členom Královskej českej spoločnosti náuk a ten istý rok bol vymenovaný za profesora českého jazyka na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity.
Prispieval do mnohých časopisov, predovšetkým literárnymi kritikami a literárno-historickými prácami.
V roku 1989 boli jeho pozostatky prevezené do Martina na Národný cintorín.
Dielo
Jeho dielo je ovplyvnené pozitivizmom.
Zlosyň
Zlosyň je obec v Česku v okrese Mělník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 467 obyvateľov, z toho 239 mužov a 228 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,4 roka (muži 37,2 roka, ženy 37,5 roka).
Hainzenberg
Hainzenberg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Schwaz.
Žije tu obyvateľov.
Iliosuchus
Iliosuchus bol rod malého teropóda, žijúceho v období strednej jury (stupeň bat, asi pred 169 až 164 miliónmi rokov) na území dnešnej Veľkej Británie. Išlo o malého dinosaura o dĺžke okolo 1,5 metra, patriaceho zrejme medzi tyrannosauroidy. Opísaný je iba podľa panvy a časti končatiny. Jediný druh je Iliosuchus incognitus.
Kaffaljidhm
Al Kaff, Kaffaljidhm, Alkaffaljidhina ( – zmrzačená dlaň) alebo Gamma Ceti (γ Cet / γ Ceti) je astrometrická dvojhviezda zdanlivej jasnosti 2,7m. Jej zložky, hviezdy zdanlivej jasnosti 3,47m a 6,2m, spektrálneho typu A3 a F7, sú od seba vzdialené 63 AU. Jasnejšia hviezda patrí do triedy svietivosti V, teplota jej povrchu dosahuje 9 000 K. Vzdialenosť od Zeme je približne 82 ly. Skoro štvrť stupňa od tejto dvojice sa nachádza ďalšia hviezdička, C zložka 10m, ktorá by k nej mohla fyzicky patriť.
Karol Šafárik
Karol Šafárik (* 7. júl 1939, Bratislava) je bývalý slovenský tenista, najlepší slovenský hráč 60. rokov 20. storočia a tenisový tréner.
S tenisom začal ako samouk, neskôr sa pridal ku klubu Lokomotíva Bratislava, za ktorý sa prebojoval do dorasteneckého finále majstrovstiev Slovenska a do majstrovstiev ČSSR juniorov v Pardubiciach. Z Lokomotívy neskôr odišli najlepší hráči do klubu Slovan Bratislava, kde boli lepšie podmienky, spolu s nimi aj Šafárik.
V rokoch 1961-1962 dosiahol najlepšie výsledky, prebojoval sa do finále medzinárodných majstrovstiev ČSSR. Vyhral všetky turnaje v ČSSR okrem samotných majstrovstiev republiky. V roku 1962 sa prebojoval do semifinále medzinárodných majstrovstiev ČSSR. Vyhral aj zahraničné turnaje v Erfurte, Zell am See a Kremse.
V roku 1971 už pôsobil ako tréner v Rakúsku, no ešte aktívne hral a vyhral titul majstra Slovenska. Od roku 1983 do roku 1995 bol trénerom Rakúšanky Judith Wiesnerovej. Dva roky bol fedcupovým kapitánom Rakúska, v Česko-Slovensku päť rokov viedol juniorskú reprezentáciu a bol kapitánom prvého fedcupového tímu.
Sovietski kozmonauti
thumb|300px|Prvých jedenásť sovietskych [[kozmonautov v Hviezdnom mestečku, júl 1965. Vpredu zľava doprava: Vladimir Komarov, Jurij Gagarin, Valentina Tereškovová, Andrijan Nikolajev, Konstantin Feoktistov a Pavel Beľajev. Vzadu zľava doprava: Alexej Leonov, German Titov, Valerij Bykovskij, Boris Jegorov a Pavel Popovič]]
Sovietski kozmonauti boli členovia oddielov a skupín kozmonautov existujúcich v Sovietskom zväze. Prvá skupina kozmonautov bola sformovaná v marci 1960 z vojenských pilotov. Pre ich výcvik vzniklo Stredisko prípravy kozmonautov neďaleko Moskvy, okolo strediska vyrástlo Hviezdne mestečko.
Čoskoro po začiatku kozmických letov presadzovalo vedenie konštrukčných kancelárií a výrobných závodov účasť svojich zamestnancov v kozmických letoch. V marci 1967 padlo rozhodnutie vlády o oficiálnom založení samostatných oddielov na ministerstve všeobecného strojárstva, zdravotníctva a Akadémii vied. V priebehu času sa každá sovietska inštitúcia výraznejšie zúčastnená v kozmickom programe snažila o zostavenie vlastného oddielu kozmonautov. Plnohodnotný oddiel, ktorý sa pravidelne zúčastňuje letov do vesmíru, zostavila ale len spoločnosť CKBEM (neskôr premenovaná na NPO Energija).
Výber
V Sovietskom zväze prvá skupina kozmonautov vznikla v roku 1960. Bolo rozhodnuté vybrať dvadsaťčlenný oddiel z vojenských pilotov. Pre prípravu a výber kozmonautov vzniklo Stredisko prípravy kozmonautov (CPK) podriadené veliteľstvu Vojenských vzdušných síl ZSSR. Lekárske hodnotenie kandidátov vykonala Ústredná vojenská vedeckovýskumná letecká nemocnica (CVNIAG VVS, ).
Čoskoro po začiatku kozmických letov presadzovalo vedenie konštrukčných kancelárií a výrobných závodov v čele s Koroľovom účasť svojich zamestnancov na kozmických letoch. Od roku 1965 prebiehalo lekárske posudzovanie civilistov v Inštitúte lekársko-biologických problémov ministerstva zdravotníctva (IMBP, ), založeného v roku 1963. Vojaci, v snahe udržať si kontrolu nad kozmonautmi, hodnotenia Inštitútu neuznávali, požadovali po kandidátoch potvrdenie svojej komisie z CVNIAG. V marci 1967 padlo rozhodnutie o oficiálnom založení samostatných oddielov na ministerstve všeobecného strojárstva (v CKBEM), zdravotníctva (v IMBP ) a Akadémii vied. Kozmonautov mali organizácie týchto rezortov hľadať medzi svojimi zamestnancami, zdravotný stav posúdili u vojakov komisia CVNIAG, u civilistov IMBP a konečný verdikt vyniesla Hlavná lekárska komisia zostavená zo zástupcov oboch ústavov.
Po získaní lekárskeho súhlasu odporúčanie na zaradenie do oddielu alebo skupiny kozmonautov dávala Štátna medzirezortná komisia (GMVK, ). Vlastné zaradenie bolo vykonané príkazom vedúceho organizácie z ktorej kandidát pochádzal, prípadne nadriadeného ministra (napr. u vojenských letcov rozkazom hlavného veliteľa letectva alebo ministra obrany). Nový kozmonaut bol zaradený ako poslucháč-kozmonaut, v 80. rokoch kandidát na kozmonautov. Prešiel prvou fázou kozmonautického výcviku - všeobecnou prípravou, zvyčajne dvojročnou. Po absolvovaní všeobecnej kozmickej prípravy, zložil kandidát skúšky pred GMVK, spravidla úspešne, získal kvalifikáciu skúšobný kozmonaut (, vytvorené analogicky ku skúšobný letec alebo kozmonaut-výskumník  a bol zaradený medzi aktívnych kozmonautov oddielu alebo skupiny svojej organizácie.
Výcvik
Príprava kozmonautov na let pozostávala z troch etáp.
V období medzi kozmickými letmi pracovali kozmonauti v stredisku riadenia letov alebo vo svojej materskej organizácii, spolupracovali na vývoji a skúškach nových kozmických lodí, zúčastnili sa lekárskych aj technických experimentov a skúšok.
Posádky
Prvé kozmické lode (programu Vostok) boli jednomiestne, vo viacmiestnych lodiach má každý člen posádky svoje vlastné úlohy a zodpovednosť.
V lodi Voschod-1 leteli veliteľ posádky, palubný inžinier a lekár. Vo Voschode-2 bol veliteľ lode a druhý pilot.
V ďalších sovietskych a ruských kozmických lodiach bol prvý člen posádky vždy kapitán lode. Druhý bol palubný inžinier, iba v dvojčlenných posádkach programu Interkozmos lietali zahraniční účastníci ako kozmonaut-výskumník. Eventuálne tretí člen posádky bol nazývaný rôzne, v závislosti na jeho úlohách. Spočiatku v rokoch 1969 - 1971 inžinier-výskumník, ale Nikolaj Rukavišnikov v Sojuze-10 ). Po nešťastí Sojuzu-11 v júni 1971 lietali Sovieti do roku 1980 len po dvoch. Potom bol tretí člen posádky bežne kozmonaut-výskumník . Iba Valerij Poľakov letel ako lekár-výskumník.
Neskôr už v ruských lodiach Sojuz TM-31, TMA-1 a  TMA-5 bol tretí člen posádky palubný inžinier 2. Takzvaní kozmickí turisti sú oficiálne účastníci kozmického letu.
Vyznamenania a tituly
Po prvom lete dostávali kozmonauti čestné tituly "letec-kozmonaut ZSSR" a "Hrdina Sovietskeho zväzu", s titulom Hrdinu je vždy súčasne udeľovaná medaila "Zlatá hviezda hrdinu Sovietskeho zväzu" a Rad Lenina, vojenskí kozmonauti boli často povýšení (Gagarin mimoriadne o dva stupne, z nadporučíka na majora). Po druhom lete bol kozmonautovi udelený druhý titul Hrdina Sovietskeho zväzu, so Zlatou hviezdou a Leninovým radom. Po treťom a ďalšom lete už len Rad Lenina. Kozmonauti zúčastňujúci sa letov medzinárodných posádok zvyčajne získavali aj vyznamenanie týchto štátov.
Oddiely a skupiny kozmonautov v Sovietskom zväze
V Sovietskom zväze neexistoval jednotný oddiel kozmonautov. Samostatné oddiely a skupiny udržiavali ministerstva obrany (oddiel Strediska prípravy kozmonautov J. A. Gagarina, Skupina kozmonautov GKNII VVS V. P. Čkalova), všeobecného strojárstva (Oddiel kozmonautov CKBEM/NPO Energija, Skupina kozmonautov CKBM), zdravotníctvo (Oddiel kozmonautov Inštitútu lekársko-biologických problémov), leteckého priemyslu (Oddiel kozmonautov Letecko-výskumného inštitútu M. M. Gromova) a Akadémie vied (Skupina kozmonautov Akadémie vied).
Oddiel Strediska prípravy kozmonautov vojenských vzdušných síl (CPK VVS)
thumb|[[Stredisko prípravy kozmonautov J. A. Gagarina v Hviezdnom mestečku]]
Oficiálny názov oddielu bol Oddiel Strediska prípravy kozmonautov vojenských vzdušných síl (CPK VVS;, od roku 2009 funguje ako oddiel NII CPK J. A. Gagarina.
Oddiel CPK bol najväčší a najstarší oddiel kozmonautov v Sovietskom zväze. Vznikol v roku 1960, ako relatívne samostatná jednotka Vojenských vzdušných síl ZSSR, 25 km severovýchodne od Moskvy. Na mieste bola vybudovaná nová obec pomenovaná Hviezdne mestečko. Oddiel bol podriadený pomocníkovi hlavného veliteľa letectva na prípravu a zabezpečenie kozmických letov (funkcia bola zriadená roku 1960, zastával ju generál Nikolaj Kamanin, potom v rokoch 1971 - 1992 generál a bývalý kozmonaut Vladimir Šatalov). Oddielom prešlo do zániku Sovietskeho zväzu 110 ľudí, koncom roka 1992 mal 21 členov.
Oddiel CKBEM/NPO Energija
Prvá osemčlenná skupina kandidátov-kozmonautov CKBEM bola zriadená rozhodnutím riaditeľa CKBEM Vasilija Mišina už 23. mája 1966. Jej členovia začali teoretickú i praktickú prípravu k letom v lodiach Sojuz, neskôr, po prekonaní odporu vojakov z CPK, aj v lunárnom programe. Po prijatí pravidiel vytvárania oddielov a výberu kozmonautov v marci 1967 bol príkazom ministra všeobecného strojárstva Sergeja Afanasjeva z 27. mája 1968 vytvorený jedenásťčlenný oddiel CKBEM. Kozmonauti CKBEM (od 1974 NPO Energija) obsadzovali miesta palubných inžinierov v Sojuzoch (v prvých trojčlenných lodiach (do roku 1971) mali dokonca dve miesta z troch. V niektorých dvojčlenných posádkach letov Interkozmos boli aj velitelia.
Skupina Akadémie vied
O vlastných kozmonautoch sa v Akadémii vied diskutovalo od roku 1963. Počas roka 1965 bol pripravený štatút, spôsob výberu a výcviku členov oddielu. Začiatkom roku 1966 sa organizácii výberu ujal Georgij Katys. 31. októbra 1966 absolvovali štyria kandidáti medzirezortnú lekársku komisiu a od 22. mája 1967 ako členovia skupiny kozmonautov Akadémie vied zahájili prípravu v CPK (od mája 1968 vrátane Katysa), pričom počítali s účasťou v mesačnom programe. Všeobecnú prípravu ukončili v lete 1968, ale po ukončení lunárneho programu a pomalom rozvoji orbitálnych staníc sa nádeje na lety vytratili. Skupina sa do roku 1974 postupne rozišla.
Ďalším kozmonautom AV sa stala až v roku 1980 Irina Latyševová, pripravovala sa s kozmonautmi NPO Energija, ale k letu sa nedostala. V 80. rokoch boli na záver kariéry z oddielu NPO Energija do Akadémie vied preložení Georgij Grečko (6. júla 1986) a Valentin Lebedev (4. novembra 1989).
Oddiel Inštitútu lekársko-biologických problémov
V Inštitúte lekársko-biologických problémov (IMBP, ) vznikla vlastná skupina kozmonautov IMBP 5. mája 1972, 21. júla 1978 bola reorganizovaná na oddiel. V čele oddielu stál Valerij Poľakov (1978-1988), po ňom German Arzamasov (1989-16. júna 1994), potom Vasilij Lukjaňuk (16. júna 1994-2000) a Boris Morukov (2000-13. novembra 2007). Do vesmíru sa dostal iba dvakrát Poľakov a raz Morukov
Skupina CKBM
thumb|[[Kozmická loď TKS]]
Vedenie CKBM (Centrálna konštrukčná kancelária strojárstva, ) v rámci programu Almaz počítalo s letmi svojich zamestnancov na orbitálnu stanicu v kozmickej lodi TKS. Prví kandidáti absolvovali lekársku komisiu a boli začlenení do skupiny kozmonautov CKBM v rámci podniku v roku 1968, skupinou prešlo 16 ľudí, šesť z nich dosiahlo kvalifikáciu skúšobný kozmonaut. Najbližšie ku kozmickému letu sa dostali Valerij Makrušin, Valerij Romanov a Dmitrij Jujukov, keď boli v decembri 1978 určení do posádok. Ale onedlho (v roku 1981) bol celý program letov lodí TKS zrušený. Podnik však udržiaval skupinu ešte sedem rokov, než ju v roku 1987 rozpustil.
Oddiel Letecko-výskumného inštitútu M. M. Gromova
thumb|Raketoplán Buran
Ministerstvo leteckého priemyslu založilo v Letecko-výskumnom inštitúte M. M. Gromova v rámci programu sovietskeho raketoplánu Buran vlastný oddiel kozmonautov. Vznikol v roku 1981, prešlo ním 11 kozmonautov, napospol zatiaľ skúšobných letcov inštitútu. Aby pri prvých letoch Buranu boli v posádke kozmonauti so skúsenosťami z vesmíru, absolvovali Igor Volk a Anatolij Levčenko krátkodobé lety lodí Sojuz na stanicu Mir. Program Buran bol pred začatím pilotovaných letov zrušený, oddiel bol rozpustený roku 2002.
Skupina GKNII VVS V. P. Čkalova
V rámci vojenských vzdušných síl sa na lety raketoplánom Buran pripravovala skupina v oddieli CPK. Nezávisle vznikla 7. augusta 1987 ďalšia skupina kozmonautov zložená zo skúšobných pilotov Štátneho vedecko-testovacieho inštitútu vojenských vzdušných síl V. P. Čkalova, ktorou prešlo 16 kozmonautov, zrušená bola 30. septembra 1996. Kozmický let absolvovalo päť bývalých členov skupiny, štyria po preložení do CPK a piaty Leonid Kadeňuk neskôr za Ukrajinu v raketopláne.
Nábor na Voschod 1
Rozhodnutia o lete niekoľkočlennej posádky do vesmíru padlo koncom roka 1963. Oficiálne rozhodla o úprave lodi Vostok pre troch kozmonautov vojensko-priemyselná komisia vlády v marci 1964. Súčasne dostalo CPK za úlohu pripraviť posádku v zložení kozmonaut, vedec, lekár. Bezodkladne bol zahájený výber vhodných kandidátov. Od 1. júna 1964 zahájili výcvik v CPK testovací letec OKB-156 Vladimir Nikolajevič Benderov a lekár Inštitútu biofyziky Akadémie lekárskych vied Boris Ivanovič Poľakov (obaja boli vyradení už 2. júna), ďalej lekári Inštitútu leteckej a kozmickej medicíny vojenských vzdušných síl Boris Borisovič Jegorov a Vasilij Grigorievič Lazarev, lekár z CPK Alexej Vasilievič Sorokin, vedec z Inštitútu automatiky a telemechaniky Akadémie vied Georgij Petrovič Katys a konštruktér OKB-1 Konstantin Petrovič Feoktistov. Na funkcie veliteľov posádok boli identifikovaní Boris Volynov a Vladimir Komarov z oddielu CPK. Do vesmíru vzlietol vo Voschode 1 dňa 12. októbra 1964 Komarov, Feoktistov, Jegorov.
Novinári vo vesmíre
Podľa spomienok Jaroslava Golovanova nápad na let novinárov do kozmu dostal on počas jedného zo stretnutí so Sergejom Koroľovom koncom roka 1964. Zmyslom akcie mala byť popularizácia vesmírneho programu v presvedčení, že novinár dokáže zážitok z cesty do vesmíru vykresliť príťažlivejšie než profesionálny kozmonaut. Koroľov ideu podporil a v lete 1965 Golovanov strávil dva týždne v IMBP na pozorovaní. Stretol sa tu s Jurijom Letunovom, ktorému let do vesmíru aj navrhol Koroľov. K obom novinárom mali lekári menšie pripomienky, ale pozvali ich na ďalšie testy nasledujúci rok. Nezávisle Michail Rebrov spomína, že myšlienka na let novinára do vesmíru vznikla v priebehu jeho rozhovoru s Koroľovom, Rebrov prešiel v roku 1965 prehliadkami v IMBP bez problémov a získal súhlas ku kozmickej príprave. Po úmrtí Koroľova v januári 1966 bol projekt novinárskeho letu najskôr odložený a potom zabudnutý.
Bejt ha-Tfucot
thumb|Budova múzea Bejt ha-Tfucot Bejt ha-Tfucot (, doslova Dom diaspóry, tiež Múzeum diaspóry, ) je múzeum v meste Tel Aviv v Izraeli.
Sovietski kozmonauti
IES Patona AV Ukrajiny (Vladimir Fartušnyj)
Roku 1963 sa Sergej Koroľov dohovoril s Borisom Patonom, riaditeľom kyjevského Inštitútu elektrického zvárania J. O. Patona, na spolupráci v oblasti zvárania kovov v kozme. Od roku 1964 vypracovala skupina pracovníkov inštitútu metódy zvárania vo vákuu a beztiaži. Ku skúškam v stave beztiaže v upravenom lietadle absolvovali parašutistickej výcvik. V rokoch 1966-1969 bola postupne zdokonalená zváracia aparatúra nazvaná Vulkán, použitá bola pri lete Sojuzu 6 (1969).
Bejt ha-Tfucot
Geografia
Leží na severnom okraji Tel Avivu, v areáli Telavivskej univerzity blízko štvrti Ramat Aviv..
Sovietski kozmonauti
IES Patona AV Ukrajiny (Vladimir Fartušnyj)
Na jar 1965 sa Sergej Koroľov dohovoril s Borisom Paton, že experiment vykoná zamestnanec inštitútu. Od apríla 1965 do mája 1966 prebiehali prehliadky v IMBP, z 22 Kyjevčanov ostali dvaja kandidáti - Jurij Lapkin a Vladimir Fartušnyj. Obaja začali výcvik spoločne s oddielom CKBEM. V decembri 1967 boli poslaní do CPK, ale tunajší lekári dali súhlas na príprave iba Fartušnému, a to až v máji 1968. Ten bol ihneď priradený k oddielu CKBEM, vymenovaný za kozmonauta-výskumníka IES bol 3. septembra 1968. Od novembra 1969 bol zaradený ako palubný inžinier do jednej z posádok Sojuzu programu Kontakt (s Alexejom Gubarevom), po zranení pri autonehode bol v júni 1970 vyradený z prípravy. Dňa 6. apríla 1973 stratil štatút kozmonauta zo zdravotných dôvodov.
Bejt ha-Tfucot
Popis múzea
Bolo otvorené roku 1978. Jeho zriadenie inicioval Nachum Goldmann, bývalý prezident Svetovej sionistickej organizácie. Cieľom inštitúcie je dokumentovať život Židov v diaspóre, teda v krajinách, kam boli Židia v posledných 2000 rokov rozptýlení. V roku 2005 prijal izraelský parlament (kneset) zákon, ktorý toto múzeum definuje ako ústrednú inštitúciu na tento účel (Národné centrum židovských komunít v Izraeli a vo svete). Riaditeľom múzea je Avino'am Armoni.
Sovietski kozmonauti
Moskovský strojársky závod "Rýchlosť" (Svetlana Jevgenievna Savická)
V rokoch 1979-1980 prebehol v Sovietskom zväze druhý ženský nábor medzi kozmonautov. Kozmonautkou sa stalo celkom osem žien z rôznych organizácií. Medzi nimi Svetlana Jevgenievna Savická, testovací letec z Moskovského strojárskeho závodu "Rýchlosť". Jevgenievna Savická získala v máji 1979 súhlas Hlavnej lekárskej komisie ku kozmickému výcviku, od decembra toho istého roku do júna 1980 v NPO Energija prechádzala (s ostatnými kandidátkami) predbežnou technickou prípravou. Od augusta 1980 bola pridelená k oddielu kozmonautov Energija, 23. júna 1981 po skončení všeobecnej kozmickej prípravy bola vymenovaná za skúšobného kozmonauta MMZ Rýchlosť. Ale už od 16. mája 1983 sa stala zamestnancom Energija a členom jej oddielu kozmonautov. Roku 1982 a 1984 vzlietla do vesmíru, z oddielu Energija odišla v októbri 1993.
Všezväzové kardiologické vedecké stredisko Akadémie lekárskych vied ZSSR (Oleg Aťkov)
Feoktistov medzitým ochorel, potom bol Aťkov zaradený do 3. základnej posádky Saľutu 7 s Leonidom Kizimom a Vladimirom Soloviovom, s ktorými vo vesmíre strávil od februára do októbra 1984 vtedy rekordných 236 dní.
IPA Zvezda (Vladimir Severin)
IPA Zvezda bol jediný sovietsky a je jediný ruský podnik vyrábajúci skafandre pre kozmonautov. Dlhú dobu výrobky podniku skúšali externí spolupracovníci. Roku 1982 vznikla v podniku skúšobná skupina, v ktorej vznikla idea, že pre podnik bude užitočné mať skúsenosti so skafandrami vo vesmíre z prvej ruky. Jeden z výskumníkov, Vladimir Gajevič Severin, si podal prihlášku do oddielu kozmonautov, prešiel všetkými kolami výberu a 11. mája 1990 získal súhlas Štátnej medzirezortnej komisie na zaradenie do výcviku. Všeobecnú kozmickú prípravu absolvoval v CPK, 11. marca 1992 získal kvalifikáciu kozmonaut-výskumník a bol zaradený do skupiny pripravujúcej sa na lety na Mir. Do žiadnej hlavnej ani záložnej posádky nebol zaradený. Roku 1995 z CPK odišiel.
Demi (album)
Demi je štvrtý štúdiový album americkej speváčky Demi Lovato. Bol vydaný 10. mája 2013 vydavateľstvom Hollywood Records. Album obsahuje popové prvky synthpopu a bubblegum popu. Album bol nahrávaný počas rokov 2012 a 2013, kedy bola Demi porotkyňou druhej série speváckej šou The X Factor USA.
Demi obdržala všeobecne priaznivé recenzie od hudobných kritikov, ktorí chválili jej vokálne prejavy. Album debutoval na tretej priečke rebríčku US Billboard 200. Prvý týždeň predaja sa predalo viac ako 110 tisíc kópií, a tak sa stal Deminým najpredávanejším albumom jej kariéry. Album preukázal podobný úspech aj na medzinárodnom trhu. Dostal sa do Top 5 v krajinách vrátane Kanady, Írska, Talianska, Mexika a Španielska. V Brazílii sa dostal do top 3. V Austrálii, Rakúsku, Chorvátsku, Nemecku, Grécku, na Novom Zélande, v Nórsku, Portugalsku, Švédsku, Švajčiarsku a v Spojenom kráľovstve sa dostal do Top 40. V Brazílii bol album certifikovaný diamantom, čím sa Demi stala jedinou Disney-hviezdou, ktorá kedy mala diamantový album. Vďaka zlatu v Kolumbii, Kanade a Mexiku je album doteraz jej najlepšie medzinárodne predávaným albumom.
Prvý singel „Heart Attack“, vyvrcholil na 10 priečke rebríčku Billboard Hot 100. Od tej doby bol v Spojených štátoch 3-krát certifikovaný platinou, a tak sa stal doteraz jej najrýchlejšie predávaným singlom. Druhý singel „Made in the USA“ bol vydaný 16. júla 2013 a dosiahol číslo 80 v Hot 100. Tretí singel „Neon Lights“ bol vydaný 19. novembra 2013, ktorý sa dostal do top 40 v Hot 100 a dosiahol číslo 7 v rebríčku Billboard Mainstream Top 40. Štvrtý singel „Really Don't Care“ bol vydaný 20. mája 2014 a dostal sa na 26. miesto v Hot 100. Stal sa druhým najvyššie mapovaným singlom z albumu. Album Demi je Deminým prvým albumom, z ktorého sa celosvetovo predalo viac ako milión kópií.
Topoľový potok (prítok Krížneho potoka)
Pramení pod vrchom Svätej Anny v nadmorskej výške okolo a tečie západným smerom dolinou Topoľového potoka. Táto dolina je z polovice zalesnená, zvyšok tvoria lúky. Topoľový potok nemá významnejšie prítoky. Pri chatovej osade, približne severne od centra mesta Podolínec, sa v nadmorskej výške  vlieva do Krížneho potoka.
Charolles (kantón)
Charolles je francúzsky kantón v departemente Saône-et-Loire v regióne Burgundsko. Tvorí ho 13 obcí.
Saint-Valery-en-Caux (obec)
Saint-Valery-en-Caux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Otto Nicolai
Carl Otto Ehrenfried Nicolai (9. jún 1810, Königsberg – 11. máj 1849, Berlín) bol nemecký hudobný skladateľ a dirigent obdobia romantizmu, zakladateľ Viedenskej filharmónie. Najviac ho preslávila jeho operná verzia Shakespearovej komédie Veselé paničky windsorské (Die lustigen Weiber von Windsor) z roku 1847. Jeho dielo obsahuje ale aj päť opier, hudbu pre samospevy, diela pre orchester, spevácky zbor, ansámbl a pre sólové nástroje.
Bretónci
right|thumb|Obraz Williama-Adolphe Bouguereau´a zobrazujúci bretónskeho brata a sestru right|thumb|Najznámejší človek narodený v Bretónsku - [[Jules Verne]]
Bretónci (bret. Brezhoned, franc. Bretons) sú keltský národ žijúci v regióne Bretónsko vo Francúzsku. V Bretónsku sa hovorí bretónčinou, ktorá je príbuzná s kornčinou a waleštinou. Bretónci sú jedným zo šiestich keltských národov na svete.
Náboženstvo
Bretónci sú väčšinou rímskokatolíckeho vierovyznania, menšia časť sú reformovaní. Bretónsko bolo jedným z najkatolíckejších regiónov vo Francúzsku. Dlhú tradíciu tu má náboženská púť zvaná Tro Breizh.
Kultúra
Bretónci majú veľmi bohatú kultúru. Usporiadavajú veľa slávností, sviatkov a pútí za rok. Veľmi obľúbenými sú tzv. fest-noz - sviatok noci. Sú to dedinské zábavy pod holým nebom. Nechýba pri nich hudba, tanec a dobré jedlo. Tancujú mnohé tradičné tance ako „an dro“ či „hanter dro“. Pri týchto tancoch je typické dupanie a tiež, že sa ľudia držia za palce, malíčky, či pod pazuchy.
Stephanus
Stephanus môže byť:
Chauffailles (kantón)
Chauffailles je francúzsky kantón v departemente Saône-et-Loire v regióne Burgundsko. Tvorí ho 11 obcí.
Plourivo
Plourivo je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hart im Zillertal
Hart im Zillertal je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Schwaz.
Žije tu 1 427 obyvateľov (1. 1. 2010).
Hall in Tirol
Hall in Tirol je mesto v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Innsbruck-vidiek.
Žije tu 12517 obyvateľov (1. 1. 2010).
Hlučiaci potok
Hlučiaci potok je potok na Spiši, v katastrálnom území mesta Podolínec (okres Stará Ľubovňa). Je to ľavostranný prítok Krížneho potoka a meria.
Pramení pod vrchom Svätej Anny v nadmorskej výške okolo a tečie západným smerom dolinou Hlučiaceho potoka. Táto dolina je z polovice zalesnená, zvyšok tvoria lúky. Topoľový potok má dva menšie prítoky. Neďaleko od lyžiarskeho vleku, približne  severne od centra mesta Podolínec, sa v nadmorskej výške  vlieva do Krížneho potoka.
Pougues-les-Eaux (obec)
Pougues-les-Eaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mestský hrad v Kremnici
Mestský hrad v Kremnici tvorí súbor stavebných pamiatok nachádzajúcich sa na vyvýšenine nad centrálnym námestím Kremnice v okrese Žiar nad Hronom v Banskobystrickom kraji.
Mestský hrad je vlastne komplex stredovekých budov rôzneho poslania, ktoré vznikali postupne v priebehu troch storočí, od polovice 13. do konca 15. storočia. Dnes je ťažké povedať, ako hrad pôvodne vyzeral.
Severná veža a vstupná brána zo severu
Opevnenie predstavuje dvojitý gotický hradbový múr s na severnej strane umiestnenou vstupnou bránou. K bráne vedie ponad hlbokú priekopu kamenný most. Na jeho mieste stál pôvodne padací most, ako nasvedčuje obdĺžnikový výrez okolo portálu s otvormi pre povrazy. Brána má tvar hranolovej veže so strieľňami pôvodne umiestnenými na všetkých stranách. Dodnes sa zachovali iba na čelnej stene spolu s tzv. smolným nosom, otvorom, ktorým sa na nepriateľa liala smola alebo horúci olej. Severná veža pozostáva z troch poschodí. Na spodnom poschodí sídlil pán, ktorý sa staral o hradný areál a na prvom a najvyššom poschodí strážcovia, ktorí chránili severný vstup do areálu. V tejto veži sa nachádza expozícia obrany mesta s ukážkou sečných a strelným zbraní na najvyššom poschodí, na ďalších poschodiach expozícia archeologického výskumu Mestského hradu.
Karner svätého Ondreja
Na hradnom nádvorí vľavo za bránou stojí najstaršia stavba v meste - karner z druhej polovice 14. storočia. Je to kruhovitá stavba, ktorá sa skladá z dvoch častí - kaplnky a kostnice. Spodná časť, zapustená do zeme, má pôvodne šesťdielnu románsku klenbu s hranolovými rebrami. Táto časť bola kostnicou, do ktorej sa ukladali kosti vykopané na cintoríne zo starších hrobov. Horná časť bola v 14. storočí goticky prestavaná. Má rovnako šesťdielnu rebrovú klenbu, na ktorej svorníku je umiestnený banícky znak. Výzdobu tvoria fresky s motívmi života a mučenia svätého Erazma.
Banícka bašta
Za karnerom stojí tzv. banícka bašta, ktorá má v polkruhovom základe polygonálnu časť. Päťboký pôdorys tejto časti, valcovité prípory v rohoch a gotické okná nasvedčujú tomu, že táto časť bola asi v prvej polovici 15. storočia stavaná ako presbytérium hradnej kaplnky. Išlo o Kaplnku Narodenia Panny Márie, ktorú dal postaviť mešťan Langsfelder. Mala podobu neveľkej stavby s krátkou loďou a polygonálnym presbytériom. Stavba existovala iba krátko, zrejme už v 16. storočí musela ustúpiť vojenským účelom v dôsledku tureckej hrozby. Jej loď zbúrali a presbytérium zmenili na otvorenú baštu.
Kostol svätej Kataríny
Ústrednou stavbou hradného komplexu je neskorogotický dvojloďový kostol svätej Kataríny. Je to stavba s pomerne krátkou, ale širokou loďou, s dlhým presbytériom, dvoma kaplnkami a s mohutnou a vysokou vežou. Veža kostola bola veľmi poškodená pri požiari v roku 1560, preto bola dostavaná neskôr v renesančnom slohu. Roky dostavby sú vytesané do nárožných kameňov. Vo vrchnom poschodí veže bývala strážnica, slúžiaca na pozorovanie mesta i okolia a ohlasovanie zvukovými signálmi nielen čas, ale i poplachy pri požiaroch alebo nepriateľských útokoch.
Kostol je zasvätený svätej Kataríne, ktorá je aj patrónkou mesta Kremnica. Bol dostavaný v roku 1488 v gotickom štýle, neskôr bol barokovo upravený a na konci 19. storočia neogoticky pod vedením Franza Storna v duchu purizmu. V kostole sa nachádza päť neogotických oltárov z lipového dreva pozlacovaných lístkovým zlatom. Štyri sú krídlového typu - hlavný oltár svätej Kataríny, svätého Jozefa, svätej Anny a Svätého kríža. Piaty oltár Panny Márie je skriňového typu. Cez tento oltár sa dá dostať na renesančnú kazateľnicu. Kostol bol pôvodne katolícky, počas reformácie evanjelický a v súčasnosti je opäť katolícky.
Najnovším prvkom kostole je organ, ktorý ma takmer 3500 píšťal. Využíva sa najmä v mesiacoch júl a august, kedy sa koná festival Kremnický hradný organ každú nedeľu o 18:00 v Kostole svätej Kataríny.
Kostol si zachoval aj svoju cirkevnú funkciu a každú nedeľu ráno v ňom bývajú omše.
Hodinová veža
Neďaleko veže kostola stojí ďalšia bašta Hodinová veža. Je to štvorpodlažná hranolovitá stavba tzv. Furl alebo aj Malá veža. Jej jadro je z prvej polovice 13. storočia. V 14. storočí siahala iba do výšky tretieho poschodia. Klenby, ktoré sa nachádzajú na prízemí, sú zo 16. storočia. Poschodie určené pre zvony bolo nadstavené až o 100 rokov neskôr. Umiestnili sem najväčší renesančný zvon Urban odliaty Petrom Gräfom v roku 1588. Veža dostala meno podľa hodín umiestnených na druhom poschodí v 18. storočí. Tieto hodiny boli neskôr premiestnené na vežu kostola sv. Kataríny. V súčasnosti je v Hodinovej veži expozícia Kremnické zvony a zvonolejári, ktorá je doplnená o zvukové nahrávky tunajších zvonov. Vedľa zvonu Urban visí Umieráčik prenesený zo zničeného kostola na Kalvárii.
Stará radnica
Oproti portálu kostola stála na južnej strane opevnenia stará radnica. Postavili ju okolo 15. storočia do cvingru hradieb, medzi hlavný a parkánový hradobný múr. Mestská rada tu zasadala až do roku 1560. Po tomto roku tu bol uložený mestský archív až do polovice 18. storočia. V roku 1898, po predchádzajúcom vážnom narušení statiky budovy v roku 1894, zbúrali jej hornú časť.
V budove starej radnice sa nachádzajú barokové plastiky, ktoré pochádzajú z kostola svätej Kataríny v prvej miestnosti a v druhej z kostola Nanebovzatia Panny Márie, ktorý kedysi stál na námestí.
Schodisková bašta
V tesnom susedstve starej radnice stojí schodisková bašta, kedysi nazývaná aj farskou baštou, pravdepodobne preto, že v nej býval v 14. a 15. storočí mestský farár. Schodisko v nej bolo postavené v 15. storočí. Dnešné kryté schodisko pochádza z 18. storočia. Veža bola prestavaná v 19. storočí.
Hrad sa do dnešných dní nezachoval v pôvodnom rozsahu. V roku 1898 znížili staticky narušenú budovu starej radnice a v rokoch 1884 - 1888 v rámci reštaurácie hradu znížili hradobné múry a na nádvorí zrútili budovy, v ktorých pravdepodobne sídlil komorský gróf.
Kremnický mestský hrad tvorí dnes neodmysliteľnú dominantu mesta. Predstavuje skĺbenie viacerých stavieb z viacerých storočí. Je vynikajúcou ukážkou staviteľskej zdatnosti a výtvarných ambícií jeho tvorcov. Jasne dokumentuje významnosť a prosperitu vtedajšieho kráľovského banského mesta, ktorého rozkvet vyvrcholil v 15. a 16. storočí.
Pozoruhodný stavebný komplex hradu prešiel ešte niekoľkými stavebnými úpravami súvisiacimi najmä so zmenou majiteľa. Najväčšia časť z nich sa realizovala v 18. storočí - opravili sa interiér i exteriér. Tabuľa s udaním letopočtu 1715, zamurovaná do južnej steny veže, spresňuje rok tejto úpravy. Najväčší a zrejme najradikálnejší zásah na objektoch sa urobil po katastrofálnom zosuve pôdy v noci z 29. na 30. decembra 1879. Na kostole sv. Kataríny opadala časť omietok, postupne sa začali objavovať nebezpečné trhliny v interiéri i exteriéri. Na základe rozhodnutia mestskej komisie sa začala rekonštrukcia, ktorá prebehla v duchu rešpektovania stavby kostola ako historickej pamiatky z 15. storočia. V intenciách tejto zásady odstránili na kostole barokovú helmu veže a nahradili ju dnešným vysokým novogotickým ihlancom s ochodzou. V exteriéri nahradili staršiu omietku novou a naznačili na nej kvádrovanie. To malo vyvolať ilúziu, že ide o kamennú stavbu.
Opravy sa začali v jarných mesiacoch roku 1884. Súčasne s opravnými prácami na kostole venovali pozornosť i oprave hradieb. Ozubené a nerovné murivo hradieb znížili a zakončili novo riešeným cimburím.
Mestský hrad slúži i ako expozícia Múzea mincí a medailí. Objekt mestského kradu v Kremnici bol 24. apríla 1970 vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.
Sylvain Sylvain
Sylvain Sylvain, rodným menom Sylvain Mizrahi (* 14. február 1951, Káhira, Egypt – † 13. január 2021, USA) bol americký rockový gitarista, najviac známy ako člen skupiny New York Dolls.
Život
Narodil sa v Káhire do židovskej rodiny a roku 1956 spolu s rodinou odišiel do Spojených štátov amerických. V šesťdesiatych rokoch chodil na rovnakú strednú školu ako Billy Murcia, ktorý bol tiež prisťahovalec. Roku 1971 spolu s Murciom, Johnnym Thundersom, Davidom Johansenom a Arthurom Kanom založil skupinu New York Dolls. So skupinou vystupoval až do jej rozpadu v roku 1976 a následne sa vydal na sólovú dráhu, počas ktorej však vydal iba jeden album nazvaný „Sylvain Sylvain“.
La Clayette (kantón)
La Clayette je francúzsky kantón v departemente Saône-et-Loire v regióne Burgundsko. Tvorí ho 18 obcí.
Sylvain Sylvain
Život
Taktiež spolupracoval s Davidom Johansenom na jeho sólových albumoch a neskôr založil skupinu The Criminals. Neskôr vystupoval s niekoľkými rôznymi skupinami a od roku 2004 opäť vystupoval so skupinou New York Dolls. V roku 2010 založil skupinu The Batusis, v ktorej spolu sním hral Cheetah Chrome zo skupiny The Dead Boys. V rokoch 2013 až 2014 odohral turné nazvané Sex Doll Tour spolu s Glenom Matlockom z kapely Sex Pistols.
Lyndon B. Johnson
Lyndon Baines Johnson (* 27. august 1908, Stonewall, Texas, USA – † 22. január 1973, Stonewall) bol americký politik. Od roku 1961 bol viceprezident Spojených štátov. Po atentáte na prezidenta Kennedyho 22. novembra 1963 sa v rovnaký deň stal prezidentom. Po prezidentských voľbách v 1964 bol 36. prezident Spojených štátov.
Jeho prezidentská kariéra bola výrazne poznamenaná nepopulárnou Vietnamskou vojnou.
Sladkovodné jazero
thumb|Jazero Kivu Sladkovodné jazero je druh jazera, v ktorého vode je rozpustené len minimálne množstvo minerálnych látok. Ako maximálna hranica sa udáva 0,5 prípadne 1 g/l, t. j. 0,5 až 1‰. Jazerá s väčším obsahom minerálnych látok sa označujú ako brakické.
Zdrojom vody sú väčšinou dažďové a snehové zrážky, popr. topiace ľadovce.