cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pľúcna embólia
Liečba a prevencia
Nemasívna pľúcna embólia sa lieči antikoagulančnou liečbou, ktorá sa spravidla zahajuje nízkomolekulárnym heparínom (LMWH – low molecular weight heparin), napr. enoxaparinom, dalteparinom, nadroparinom. Táto liečba zabraňuje narastaniu trombov a opakovanej embolizácii, čím umožňuje postupnú lýzu embolu v pľúcnej tepne fibrinolytickým systémom organizmu. Nasledovne sa spravidla prechádza na preventívnu liečbu hlbokej žilovej trombózy  warfarinom alebo liekom zo skupiny nových perorálnych antikoagulancií (NOAC – new oral anticoagulants) - dabigatran, rivaroxaban, apixaban. Len v niektorých špecifických prípadoch sa ostáva na dlhodobej liečbe LMWH - napr. tehotenstvo, zhubný nádor. Táto liečba je totožná s liečbou hlbokej žilovej trombózy.
Prevencia PE je totožná s prevenciou hlbokej žilovej trombózy, ktorá ju zapríčiňuje a vykonáva sa u rizikových pacientov dočasným alebo dlhodobým podávaním nízkomolekulárneho heparínu, prípadne antikoagulačnou liečbou. Jej druh a trvanie sa riadi podľa rizikovosti pacientov a podrobných pravidiel pre jednotlivé diagnózy a typy operačných výkonov.
Liečba chronickej tromboembolickej pľúcnej hypertenzie spočíva v prvom rade v podávaní antikoagulancii. Účinnosť iných liekov nebola jednoznačne preukázaná. V prípade neúspechu liečby sa zvažuje operácia - pulmonálna endarterektómia.
Zvláštne situácie
Pľucna embólia v súvislosti s tehotenstvom je problémom, týkajúcim sa hlavne vyspelých krajín. Je častejšia v popôrodnom období a zvlášť po pôrode cisárskym rezom. Diagnostika je sťažená tým, že D-diméry bývajú v tehotenstve pozitívne aj bez prítomnosti trombotického procesu a CT aj  scintigrafické vyšetrenie ohrozuje plod radiačnou záťažou, takže treba starostlivo zvažovať pomer prínosu a rizika. Trombolytická liečba je riziková a v období pôrodu vylúčená. U tehotných žien sú z antikoagulancii použiteľné kvôli možným nepriaznivým účinkom na plod len heparíny.
Liečba tukovej embólie a embólie plodovej vody je len symptomatická. Vzduchová embólia sa lieči vhodným polohovaním pacienta, prípadne odsatím vzduchu prostredníctvom katétra.
Prognóza
Prognóza pacienta s pľúcnou embóliou závisí od jej závažnosti. U neliečenej embolizácie sa udáva na 25 -30%, ale liečba znižuje mortalitu až o 75%. Veľmi významná je prevencia hlbokej žilovej trombózy, ktorá podstatne znížila počet pľúcnych embólii.
Akiaki
Akiaki je nízky koralový ostrov, vo východnej časti súostrovia Tuamotu vo Francúzskej Polynézii. Kedysi bol atolom, ale lagúna rastom koralov a nánosmi sedimentov a zvyškov vegetácie zanikla a v súčasnosti je trvale zarastená vegetáciou.
Je veľmi nízky a malý, zaberá len 1.3 km², na dĺžku má necelé 2 km a na šírku takmer 900 m.
Najbližším susedom ostrova je atol Vahitahi, vzdialený 41 km juhovýchodným smerom. Je neobývaný, ale kvôli vysadenej kokosovej plantáži ho sporadicky navštevujú obyvatelia Vahitahi a to aj napriek tomu, že jediný pomerne obťažný prístup je na severozápadnom pobreží ostrova.
História
Na ostrove sa našli početné archeologické pozostatky činnosti domorodcov, ktoré patria do kultúrnej a jazykovej oblasti Maragai (čo zahŕňa aj atoly Nukutavake, Pinaki, Vairaatea a Vahitahi). . Prvým Európanom, ktorý ostrov zaniesol do máp, bol francúzsky admirál a objaviteľ Louis Antoine de Bougainville na jeho lodi Boudeuse et Étoile 22. marca 1768. 21. marca 1768 priplával od Vahitahi na dohľad k ostrovu. Vzhľadom na silný príboj a ostré útesy nebolo možné spustiť na vodu čln a vystúpiť na breh. Avšak ostrov Bougainvilleho lákal, a tak pokračoval v oboplávaní ostrova na jeho západný cíp, aby našiel lepšie miesto na kotvenie. Na druhý deň zazrel Bougainville na pláži dvoch mužov, ktorí na francúzsku loď mávali a udierali rukami do vody. Nazdával sa, že ide o stroskotancov, ktorí volajú o pomoc, pretože nepredpokladal, že by taký malý ostrov mohol byť obývaný. Avšak muži zmizli v lese a čoskoro sa na pláži zhromaždilo asi pätnásť až dvadsať nahých, svalnatých bojovníkov, ktorí výhražne mávali dlhými kopijami. Po tejto demonštrácii sa ostrovania stiahli do lesného porastu, kde Bougainville s ďalekohľadom rozoznal niekoľko chatrčí. Preto ostrov pomenoval Île des Lanciers (Ostrov kopijníkov), a pokračoval v plavbe bez jeho návštevy.
Už o rok neskôr, 4. apríla 1769, na ostrov pri svojej premiérovej plavbe dorazil aj James Cook. Ani on naň nevystúpil a pomenoval ho Thrum Cup, podľa stromov a kríkov husto pokrytých vláknami, ktoré pripomínali vlnené klobúky jeho námorníkov. Ďalším bol jeho krajan Frederick William Beechey, ktorý na Akiaki dorazil 23. januára 1826.
Americký etnológ Kenneth P. Emory po archeologickom prieskume na ostrove, našiel ako dôkaz raného polynézskeho osídlenia pozostatky dvoch ceremoniálnych plošín. Marae Hitiaga bola zničená, takže Emory našiel už len niekoľko náhodne roztrúsených kameňov. Marae Takaua (alebo Tahuka), ktorá sa nachádzala na západnom cípe ostrova, sa zachovala v lepšom stave, ale tiež bola vážne poškodená. Išlo o 18 m dlhé plošiny obdĺžnikového tvaru, postavené z neopracovaných vápencových blokov, ozdobené na rohoch s asi 60 cm vysokými, tesanými kamennými doskami. Jeden zo zachovalejších ortostatov stojí približne 30 m od pláže.
Pred druhou svetovou vojnou bola na Akiaki ešte fungujúca komunita, obec Huripuga ležala na severozápade ostrova. Po cyklóne "William" 20. apríla 1983, ktorý ostrov ťažko poškodil, sa obyvatelia presťahovali na Vahitahi.
Administratívne začlenenie
Atol administratívne patrí pod správne územie Nukutavake, ktorý zahŕňa ešte atoly Nukutavake, Vahitahi, Vairaatea a Pinaki.
Michael E. Brown
Michael „Mike“ E. Brown (* 5. jún 1965, Huntsville, Alabama, USA) je americký astronóm, profesor planetárnej astronómie a objaviteľ alebo spoluobjaviteľ dvoch trpaslíčich planét. Od roku 1997 pracuje v Kalifornskom technologickom inštitúte. So spolupracovníkmi objavil veľa telies slnečnej sústavy, ktoré obiehajú po veľmi vzdialených dráhach (tzv. transneptúnskych telies), medzi nimi aj trpasličie planéty Makemake a Eris. Známým sa stal aj jeho spor so španielskym astronómom José Ortizom o objav trpasličej planéty Haumey, ktorý nakoniec Medzinárodná astronomická únia neprisúdila žiadnemu z nich.
Vzdelanie
Narodil sa v Huntsville, kde v roku 1983 ukončil Virgil I. Grissom High School. Na Princetonskej univerzite potom pokračoval v štúdiu fyziky a získal titul A.B. Na Kalifornskej univerzite v Berkeley vyštudoval astronómiu, v ktorej roku 1990 získal titul M.Sc. a v roku 1994 Ph.D.
Objavy
Brown je medzi odbornou verejnosťou známym vďaka svojmu hľadaniu telies na vzdialených obežných dráhach okolo Slnka. Jeho tím objavil množstvo transneptúnskych objektov. Veľmi známym objavom sa stala trpasličia planéta 136199 Eris, ktorá je prvým objaveným transneptúnskym telesom väčším než Pluto. Podieľal sa aj na objave jej mesiaca Dysnomia. Významnými sú aj objavy planétok 90377 Sedna, o ktorej sa uvažuje, že je prvým pozorovaným telesom vnútornej časti Oortovho mračna komét, a 90482 Orcus.
Spor o trpasličiu planétu Haumea
Brown a jeho tím pozorovali taktiež trpasličiu planétu Haumea, a to už asi 6 mesiacov pred tým, ako jej objav oznámil iný astronóm, Španiel José-Luis Ortiz Moreno z Observatória Sierra Nevada.
Brown pôvodne uznal zásluhy Ortizovho tímu na objave. Neskôr však zistil, že tesne pred Ortizovym oznámením niekto cez internet prezeral jeho archívne súbory s údajmi o tom, na ktoré miesto sa zameriavali ich teleskopy v dobe, kedy sledovali Haumeu. Malo sa tak stať z IP adries, ktoré viedli do Ortizovho pracoviska, Instituto de Astrofísica de Andalucía, a to len týždeň potom, čo Brown publikoval abstrakt svojej správy pre nadchádzajúcu astronomickú konferenciu, kde chcel objav telesa oznámiť. Abstrakt obsahoval kódové označenie pozorovaného telesa, ktoré bolo rovnaké, ako označenie použité v archívnych súboroch s údajmi z ďalekohľadu, takže ho bolo možné vyhľadať pomocou internetového vyhľadávača. Ortiz na oznámenie tejto činnosti zareagoval tvrdením, že chyba bola na strane Browna, pretože objav telesa neoznámil hneď. Podľa Browna tento výrok odporuje uznávanej vedeckej praxi, kedy každý výskum musí byť najprv detailne overovaný, pokiaľ s ním  nie je jeho autor spokojný. Až potom ho predloží na hodnotenie kolegom a až nakoniec verejne oznámi. Minor Planet Center však na uznanie objavu postačujú len také údaje, ktorá umožnia dostatočne presne stanoviť obežnú dráhu objaveného telesa, čo Ortiz splnil, a navyše ešte dodal jeho ďalšie predobjavné snímky.
Vtedajší riaditeľ andaluského inštitútu, José Carlos del Toro, sa od Ortiza dištancoval s tým, že každý z výskumníkov nesie za svoje jednanie vlastnú zodpovednosť.
Medzinárodná astronomická únia (IAU) žiadneho objaviteľa nezmieňuje, ale ako miesto objavu uvádza Observatórium Sierra Nevada. Pri pomenovaní telesa však dala prednosť návrhu Brownovho tímu pred Ortizovým, ktorý presadzoval názov Ataecina. Teleso teda bolo pomenované po havajskej bohyni zrodenia Haumea.
Iné objavy
V roku 2005 Brown so svojim tímom objavil, že okolo trpasličej planéty Haumea obiehajú dva mesiace, ktoré boli pomenované podľa mytologických dcér bohyne Haumey Hiʻiaka a Namaka.
Pocty a ocenenia
Časopis Time Browna menoval medzi 100 najvplyvnejšími ľuďmi roku 2006. V roku 2007 získal Feynmanovu cenu, ktorú každoročne udeľuje Kalifornský technologický inštitút.
Osobný život
1. marca 2003 sa oženil s Diane Binneyovou. 7. júla 2005 sa im narodila dcéra, Lilah Binneyová Brownová.
Karlsruhe (vládny obvod)
Karlsruhe je jeden zo štyroch vládnych obvodov (Regierungsbezirk) na severozápade spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko v Nemecku.
Vládny obvod Karlsruhe sa skladá z troch regionálnych zväzov (Regionalverband): Rhein-Neckar, Mittlerer Oberrhein a  Nordschwarzwald.
Obyvateľstvo
Vývoj počtu obyvateľov vo vládnom obvode Karlsruhe od roku 1973:
Externé odkazy
Oficiálna stránka vládnych obvodov Bádenska-Württemberska
Riečicovitá platňa
Riečicovitá platňa (lat. lamina cribrosa) je časť čuchovej kosti. Je to tenká platnička uložená pred strednou časťou malých krídel klinovej kosti a vsadená do zárezu medzi partes orbitales ossis frontalis (očnicové časti čelovej kosti). V lebke človeka je zasadená vodorovne, preto sa nazýva aj lamina horizontalis. Je prederavená veľkým počtom otvorčekov pre vlákna čuchového nervu a pre vetvičky predného nervu čuchovej kosti (nervus ethmoidalis anterior) a tepny čuchovej kosti (arteria ethmoidalis anterior). V stredovej čiare platničky vyčnieva do lebky kohútí hrebeň (hrebienok; crista galli), na ktorý sa upína väzivový pás tvrdej pleny vsunutý medzi pologule mozgu, tzv. mozgový kosák (falx cerebri).
Pavol Strauss
MUDr. Pavol Strauss (* 30. august 1912, Liptovský Mikuláš – † 3. jún 1994, Nitra) bol slovenský lekár, filozof, prozaik, esejista, prekladateľ a účastník Slovenského národného povstania.
Slovné spojenie
Slovné spojenie je skupina za sebou nasledujúcich slov, ktoré môžu vykonávať niekoľko funkcií, môžu vstupovať do rozličných vonkajších a vnútorných vzťahov.
Sú dva druhy slovných spojení:
Štruktúra slovných spojení
Klasifikácia podľa slovnodruhovej príslušnosti a poradia členov:
Klasifikácia podľa syntaktickej funkcie celého spojenia:
Klasifikácia podľa syntaktického vzťahu medzi členmi:
Význam slovných spojení
Podobne ako slová aj slovné spojenia majú:
Lexikálny význam
Lexikálny význam slovného spojenia je spojením lexikálnych významov členov slovného spojenia (a red flower = red + flower).
Pri polysémantických slovách významy jednotlivých členov slovného spojenia sú vzájomne od seba závislé, význam celku prevažuje nad jednotlivými významami členov (napr. a blind1 man1 = unable to see(slepý), man1 = a human being(človek) a blind2 copy = blind= illegible (nečitateľný), man2 and wife= man= husband, taktiež- blind= slepý človek, slepá ulička, slepá vášeň, slepý náboj).
Pri monosémantických slovách tiež význam celku prevažuje nad sumou významov členov - pr. atomic weight(atómová hmotnosť) - atomic warefare (atómová vojna)
Gramatický význam
Gramatický význam nesie v sebe určitý sémantický obsah, ktorý nemusí byť závislý od lexikálneho významu konkrétnych slov.
Vzťah lexikálneho a gramatického významu
Sú od seba závislé a od seba neoddeliteľné, možno to najlepšie pozorovať pri zámernom porušení kolokability (napr. zo štyl. dôvodov): all the sun long - all the day/night/week long - zovšeobecnenie štrukturálneho významu časovej jednotky.
Čím je gramatická štruktúra jednoduchšia tým je sémantická zložitejšia a naopak.
Motivácia slovného spojenia
Delenie:
Mlynárik
Mlynárik môže byť:
Zvislá platňa
Zvislá platňa (lat. lamina perpendicularis) je časť čuchovej kosti.
Kypselos (Korint)
náhľad|Muži sa pri pohľade na malého Kypsela obmäkčia, autor:[[Franz Caucig (1755–1828)]] Kypselos (Kypselos) bol korintský tyran v 7. stor. pred Kr. (655625 pred Kr.)
Exocentrické slovné spojenie
Exocentrické slovné spojenie je slovné spojenie, v ktorom žiadne zo slov nie je funkčne (syntakticky) totožné s funkciou spojenia ako celku (side by side = N + prep. + N), celok však funguje ako adverbiále. Jeho opakom je endocentrické slovné spojenie.
Kypselos (Korint)
Kypselos bol po matke Bakchiovec, ale jeho matku Labdu pre telesnú chybu rodina zavrhla a musela sa vydať za Korinťana Éetióna, ktorý pochádzal z ľudu. Jej rodina sa tiež dohodla, že ak sa jej narodí syn, pre istotu ho usmrtia, aby sa nepodieľal na vláde. Korintu v tom čase vládli prytani, každoročne jednotlivo zvolení z rodiny Bakchiovcov. Keď sa potom Labde narodil synček, úsmev dieťatka príchodzích mužov natoľko obmäkčil, že to neboli schopní urobiť. Matka ale po tejto príhode dostala strach a dieťatko radšej schovávala v truhlici. Truhlica sa povie po grécky kypselé a synček preto dostal meno Kypselos.
Exocentrické slovné spojenie
Endocentric_and_exocentric
Kypselos (Korint)
Keď Kypselos dospel, dovolili mu vstúpiť do vojska, kde svojou statočnosťou získal hodnosť vojvodcu a svojim vystupovaním aj priazeň ľudu. Keďže vedel, že korintský ľud nenávidí vládnuci klan Bakchiovcov, využil svoju obľubu, postavil sa im do čela a s ich pomocou vládu zvrhol. Ako vládca potom splnil čo sľuboval. Bakchiovcov pripravil o pôdu (mnohých aj o životy ) a rozdelil ju bezzemkom. Údajne sa potom svojimi činmi ľudu tak zaliečal, že bol počas svojej tridsaťročnej vlády stále obľúbený. Keď umrel, korintský ľud bez námietok uznal jeho syna Periandra za nového samovládcu.
Horňany
Horňany sú obec na Slovensku v okrese Trenčín.
Polohopis
Horňany ležia v severnej časti Bánovskej pahorkatiny, podcelku Nitrianskej pahorkatiny, ktorá je súčasťou Podunajskej nížiny. Zo západu sa nad obcou týči pohorie Považský Inovec a zo severu a východu Strážovské vrchy. Nadmorská výška obce je 222 m.n.m. Od okresného a krajského mesta Trenčín je vzdialená 22 km, od Bánoviec nad Bebravou 8 km. Susednými obcami sú Bobot na severe, Dežerice na východe a juhu a Svinná na západe.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1352 pod názvom Hornyan a patrila pod trenčianske panstvo. V dôsledku husitských výprav bola obec na začiatku 15. storočia opustená a znova rozvíjať sa začala až po roku 1433. V roku 1598 sa spomína mlyn a 24 domov, v roku 1784 už 33 domov a 335 obyvateľov, 1828 34 domov a 405 obyvateľov, ktorí sa zaoberali najmä poľnohospodárstvom a povozníctvom. V roku 1918 sa obec, dovtedy ležiaca v Trenčianskej župe Uhorského kráľovstva, stala súčasťou Československa a neskôr Slovenska. V období SNP v jej okolí pôsobila partizánska brigáda Jana Žižku.
Obyvateľstvo
Podľa sčítania obyvateľstva v roku 2021 mali Horňany 429 obyvateľov a 149 domov. Z hľadiska národnosti sa 413 ľudí hlásilo k slovenskej, 4 k vietnamskej, 3 k českej, 1 k maďarskej a u 8 sa národnosť nepodarilo zistiť. Z hľadiska vierovyznania sa 332 obyvateľov hlásilo k Rímskokatolíckej cirkvi, 9 k Evanjelickej cirkvi a.v., 6 k rôznym iným kresťanským cirkvám, 2 k budhizmu, 3 k ad hoc hnutiam, u 14 sa vyznanie nepodarilo zistiť a 63 ľudí bolo bez vyznania.
Občianska vybavenosť
V obci sa nachádzajú potraviny, obecná knižnica, dve autobusové zastávky, pohostinstvo, futbalové ihrisko a cintorín s domom smútku. Sídli tu pobočka Poľnohospodárskeho družstva Bobot-Horňany.
Doprava
V Horňanoch sa križuje cesta II. triedy č. 516 z Trenčianskych Teplíc do Bánoviec nad Bebravou s cestou III/1860 z Trenčianskeho Jastrabia do Hornian. Verejnú dopravu zabezpečujú autobusy SAD Prievidza, ktoré zastavujú na dvoch zastávkach Horňany, nám. a Horňany, osada. Obec má autobusové spojenie s Bánovcami nad Bebravou, Trenčínom, Dubnicou nad Váhom a ďalšími obcami v regióne. Najbližšia železničná zastávka sa nachádza v Svinnej, asi 2 km od obce.
Banský potok
Banský potok je názov niekoľkých potokov na Slovensku:
Električková doprava v Kaliningrade
náhľad|Mapa siete náhľad|Trať
Električková doprava v ruskom meste Kaliningrad funguje od roku 1881. V súčasnosti sú na úzkorozchodnej sieti prevádzkované 3 linky.
Americká občianska vojna
Americká občianska vojna bola občianska vojna v Spojených štátoch v rokoch 1861 až 1865, ktorá prepukla medzi severnými štátmi, ktoré boli lojálne Únii a medzi južnými štátmi, ktoré sa odčlenili a vytvorili Konfederované štáty americké. Občianska vojna sa začala v dôsledku nevyriešenej situácie zotročovania černochov v južných štátoch.
Po tom, čo Abraham Lincoln v novembri 1860 vyhral prezidentské voľby a mal v úmysle otroctvo zrušiť, prvých sedem otrokárskych štátov vystúpilo z Únie a založilo Konfederáciu. Vojna vypukla v apríli 1861, keď južanské vojská zaútočili na pevnosť Sumter v Južnej Karolíne, približne mesiac po Lincolnovej inaugurácii. V nasledujúcich dvoch mesiacoch vstúpili do Konfederácie ďalšie štyri otrokárske štáty. Konfederácia získala kontrolu nad väčšinou územia v týchto jedenástich štátoch (z 34 štátov USA vo februári 1861) a pridali sa k nej aj štáty Kentucky a Missouri, ktoré Konfederácia síce prijala, ale nikdy neboli ovládané prokonfederačnou vládou. Dva zostávajúce otrokárske štáty, Delaware a Maryland, boli pozvané, aby sa pripojili k Konfederácii, ale Delaware to odmietol a v Marylande kvôli zásahu federálnych vojsk nič podstatné nevzniklo.
Konfederované štáty nikdy neboli diplomaticky uznané vládou Spojených štátov ani žiadnou vládou cudzej krajiny. Štáty, ktoré zostali lojálne USA, sa označovali ako Únia. Únia a Konfederácia rýchlo vybudovali dobrovoľnícke a branné armády, ktoré štyri roky bojovali väčšinou na juhu. Intenzívny konflikt si vyžiadal 620 000 až 750 000 obetí z radov vojakov, spolu s neurčeným počtom civilistov. Občianska vojna tak zostáva najkrvavejším vojenským konfliktom v amerických dejinách a predstavovala viac amerických vojenských strát ako všetky ostatné vojny dohromady až do vojny vo Vietname.
Vojna sa prakticky skončila 9. apríla 1865, keď generál Konfederácie Robert E. Lee kapituloval pred generálom Únie Ulyssesom S. Grantom v budove súdu po bitke pri Appomattoxe. Konfederovaní generáli v južných štátoch túto kapituláciu postupne nasledovali a k poslednej kapitulácii na pevnine došlo 23. júna. Veľká časť infraštruktúry na juhu bola zničená, najmä železnice. Konfederácia sa zrútila, otroctvo bolo zrušené a štyri milióny černochov bolo oslobodených. Vojnou zmietaný národ potom vstúpil do éry rekonštrukcie v čiastočne úspešnom pokuse o obnovu krajiny a poskytnutie občianskych práv oslobodeným otrokom.
Občianska vojna je jednou z najviac študovaných dejinných udalostí v histórii USA a zostáva predmetom kultúrnych a historiografických debát. Americká občianska vojna patrila medzi prvé priemyselné vojny. Vo veľkej miere sa využívali železnice, telegraf, parníky, obrnené lode a hromadne vyrábané zbrane. Mobilizácia civilných tovární, baní, lodeníc, bánk, dopravy a dodávok potravín predznamenala dopad industrializácie na prvú svetovú vojnu, druhú svetovú vojnu a následné konflikty.
Príčiny odchodu
náhľad|vľavo|Stav štátov v roku 1861: {{legend|#A40000|Štáty, ktoré sa odtrhli pred 15. aprílom 1861}} {{legend|#EF2929|Štáty, ktoré sa odtrhli po 15. apríli 1861}} {{legend|#FCE94F|Štáty Únie, ktoré povolili otroctvo}} {{legend|#204A87|Štáty Únie, ktoré zakázali otroctvo}} {{legend|#D3D7CF|Územia}}
Príčiny odchodu boli zložité a od začiatku vojny boli kontroverzné, ale väčšina akademických vedcov označuje otroctvo za ústrednú príčinu vojny. James C. Bradford napísal, že problém ešte viac skomplikovali historickí revizionisti, ktorí sa pokúsili uviesť rôzne dôvody vojny. V 50. rokoch 19. storočia bolo otroctvo hlavným zdrojom stupňujúceho sa politického napätia. Republikánska strana bola odhodlaná zabrániť šíreniu otroctva do novovzniknutých štátov a mnoho južných vodcov hrozilo odtrhnutím, ak voľby v roku 1860 vyhrá republikánsky kandidát Lincoln. Po víťazstve Lincolna sa mnohí južní vodcovia domnievali, že rozdelenie je ich jedinou možnosťou, pretože sa obávali, že strata zastúpenia by im bránila v podpore činov a politík v prospech otroctva.
Otroctvo
Otroctvo bolo hlavnou príčinou rozdelenia. Otázka otroctva znepokojovala národ od jeho vzniku a čoraz viac rozdeľovala USA na otrokársky juh a slobodný sever. Problematiku zhoršovala rýchla územná expanzia krajiny, ktorá opakovane dostávala do popredia otázku, či by nové územie malo byť otrokárske alebo slobodné. Táto otázka dominovala v politike po celé desaťročia pred vojnou. Medzi kľúčové pokusy o vyriešenie tejto otázky patrili Missourský kompromis a Kompromis z roku 1850, ktoré však iba odložili nevyhnutný boj proti otroctvu.
Hoci aj v štátoch Únie existovali protichodné názory, väčšina severných vojakov bola v otázke otroctva väčšinou ľahostajná, zatiaľ čo Konfederácia bojovala vo vojne hlavne kvôli ochrane južnej spoločnosti, ktorej otroctvo bolo neoddeliteľnou súčasťou. Z hľadiska otroctva išlo predovšetkým o to, či bol systém otroctva anachronickým zlom, ktoré bolo nezlučiteľné s republikanizmom. Stratégiou vojsk proti otroctvu bola jeho obmedzenie - zastaviť expanziu a tak dať otroctvo na cestu postupného vymierania. Štáty držiace otrokov na Juhu odsúdili túto stratégiu ako zásah do ich ústavných práv. Bieli Južania verili, že emancipácia otrokov zničí hospodárstvo Juhu kvôli veľkému množstvu kapitálu investovaného do otrokov a obavám z integrácie čiernej populácie, ktorý boli otrokmi. Južania sa obávali najmä toho, že sa zopakuje „masaker zo Santa Dominga“, pri ktorom boli po úspešnej revolte otrokov na Haiti zabití takmer všetci bieli ľudia - vrátane mužov, žien, detí a dokonca aj mnohí, ktorí boli sympatizanti zrušenia. Historik Thomas Fleming poukazuje na historickú frázu „choroba vo verejnosti“, ktorú používajú kritici tejto myšlienky, a navrhuje, aby prispela k segregácii v ére Jima Crowa po emancipácii. Tieto obavy sa prehĺbili pokusom Johna Browna z roku 1859 o podnietenie vzbury ozbrojených otrokov na Juhu.
Otroctvo bolo na väčšine územia severu nezákonné, pretože koncom 18. a začiatkom 19. storočia bolo postavené mimo zákon. Slabla tiež v pohraničných štátoch a južných mestách, ale rozširovala sa vo vysoko ziskových bavlníkových štvrtiach na vidieku juhu a juhozápadu. Následní autori americkej občianskej vojny sa zamerali na niekoľko faktorov vysvetľujúcich geografické rozdelenie.
Abolicionisti
vľavo|náhľad|[[Chalúpka strýčka Toma od Harriet Beecherovej Stowovej vzbudila verejnú mienku o zle otroctva. Podľa legendy, keď bola táto kniha Lincolnovi predstavená v Bielom dome, jeho prvé slová boli: „Takže toto je tá malá dáma, ktorá začala túto veľkú vojnu.“|392x392bod]] náhľad|[[Theodore Parker bol prominentný minister, abolicionista a reformátor.]] Abolicionisti - tí, ktorí sa zasadzujú za ukončenie otroctva - boli v desaťročiach pred občianskou vojnou veľmi aktívni. Svojimi filozofickými krokmi nasledovali Puritánov, ktorí boli pevne presvedčení, že otroctvo je morálne nesprávne. Jedným z prvých puritánskych spisov na túto tému bol „Predaj Jozefa“ od Samuela Sewalla v roku 1700. Sewall v ňom odsúdil otroctvo a obchod s otrokmi a vyvrátil mnoho typických ospravedlnení pre otroctvo.
Americká revolúcia a príčina slobody priniesli obrovský impulz k príčine abolicionizmu. Otroctvo, ktoré tu bolo tisíce rokov, sa považovalo za „bežné“ a nebolo dôležitým predmetom verejnej diskusie pred revolúciou. Revolúcia to zmenila a urobila z neho problém, ktorý bolo treba vyriešiť. Výsledkom bolo, že krátko po revolúcii začali severné štáty rýchlo vyrábať zákon, ktorý zakazoval otroctvo. Aj v južných štátoch boli zmenené zákony, ktoré mali obmedziť otroctvo a uľahčiť ich prepustenie. V celej krajine dramaticky pokleslo množstvo služobného pomeru. Zákon zakazujúci dovoz otrokov prešiel Kongresom s malým odporom. Prezident Thomas Jefferson ho podporil a účinnosť nadobudol 1. januára 1808. Benjamin Franklin a James Madison pomáhali zakladať spoločnosti pre oslobodenie. Pod vplyvom revolúcie mnoho individuálnych majiteľov otrokov, ako napríklad George Washington, oslobodilo svojich otrokov, často podľa svojej vôle. Počet slobodných černochov ako podiel čiernej populácie na hornom juhu sa v dôsledku týchto akcií v rokoch 1790 až 1810 zvýšil z menej ako 1% na takmer 10%.
Zásadné bolo tiež ustanovenie severozápadného teritória ako „voľnej pôdy“ - bez otroctva - Manassehom Cutlerom a Rufusom Putnamom (obaja pochádzali z puritánskeho Nového Anglicka). Toto územie (ktorými sa stali štáty Ohio, Michigan, Indiana, Illinois, Wisconsin a časť Minnesoty) zdvojnásobilo veľkosť Spojených štátov. Keby to boli otrokárske štáty a ich volebné hlasy by boli odovzdané hlavnému protivníkovi Abrahama Lincolna, tak Lincoln by nebol zvolený za prezidenta. Občianska vojna by sa neodohrala. náhľad|[[Rufus Putman]] V desaťročiach vedúcich k občianskej vojne abolicionisti ako Theodore Parker, Ralph Waldo Emerson, Henry David Thoreau a Frederick Douglass opakovane využívali puritánske posolstvo krajiny na posilnenie svojej veci. Najradikálnejšie noviny proti otroctvu, The Liberator ("Osloboditeľ"), sa viac ako tisíckrát dovolávali puritánov a puritánskych hodnôt. Parker v naliehaní na novoanglických kongresmanov, aby podporili zrušenie otroctva, napísal, že „Syn puritána ... je poslaný do Kongresu, aby sa postavil za pravdu...“ Literatúra slúžila ako prostriedok na šírenie posolstva bežným ľuďom. Medzi kľúčové diela patrili Dvanásť rokov otrokom, Príbeh života Fredericka Douglasa, Americké otroctvo také, aké je, a najdôležitejšie: Chalúpka strýčka Toma, najpredávanejšia kniha 19. storočia, ak nerátame Bibliu. vľavo|náhľad|Tento portrét sudcu [[Samuel Sewall|Samuela Sewalla od Johna Smiberta sa nachádza v Múzeu výtvarného umenia v Bostone v štáte Massachusetts.]] Do roku 1840 bolo viac ako 15 000 ľudí členmi abolicionistických spoločností v USA. Abolicionizmus v USA sa stal populárnym výrazom moralizmu a viedol priamo k občianskej vojne. V kostoloch, zjazdoch a novinách presadzovali reformátori absolútne a okamžité odmietnutie otroctva.
Abolicionistický sentiment nemal prísne náboženský alebo morálny pôvod. Strana Whigov sa čoraz viac stavala proti otroctvu, pretože to považovala za neodmysliteľné voči ideálom kapitalizmu a voľného trhu. Líer Whigov William H. Seward (ktorý bude pôsobiť v Lincolnovom kabinete) vyhlásil, že medzi otroctvom a voľnou pracovnou silou došlo k „nepotlačiteľnému konfliktu“. Keď sa strana Whigov v 50. rokoch 19. storočia rozpustila plášť zrušenia pripadol jej novovzniknutému nástupcovi Republikánskej strane.
Teritoriálna kríza
V rokoch 1803 až 1854 dosiahli Spojené štáty obrovské rozšírenie územia nákupmi, vyjednávaním a dobývaním. Najskôr boli nové štáty vstupujúce do Únie rozdelené rovnako medzi otrokárske a slobodné štáty.
Po dobytí severného Mexika západne od Kalifornie v roku 1848 sa sympatizanti otrokárstva tešili na rozšírenie otroctva do týchto krajín a možno aj na Kubu a do Strednej Ameriky. Severní sympatizanti „voľnej pôdy“ sa rázne usilovali obmedziť akékoľvek ďalšie rozširovanie otrokárskeho územia. Kompromis z roku 1850 vyhlásil Kaliforniu za slobodný štát za účelom politického urovnania po štyroch rokoch konfliktov v 40. rokoch 19. storočia. Ďalej Kaliforniu nasledovali: Minnesota (1858), Oregon (1859) a Kansas (1861). Južania mali záujem pokračovať v otroctve aj ďalej na západ.
Do roku 1860 sa objavili štyri doktríny, ktoré mali zodpovedať otázku federálnej kontroly v teritóriách. Všetci tvrdili, že sú implicitne alebo explicitne sankcionované ústavou. Prvá z týchto „konzervatívnych“
teórií, ktorú predstavovala Strana ústavnej únie, tvrdila, že Missourské kompromisné rozdelenie území na sever pre voľnú pôdu a na juh pre otroctvo by sa malo stať ústavným mandátom. Crittendenov kompromis z roku 1860 bol vyjadrením tohto názoru.
Senátor Stephen A. Douglas vyhlásil doktrínu územnej alebo „ľudovej“ zvrchovanosti - ktorá tvrdila, že osadníci na území majú rovnaké práva ako štáty Únie na ustanovenie alebo zrušenie otroctva ako čisto miestnej záležitosti. Zákonom Kansas-Nebraska z roku 1854 bola táto doktrína uzákonená. Na území Kansasu vypukli roky násilia a politického konfliktu zameraného za a proti otroctvu; Kongresová snemovňa reprezentantov začiatkom roku 1860 odhlasovala prijatie Kansasu za slobodný štát, avšak jeho prijatie prešlo Senátom až v januári 1861, po odchode južných senátorov.
Štvrtú teóriu presadzoval senátor za Mississippi Jefferson Davis, známu tiež ako „Calhounova doktrína“, pomenovanú po juhokarolínskom politickom teoretikovi a štátnikovi Johnovi C. Calhounovi. Odmietnutím argumentov pre federálnu autoritu alebo samosprávu by štátna suverenita umožnila štátom podporovať rozširovanie otroctva ako súčasť federálneho zväzu podľa ústavy USA. „Práva štátov“ bola ideológia formulovaná a uplatňovaná ako prostriedok na presadzovanie záujmov otrokárskeho štátu prostredníctvom federálnej autority. Ako zdôrazňuje historik Thomas L. Krannawitter, „južanská požiadavka na ochranu federálnych otrokov predstavovala požiadavku na bezprecedentné rozšírenie federálnej moci“. Tieto štyri doktríny obsahovali dominantné ideológie predstavované americkej verejnosti v otázkach otroctva, území a ústavy USA pred prezidentskými voľbami v roku 1860.
Sekcionalizmus
Sekcionalizmus bol výsledkom rozdielnych ekonomík, sociálnej štruktúry, zvykov a politických hodnôt severu a juhu. Regionálne napätie vyvrcholilo počas vojny roku 1812, výsledkom čoho bol Hartfordský dohovor, ktorý prejavoval nespokojnosť Severu s embargom na zahraničný obchod, ktoré neúmerne ovplyvňovalo priemyselný Sever, kompromis troch pätín, oslabenie severnej moci novými štátmi a postupnosť južných prezidentov. Sekcionalizmus sa medzi rokmi 1800 a 1860 ustavične zvyšoval, pretože Sever, ktorý postupne rušil otroctvo, industrializoval, urbanizoval a budoval prosperujúce farmy, zatiaľ čo Juh sa sústredil na plantážne poľnohospodárstvo založené na otrockej práci spolu so samozásobiteľským poľnohospodárstvom pre chudobných belochov. V 40. a 50. rokoch 19. storočia sa otázka prijatia otroctva (pod zámienkou odmietnutia otrockých biskupov a misionárov) rozdelila na najväčšie náboženské vierovyznania národa (metodistická, baptistická a presbyteriánska cirkev) na samostatné severné a južné vyznania.
Protekcionizmus
Majitelia otrokov uprednostňovali nízkonákladovú manuálnu prácu bez mechanizácie. Severné výrobné záujmy podporovali clá a protekcionizmus, zatiaľ čo južanskí pestovatelia požadovali voľný obchod. Demokrati v Kongrese, ovládaní južanmi, spísali colné zákony v 30., 40. a 50. rokoch 19. storočia a neustále znižovali sadzby tak, že sadzby v roku1857 boli najnižšie od roku 1816. Republikáni požadovali zvýšenie ciel vo voľbách v roku 1860. Zvýšenia boli prijaté až v roku 1861 po tom, čo sa južania vzdali svojich kresiel v Kongrese. Otázkou taríf bola sťažnosť Severanov. Avšak neokonfederační autori to tvrdili ako sťažnosť Južanov. V rokoch 1860 až 1861 žiadna zo skupín, ktoré navrhli kompromisy na odvrátenie odtrhnutia, nevzniesla otázku taríf.
Nacionalizmus a česť
náhľad|[[Masaker v Marais des Cygnes proti otroctvu, 19. máj 1858]] Začiatkom 19. storočia bol nacionalizmus mocnou silou so známymi rečníkmi ako Andrew Jackson a Daniel Webster. Zatiaľ čo prakticky všetci severania podporovali Úniu, južania boli rozdelení medzi tých, ktorí sú oddaní celým Spojeným štátom americkým, a tých, ktorí sú oddaní predovšetkým južnému regiónu a potom Konfederácii.
Medzi vnímané urážky južnej kolektívnej cti patrila enormná popularita knihy Chalúpka štrýčka Toma a kroky abolicionistu Johna Browna v snahe podnietiť povstanie otrokov v roku 1859.
Zatiaľ čo Juh smeroval k južanskému nacionalizmu, lídri na severe sa tiež viac orientovali na národnú úroveň a odmietali akúkoľvek predstavu o rozdelení Únie. Republikánska národná volebná kampaň z roku 1860 varovala, že republikáni považujú odchod štátov za vlastizradu a nebudú to tolerovať. Juh varovania ignoroval; Južania si neuvedomovali, ako horlivo bude Sever bojovať, aby držal Úniu pohromade.
Víťazstvo Lincolna v prezidentských voľbách
náhľad|237x237bod|Abraham Lincoln v roku 1864 Posledným spúšťačom odchodu bola voľba Abrahama Lincolna za prezidenta v novembri 1860. Snahy o kompromis, vrátane Corwinovho dodatoku a Crittendenovho kompromisu, zlyhali. Južanskí lídri sa obávali, že Lincoln zastaví rozširovanie otroctva a vydá sa smerom k jeho zániku. Otrokárske štáty, ktoré sa už v Snemovni reprezentantov stali menšinou, teraz čelili budúcnosti večnej menšiny v Senáte a volebnému kolégiu proti čoraz silnejšiemu Severu. Pred nástupom Lincolna do funkcie v marci 1861 sedem otrokárskych štátov deklarovalo svoje odtrhnutie a pripojilo sa k vytvoreniu Konfederácie.
Odtrhnutie sa
Zvolenie Lincolna za prezidenta Spojených štátov vyvolalo zákonodarný zbor v Južnej Karolíne, aby zvolal štátny konvent, ktorý by zvážil odchod z krajiny. Pred vojnou urobila Južná Karolína viac ako ktorýkoľvek iný južný štát, aby presadila predstavu, že štát má právo zrušiť federálne zákony, ba dokonca vystúpiť z USA. Kongres jednomyseľne dňa 20. decembra 1860 odhlasoval odtrhnutie a prijal „Deklaráciu okamžitých príčin, ktoré vyvolávajú a ospravedlňujú odtrhnutie Južnej Karolíny od Federálneho zväzu“. Presadzovala práva štátov na vlastníkov otrokov na juhu, obsahovala však sťažnosť na práva štátov na severe vo forme odporu proti zákonu s tým, že severné štáty si neplnia svoje federálne povinnosti vyplývajúce z ústavy. Južnú Karolínu nasledovali ďalšie „bavlníkové štáty“, a to Mississippi, Florida, Alabama, Georgia, Louisiana, Texas, ktoré sa odtrhli v januári a februári 1861. vľavo|náhľad|366x366bod|Prvý zverejnený článok o odtrhnutí z dňa 20. decembra 1860 Medzi nariadeniami o odtrhnutí prijatými jednotlivými štátmi sa tri z nich - Texas, Alabama a Virgínia - osobitne zmienili o ťažkej situácii „otrokárskych štátov“, ktorú majú v rukách severní abolicionisti. Zvyšok sa nezmieňuje o otroctve a často ide o krátke oznámenia o rozpustení väzieb zákonodarnými zbormi. Najmenej štyri štáty - Južná Karolína, Mississippi, Georgia a Texas - však tiež podrobne a detailne vysvetlili svoje príčiny odtrhnutia. Všetky z nich vinu vinylovali na hnutie za zrušenie otroctva a vplyv tohto hnutia na politiku severných štátov. Južné štáty verili, že otrokárstvo je ústavným právom. Tieto štáty sa 4. februára 1861 dohodli na vytvorení novej federálnej vlády, Konfederovaných štátov amerických. Prebrali kontrolu nad federálnymi pevnosťami a inými majetkami v ich hraniciach s malým odporom odchádzajúceho prezidenta Jamesa Buchanana, ktorého funkčné obdobie sa skončilo 4. marca 1861. Buchanan uviedol, že rozhodnutie Dreda Scotta je dôkazom toho, že Juh nemá dôvod na odtrhnutie a že Únia „má byť večná“. Štvrtina americkej armády - celá posádka v Texase - bola vo februári 1861 odovzdaná štátnym vojskám, ktorým velil generál David E. Twiggs, ktorý sa potom pripojil ku Konfederácii.
Keď sa Južania vzdali svojich kresiel v Senáte a Snemovni parlamentov, republikáni mohli prijímať projekty, ktoré boli pred vojnou blokované Južanskými senátormi. Patrili medzi ne napríklad Morrillova tarifa, zákon o usadlosti, transkontinentálna železnica (Pacifické železničné zákony), zákon o národnom bankovníctve a ukončenie otroctva v okrese Kolumbia. Zákon o príjmoch z roku 1861 zaviedol daň z príjmu ako pomoc pri financovaní vojny. náhľad|[[Jefferson Davis, prezident Konfederovaných štátov amerických (1861 – 1865)]] 18. decembra 1860 bolo v Crittendenskom kompromise navrhnuté obnovenie línie Missourského kompromisu ústavným zákazom otroctva s tým, že štáty severne od línie by boli slobodné a štáty pod líniou by mohli ďalej presadzovať otroctvo. Prijatie tohto kompromisu by pravdepodobne zabránilo odchodu každého južného štátu okrem Južnej Karolíny, ale Lincoln a republikáni to odmietli. Potom sa navrhlo usporiadanie národného referenda o tomto nkompromise. Republikáni túto myšlienku opäť odmietli, hoci väčšina severanov aj južanov by za ňu pravdepodobne hlasovala. Vo Washingtone sa zišla predvojnová februárová mierová konferencia (1861), ktorá navrhla podobné riešenie ako Crittendenský kompromis; Kongres to odmietol. Republikáni navrhli alternatívny kompromis, ktorý by nezasahoval do otroctva tam, kde existovalo, ale Juh tento kompromis považoval za nedostatočný. Zostávajúcich osem otrokárskych štátov napriek tomu odmietlo žiadosti o vstup do Konfederácie na prvom dohovore o odtrhnutí vo Virgínii dňa 4. apríla 1861.
4. marca 1861 zložil Abraham Lincoln prezidentskú prísahu. Vo svojom inauguračnom príhovore tvrdil, že ústava je dokonalejším zväzkom ako predchádzajúce články Konfederácie a večnej únie, že ide o záväznú zmluvu, a každý odchod označil za „právne neplatný“. Nemal v úmysle napadnúť južné štáty, ani nemal v úmysle ukončiť otroctvo tam, kde existuje, uviedol však, že na udržanie vlastníctva federálneho majetku použije silu.
Juh vyslal delegácie do Washingtonu a ponúkol im zaplatenie federálnych majetkov a uzavretie mierovej zmluvy s USA. Lincoln odmietol akékoľvek rokovania s agentmi Konfederácie, pretože tvrdil, že Konfederácia nie je legitímna vláda a že uzavretie akejkoľvek zmluvy s ňou by sa rovnalo uznaniu tejto vlády ako zvrchovanej vlády. Minister zahraničia William Seward, ktorý sa v tom čase považoval za skutočného guvernéra alebo „predsedu vlády“ za neskúseným Lincolnom, sa zapojil do nepovolených a nepriamych rokovaní, ktoré zlyhali. Prezident Lincoln bol odhodlaný držať na území Konfederácie všetky zostávajúce pevnosti okupované Úniou: pevnosť Monroe vo Virgínii, pevnosť Pickens, pevnosť Jefferson a pevnosť Taylor na Floride a pevnosť Sumter, ktorá sa nachádzala v Južnej Karolíne.
Bitka o pevnosť Sumter
vľavo|náhľad|Vlajka Konfederácie vlajúca nad pevnosťou Sumter Pevnosť Sumter sa nachádza uprostred prístavu v Charlestone v Južnej Karolíne. Jeho posádka sa tam nedávno premiestnila, aby sa vyhla incidentom s miestnymi milíciami v uliciach mesta. Lincoln povedal svojmu veliteľovi mjr. Andersonovi, aby vydržal, kým na neho nevystrelia. Prezident Konfederácie Jefferson Davis nariadil vzdanie sa pevnosti. Anderson podmienečne odpovedal, čo vláda Konfederácie odmietla, a Davis nariadil generálovi P. G. T. Beauregardovi zaútočiť na pevnosť skôr, ako mohla doraziť záchranná pomoc. Bombardoval pevnosť Sumter 12. - 13. apríla a vynútil si jeho kapituláciu. náhľad|Hromadné stretnutie v New Yorku 20. apríla 1861 na podporu Únie. Lídri Únie nesprávne predpokladali, že odchod podporuje iba menšina Južanov a že je možné počítať s veľkým počtom južných Únionistov. Keby si Severania uvedomili, že väčšina Južanov uprednostňuje odchod, mohli by váhať pri pokuse o obrovskú úlohu dobyť zjednotený Juh.
Lincoln vyzval všetky štáty, aby vyslali vojská na znovuzískanie pevnosti a ďalších federálnych majetkov. Rozsah povstania sa javil ako malý, a preto na 90 dní vyzval iba 75 000 dobrovoľníkov. Guvernér štátu Massachusetts prevážal štátne pluky vo vlakoch, ktoré nasledujúci deň smerovali na juh. V západnom Missouri sa miestni separatisti zmocnili Liberty Arsenal. 3. mája 1861 vyzval Lincoln ďalších 42 000 dobrovoľníkov na obdobie troch rokov.
Štyri štáty na strednom a hornom Juhu opakovane odmietli predohry Konfederácie, teraz však Virgínia, Tennessee, Arkansas a Severná Karolína odmietli vyslať vojská proti svojim susedom, vyhlásili ich odchod a pripojili sa ku Konfederácii. Na odmenenie Virginie bolo hlavné mesto Konfederácie presunuté do Richmondu.
Postoj pohraničných štátov
Maryland, Delaware, Missouri a Kentucky boli otrokárske štáty, ktoré boli proti odtrhnutiu a nátlaku zo strany Juhu. Západná Virgínia sa k nim potom pripojila ako ďalší hraničný štát po tom, čo sa oddelila od Virgínie a v roku 1863 sa stala štátom Únie.
Územie Marylandu obklopovalo hlavné mesto Spojených štátov Washington, D.C. Marylandský zákonodarný orgán v drvivej väčšine (53 - 13) hlasoval za zotrvanie v Únii, zároveň však odmietol nepriateľstvo s južnými susedmi a hlasoval za zatvorenie Marylandských železničných tratí, aby sa zabránilo ich použitiu počas vojny. Lincoln reagoval stanovením stanného práva a jednostranným pozastavením habeas corpus v Marylande spolu s vyslaním jednotiek domobrany zo severu. Lincoln rýchlo prevzal kontrolu nad Marylandom a okresom Columbia tým, že sa zmocnil mnohých významných osobností vrátane zatknutia 1/3 členov Marylandského valného zhromaždenia v deň, keď sa znovu zišlo. Všetci boli zadržaní bez súdu, ignorujúc rozhodnutie predsedu Najvyššieho súdu USA Rogera Taneya, rodáka z Marylandu, že iba Kongres (a nie prezident) môže pozastaviť habeas corpus (Ex parte Merryman). Federálne jednotky uväznili významného redaktora novín v Baltimore Franka Key Howarda, vnuka Francisa Scotta Keya, po tom, čo v úvodníku kritizoval Lincolna za ignorovanie rozhodnutia predsedu Najvyššieho súdu.
Kentucky sa neodtrhlo; na istý čas sa vyhlásilo za neutrálny štát. Keď v septembri 1861 do štátu vstúpili vojská Konfederácie, skončila sa neutralita a štát pri pokuse o udržanie otroctva znovu potvrdil svoj štatút Únie. Počas krátkej invázie vojsk Konfederácie v roku 1861 zorganizovali sympatizanti Konfederácie secesný dohovor, vytvorili tieňovú vládu Konfederácie v Kentucky, slávnostne prijali guvernéra a získali uznanie Konfederácie. Jeho jurisdikcia siahala iba po konfederačné bojové línie v Spoločenstve a po októbri 1862 odišla definitívne do exilu.
Po odtrhnutí Virgínie požiadala Únionova vláda vo Wheelingu 48 krajov, aby 24. októbra 1861 hlasovali o nariadení na vytvorenie nového štátu. Účasť voličov na úrovni 34 percent schválila zákon o štátnosti (96 percent to schválilo). Zahrnutie 24 secesných krajov do štátu a následná partizánska vojna zapojila do veľkej časti vojny asi 40 000 federálnych vojakov. Kongres prijal Západnú Virgíniu do Únie 20. júna 1863. Západná Virgínia poskytla približne 20 000 - 22 000 vojakov Konfederácii aj Únii.
K pokusu o odtrhnutie Únionistami došlo vo východnom Tennessee, boli však potlačený Konfederáciou, ktorá zatkla viac ako 3 000 mužov podozrivých z lojality k Únii. Boli zadržaní bez súdu.
Všeobecné črty vojny
Občianska vojna bola pretek poznamenaný dravosťou a frekvenciou bitiek. Počas štyroch rokov sa odohralo 237 pomenovaných bitiek, rovnako ako oveľa viac menších akcií a potýčok, ktoré sa často vyznačovali trpkou intenzitou a vysokými stratami. John Keegan vo svojej knihe Americká občianska vojna píše, že „Americká občianska vojna mala byť jedna z najkrutejších vojen, aké kedy prebehli“.
Mobilizácia
Keď prvých sedem štátov začalo organizovať Konfederáciu v Montgomery, mala celá americká armáda 16 000 vojakov. Guvernéri Severu však začali mobilizovať svoje milície. Konfederatívny kongres povolil novému štátu až 100 000 vojakov vyslaných guvernérmi už vo februári. V prvom roku vojny mali obe strany veľmi veľa dobrovoľníkov. Každým rokom sa chcelo čoraz viac dospievajúcich mužov pridať do vojny. Obe strany použili návrh zákona - branná povinnosť - ako prostriedok na povzbudenie alebo vynútenie dobrovoľníctva. Konfederácia prijala v apríli 1862 návrh zákona pre mladých mužov vo veku od 18 do 35 rokov; dozorcovia nad otrokmi, vládni úradníci a duchovní boli oslobodení. V júli nasledoval americký kongres, ktorý schválil návrh milície v štáte, keď nedokázal splniť svoju kvótu s dobrovoľníkmi. Do armády Únie vo veľkom počte vstúpili európski prisťahovalci, vrátane 177 000 narodených v Nemecku a 144 000 narodených v Írsku.
Z malých pohraničných vojsk v roku 1860 sa armády Únie a Konfederácie za pár rokov rozrástli na „najväčšiu a najefektívnejšiu armádu na svete“.
Ženy
Počet žien, ktoré počas vojny slúžili ako vojačky, sa odhaduje na 400 až 750, hoci určiť presný počet je nemožné, pretože ženy sa museli maskovať za mužov.
Ženy tiež slúžili na nemocničnej lodi Únie Red Rover a ošetrovali jednotky Únie a Konfederácie v poľných nemocniciach.
Mary Edwardsová Walkerová, jediná žena, ktorá kedy získala Medailu cti, slúžila v armáde Únie a medaila jej bola daná za úsilie o liečenie zranených počas vojny. Jej meno bolo vymazané z armádnej medaily cti v roku 1917 (spolu s ďalšími viac ako 900 mužskými príjemcami tejto medaile); v roku 1977 však bola obnovená.
Väzni
Na začiatku občianskej vojny fungoval systém podmienečných prepustení. Zajatci sa dohodli, že nebudú bojovať, kým nebudú oficiálne vymenení. Medzitým boli držaní v táboroch riadených ich armádou. Boli platení, ale nesmeli vykonávať nijaké vojenské povinnosti. Systém výmen sa zrútil v roku 1863, keď Konfederácia odmietla výmenu čiernych zajatcov. Potom počas vojny zahynulo vo väzeniach asi 56 000 zo 409 000 zajatcov, čo predstavuje takmer 10 percent smrteľných obetí.
Námorné taktiky
Malé americké námorníctvo z roku 1861 sa v roku 1865 rýchlo rozšírilo na 6 000 dôstojníkov a 45 000 mužov s 671 plavidlami s tonážou 510 396. Jej úlohou bolo zablokovať Konfederačné prístavy, prevziať kontrolu nad riečnym systémom, brániť sa pred Konfederovanými nájazdníkmi na otvorenom mori a byť pripravení na možnú vojnu s britským kráľovským námorníctvom. Medzitým sa hlavná riečna vojna viedla na Západe, kde niekoľko veľkých riek umožnilo prístup do vnútrozemia Konfederácie. Americké námorníctvo nakoniec získalo kontrolu nad riekami Red, Tennessee, Cumberland, Mississippi a Ohio. Na východe námorníctvo zásobovalo a presúvalo armádne sily a občas ostreľovalo subjekty Konfederácie.
Blokáda Úniou
náhľad|246x246bod|„[[Anakondový plán“ generála Scotta z roku 1861. ]] Na začiatku roku 1861 vymyslel generál Winfield Scott Anakondový plán, ktorý by vyhral vojnu s čo najmenším krviprelievaním. Scott tvrdil, že blokáda hlavných prístavov Úniou by oslabila hospodárstvo Konfederácie. Verejná mienka požadovala okamžitý útok armády na dobytie Richmondu.