cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jozef Bednárik
Zomrel 22. augusta 2013 ako 65-ročný v Univerzitnej nemocnici v Bratislave na „vážne metabolické a kardiálne zlyhanie“.
Le Sourd
Le Sourd je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Le Sourd má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Le Sourd má 162 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Newport (Rhode Island)
Newport je mesto v Spojených štátoch amerických, v juhovýchodnej časti štátu Rhode Island. Je sídlom Newport County, má rozlohu (z toho 9,2 % tvorí voda) a žije tu 26 475 obyvateľov (2000). Je súčasťou metropolitnej oblasti Providence. Mesto leží v juhozápadnej časti ostrova Rhode Island medzi prielivom Rhode Island Sound a zálivom Narrangasett Bay. Mesto je známym prímorským letoviskom s luxusnou vilovou zástavbou, pôvodne v koloniálnom štýle (najmä na Bellevue Avenue a priľahlých uliciach) a množstvom jácht v miestnom prístave.
Severovýchodne od mesta leží regionálne letisko Newport State Airport, na severnom okraji mesta sa nachádzajú dve námorné základne (Naval Education and Training Center a Naval Undersea Warfare Center (divízia Newport).
V meste sa narodila americká herečka Mena Suvari.
Chorus Seraphicus
Chorus Seraphicus je ženský komorný zbor, založený v roku 1993. Jeho hlavným ťažiskom repertoáru je renesančná chrámová polyfónia. Okrem nej interpretuje zbor i skladby iných období, od gotiky, cez klasicizmus, romantizmus až k súčasnej tvorbe.
Koncom 90-tych rokov získal zbor cenu Slovenského hudobného fondu za interpretáciu diela M. Sch. Trnavského: Agnus Dei.
Zakladateľom, umeleckým vedúcim a dirigentom zboru je absolvent JAMU Ján Malovec.
Pernecká Malina
Pernecká Malina je potok na Záhorí, na území okresu Malacky. Je to ľavostranný prítok Maliny, má dĺžku 10,824 km, plochu povodia 42,457 km² a je tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení v Malých Karpatoch, v podcelku Pezinské Karpaty, v časti Kuchynská hornatina, na severozápadnom svahu Červeného kopčeka (551 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 448 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie najprv na severozápad, vstupuje do Borskej nížiny, do podcelku Podmalokarpatská zníženina a stáča sa na západ. Sprava priberá prítok z podhoria Malých Karpát a následne významnejší ľavostranný Furtský potok (207,2 m n. m.). Pokračuje v blízkosti osady Nový Dvor, vstupuje na územie VVP Záhorie a podteká letovú dráhu vojenského letiska Kuchyňa. Stáča sa na severozápad, zľava priberá Pernecký potok, pokračuje oblasťou borovicových lesov a napája Prvý rybník. ďalej sa koryto výrazne vlní, až po vtok do Druhého rybníka, do ktorého sprava ústi Kuchynská Malina. Odtiaľ potom tečie viac-menej na sever a v nadmorskej výške okolo 182,5 m n. m. ústi do Tretieho rybníka, vybudovaného na Maline.
Pavol Hrušovský
Pavol Hrušovský (* 9. jún 1952, Veľká Maňa) je slovenský politik, bývalý predseda Národnej rady Slovenskej republiky (20022006, 20112012) a bývalý predseda KDH (20002009). Vo voľbách do NR SR v marci 2012 kandidoval na 2. mieste kandidátky KDH.
Životopis
V roku 1978 vyštudoval Právnickú fakultu UK v Bratislave. V rokoch 19891992 bol vedúci právneho oddelenia v spotrebnom družstve Jednota SD, Nitra, potom krátko prednosta okresného úradu v Nitre.
Pôsobenie v politike
V rokoch 19901992 bol poslanec Federálneho zhromaždenia v ústavnoprávnom, zahraničnom a mandátovom a imunitnom výbore, potom v rokoch 19921994 a 19941998 poslanec NR SR.
Od roku 1998 do roku 2002 bol podpredseda NR SR. Pavol Hrušovský bol zvolený za poslanca NR SR aj vo volebnom období 20022006 (opäť za KDH). Od roku 2002 do februára 2006 bol predsedom NR SR. Bol členom Stálej delegácie NR SR do Zhromaždenia Západoeurópskej únie. V roku 2006 bol opätovne zvolený za poslanca NR SR. Do roku 2009 bol predsedom KDH. Od júla 2010 do októbra 2011 bol podpredsedom NR SR. Po odvolaní Richarda Sulíka z postu predsedu NR SR bol Pavol Hrušovský 13. októbra 2011 znovuzvolený za predsedu.
Ľudová platforma oznámila 28. júna 2013 Hrušovského kandidatúru do prezidentských volieb 2014. V prvom kole voľby nakoniec získal 63 298 hlasov (3,33 % z odovzdaných hlasov) a zo 14 kandidátov skončil na 6. mieste.
Neverec
Neverec môže byť:
Rafael Trujillo
Rafael Leónidas Trujillo [čítaj: truchiljo] Molina (* 24. október 1891, San Cristóbal, Dominikánska republika – † 30. máj 1961, Ciudad Trujillo), prezývaný El Jefe [čítaj: el chefe], bol diktátor vládnuci v Dominikánskej republike od roku 1930 do jeho vraždy v roku 1961. Oficiálne vládol ako prezident medzi rokmi 1930 – 1938 a opäť v rokoch 1942 – 1952, mimo týchto období mal moc v rukách ako hlavný vojenský veliteľ. Jeho vláda sa považuje za jednu z najkrvavejších v novodobej histórii Latinskej Ameriky a prisudzuje sa jej viac ako 50 000 obetí.
Životopis
Narodil sa v San Cristobal v pomerne chudobnej a mnohopočetnej rodine. Ukončil iba základnú školu a následne sa zamestnal ako telegrafista. Keď sa v r. 1916 začala vojenská okupácia Dominikánskej republiky Spojenými štátmi americkými, Trujillo sa prihlásil do Američanmi formovaných milícií tzv. Národnej gardy, ktoré mali pomáhať udržovať americkej námornej pechote v krajine poriadok. V Národnej garde mal rýchly kariérny postup a čoskoro ho americkí velitelia povýšili na generála. Pri odchode amerických vojsk z krajiny v r. 1924 už bol hlavným veliteľom celej Národnej gardy. Absolútnej moci sa ujíma v roku 1930, keď vystúpil ako prezidentský kandidát, ktorý získal až 95% hlasov. Hoci sa už vtedy preukázalo, že voľby boli sfalšované, Trujillo si s podporou USA a svojej Národnej gardy definitívne upevňuje moc.
Už krátko po svojej inaugurácii uplatňoval rozsiahle represie proti svojim politickým odporcom a začal si okolo seba budovať silný kult osobnosti. Nechal po sebe premenovať hlavné mesto Santo Domingo na Ciudad Trujillo a najvyšší vrch krajiny Pico Duarte na Pico Trujillo. Po celej krajine boli stavané jeho sochy a pred vstupom do každého kostola musel byť umiestnený nápis: „Boh na nebi, Trujillo na zemi.“
Brutálny útlak proti skutočným alebo domnelým členom akejkoľvek opozície bol kľúčovým rysom Trujillovej vlády od raného počiatku, mučenie a vraždy, ktoré vykonávala jeho tajná polícia boli na dennom poriadku. Niektoré prípady vzbudili aj zvýšenú medzinárodnú pozornosť, ako napr. "zmiznutie" spisovateľa Jesúsa Galindeza a vražda troch známych aktivistiek, sestier Mirabalových. Hoci podporoval imigráciu bieleho európskeho obyvateľstva do krajiny (prijímal napr. židovských utečencov počas 2. svetovej vojny), proti čiernemu obyvateľstvu pochádzajúcemu predovšetkým zo susedného Haiti Trujillo zaviedol politiku silnej rasovej diskriminácie. V tejto súvislosti sa udial jeho najhorší zločin, známy ako petržlenový masaker, pri ktorom dal v priebehu jediného týždňa v októbri 1937 vyvraždiť v pohraničnej oblasti s Haiti vyše 20 000 haitských prisťahovalcov. Vojaci mali pri ňom na Trujillove odporúčanie ukazovať ľudom petržlen a opýtať sa, čo to je. Kto nevedel správne vysloviť španielske slovo perejil bol okamžite označený za Haiťana (ktorí hovorili kreolsky) a bol zavraždený.
Dlho bola Trujillovým najväčším zahraničným podporovateľom vláda USA, ktorá ho vnímala ako významného spojenca v boji proti komunizmu. Ku koncu 50. rokov však vzťahy k jeho režimu ochladli, čo bolo spôsobené jednak uvedomením si americkej vlády, že sa vzťahmi s brutálnym diktátorom v očiach medzinárodného spoločenstva diskreditujú a tiež obavou USA, žeby vzrastajúca nenávisť voči jeho represívnemu režimu mohla vyvolať ľudovú vzburu, pri ktorej by mohli v krajine prevziať moc komunisti (podobne ako predtým na Kube).
Trujillo zahynul v noci 30. mája 1961, keď bola na jeho auto prechádzajúce cez ulice hlavného mesta  spustená streľba z dvoch iných automobilov. Atentát zorganizovala skupina Trujillových vlastných vysokopostavených dôstojníkov a bývalých spolupracovníkov. Ako sa neskôr preukázalo, urobili to na podnet a s výraznou podporou CIA. Krátko po atentáte sa vlády ujal Trujillov syn Ramfis, ktorý začal organizovať brutálne represie ako odplatu za jeho smrť (väčšina účastníkov atentátu ich neprežila), no po tlaku USA po niekoľkých mesiacoch krajinu opustil.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Korytné
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Korytné v okrese Levoča.
Préaux-du-Perche
Préaux-du-Perche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Plačlivé
Plačlivô alebo Plačlivé je jeden z menej známych vrcholov Západných Tatier, ležiaci v hrebeni medzi vrcholmi Baníkov a Ostrý Roháč. Vrchol je tvorený ostrým bralnatým končiarom. Plačlivô sa v minulosti nazývalo aj Plačlivý Roháč. Plačlivé má na severe a po väčšine aj na juhu strmé skalné steny.
Výhľad
Z vrcholu je prekrásny výhľad na Ostrý Roháč, Baranec, do Smutnej doliny či na Roháčske plesá.
Turistika
Cez Plačlivé vedie červená turistická hrebeňová značka č. 0862 zo Sivého vrchu do Pyšného sedla. Ďalej na jeho vrchole začína žltá turistická značka č. 8618 do Žiarskeho sedla a na Baranec.
Pamätník Márie Terézie v Prešporku
náhľad|Celkový pohľad na pamätník, ktorý takmer štvrťstoročie krášlil priestor vtedajšieho [[Námestie Ľudovíta Štúra|Korunovačného námestia]] Pamätník Márie Terézie bolo monumentálne mramorové jazdecké súsošie uhorskej kráľovnej Márie Terézie od významného prešporského umelca Jána Fadrusza, ktoré v rokoch 1897 – 1921 stálo na dnešnom Námestí Ľudovíta Štúra v Bratislave.
Korunovačné námestie
V prvej polovici 18. storočia začal na mieste, kadiaľ od nepamäti tiekla voda v dunajskej zátoke, vznikať mestský priestor. V tom čase na dnešnej Mostovej ulici, na mieste, kde je dnes vchod do budovy Reduty stál kopec, ktorý podľa svojej funkcie dostal pomenovanie Korunovačný (Königsberg). Naň viedla prvá jazda novokorunovaného panovníka, kde sediac na koni symbolicky zaťal mečom na štyri svetové strany. Tým dal najavo, že je odhodlaný brániť krajinu pred nepriateľmi zo všetkých strán.
Pretože na tomto mieste začali v roku 1773 stavať budovu krajinskej sýpky, dala Mária Terézia kopček odstrániť. O dva roky nato však na novovzniknutom námestí postavili podľa projektu rakúskeho architekta Franza Hillebrandta nový kopec, ktorý sa naďalej využíval pri korunováciách. Podľa tohto kopčeka dostalo priestranstvo pomenovanie Korunovačné námestie (Krönungshügel-Platz, Koronázási Domb-tér).
V roku 1830 sa v Prešporku konala posledná korunovácia uhorského kráľa (Ferdinanda V.). Preložením miesta korunovácií opäť do Budína tunajší korunovačný kopček stratil svoj zmysel a preto ho 4. mája 1870 odstránili. Oficiálnym dôvodom bola nová úprava priľahlých ulíc.
Unikátna pamiatka sa však medzitým stála známou široko-ďaleko a preto mestský magistrát ubezpečil obyvateľov mesta, že na tomto mieste postaví pomník, ktorý bude korunovácie pripomínať. Zatiaľ na uvoľnenom priestranstve postavili hudobný pavilón. Zastupiteľstvo slobodného kráľovského mesta Prešporka na svojom slávnostnom zasadnutí 8. júna 1892, na návrh poslanca uhorského parlamentu Károlya Neiszidlera jednohlasne rozhodlo, že dá na mieste niekdajšieho korunovačného pahorka postaviť dôstojný pamätník. Súčasne bola zriadená odborná komisia na prípravu pamätníka. Do jej čela zvolili mestského archivára Jána Batku.
Vznik pamätníka
Komisia oslovila dvoch vtedajších najvýznamnejších sochárov – oboch prešporských rodákov – Viktora Tilgnera a Jána Fadrusza, aby vypracovali a predložili svoje návrhy.
Každý z umelcov mal svojskú predstavu o vzhľade pamätníka. Tilgnerov návrh predstavoval leva ležiaceho na vysokom podstavci, ktorý medzi prednými labami chráni uhorské korunovačné insígnie. Návrh okrem toho obsahoval podobizne uhorských panovníkov, korunovaných v Prešporku, ktoré mali byť ako medailóny umiestnené po obvode podstavca.
Fadrusz odmietol vytvoriť pomník všetkých tu korunovaných vladárov. Zvolil si jednu osobnosť – kráľovnú Máriu Teréziu, počas panovania ktorej zažívala Bratislava svoj najväčší rozmach. Podľa jeho predstavy mala panovníčka ovenčená kráľovskou korunou sedieť na španielskom žrebcovi v slávnostnom uhorskom odeve. Spoločnosť jej mali robiť dve postavy husárov predstavujúcich vtedajšiu šľachtu.
Pri obhajovaní svojho návrhu Fadrusz okrem výtvarnej stránky komisiu oslovil aj svojím „vlasteneckým prouhorským a promaďarským postojom“. Podľa opisu udalosti uverejnenom vo vtedajšej tlači:
19. júna 1893 komisia vybrala Jána Fadrusza za zhotoviteľa diela a poverila ho vytvorením sadrového modelu. Umelec ešte v tom istom mesiaci vystavil v radnici skicu s návrhom pamätníka, ktorá „vyvolala vďaka šťastnému výberu námetu, rovnako ako svojmu umeleckému spracovaniu, jednoznačný obdiv a všeobecné nadšenie vo všetkých kruhoch obyvateľstva“.
O dva mesiace, 27. augusta 1893, v Budapešti dokončil model. Po kladnom posúdení modelu komisiou sa v septembri 1894 vybral do Toskánska do mesta Carrara, presláveného ťažbou kvalitného bieleho mramoru. Tu v lome, kde materiál pre svoje sochy (o. i. aj pre slávneho Dávida) hľadal i veľký Michelangelo, získal potrebný blok horniny.
vľavo|náhľad|Pamätník bol častým námetom na pohľadniciach z Bratislavy. Kolorovaná pohľadnica z roku 1908 Jazdecká socha, navyše takých kolosálnych rozmerov, bola pre Fadrusza veľkou výzvou. Aby čo najvernejšie zachytil podobu koňa a jazdkyne navštívil viacero európskych miest, kde študoval podobné diela. Veľmi si dal záležať na zvýraznení majestátu panovníčky čo o. i. docielil vymodelovaním koňa so sklonenou hlavou.
Na zachytenie čo najvernejšej podoby Márie Terézie študoval dobové grafické a maliarske predlohy. Pri modelácii tváre vychádzal z malieb barokového umelca Martina van Meytensa, dvorného portrétistu pri viedenskom panovníckom dvore. Sprevádzajúce postavy kuruca a veľmoža sú vytvorené podľa skutočných postáv; ich odevy a zbrane vychádzajú z dobových reálií 18. storočia.
Rozdielne pomník interpretovalo nemecké obyvateľstvo, podľa ktorého mal byť monument výrazom lojality Prešporčanov voči štátu reprezentovaného vládnucou dynastiou Habsburgovcov. Podľa pamätného spisu vydaného v nemčine pri príležitosti odhalenia pamätníka postavy na ňom symbolizovali jednotu šľachty a meštianstva, postavenie Prešporka a vernosť mesta k vlasti a kráľovi.
Ideologicky nezaujatý opis pamätníka nachádzame vo vlastivednom sprievodcovi novinára a spisovateľa Emila Kumlika (1868 – 1944):
Súsošie z carrarského mramoru, vysoké 6,65 metra, na vysokom podstavci (celková výška diela bola jedenásť metrov) bolo slávnostne odhalené 16. mája 1897 za prítomnosti cisára a uhorského kráľa Františka Jozefa I. a členov jeho panovníckeho dvora, krajinského prímasa, členov vlády a predstaviteľov mesta, univerzít, uhorskej akadémie vied a ďalších hostí ako aj širokého obyvateľstva. Pri tejto príležitosti uložili do podstavca pomníka pergamenovú listinu, ktorej text skoncipoval poslanec uhorského parlamentu Kálmán Thaly, člen Uhorskej akadémie vied a profesor na prešporskej Právnickej akadémii. Listina o. i. informovala, že pamätník má:
náhľad|Pohľad na pamätník Márie Terézie (1897) Text listiny končil zvolaním:
náhľad|Zmenšený model sochy Márie Terézie bol v roku 2012 niekoľko týždňov umiestnený na Vajanského nábreží, neďaleko miesta, na ktorom stál pôvodný pamätník Okrem samotného súsošia bol na pamätníku zaujímavý aj jeho podstavec, najmä nápisy na ňom. Vzhľadom na to, že dobové fotografie zachytávajú pamätník iba z čelného pohľadu, všeobecne je známy iba nápis na tejto strane. VITAM ET SANGUINEM (Život a krv) je skrátenou formou výzvy členov uhorského snemu na pamätnom zasadnutí 11. decembra 1741 („Vitam et sanguinem pro rege nostro!“), kedy vyhlásili odhodlanie obetovať za svoju kráľovnú aj vlastné životy.
Menej je však známy nápis, ktorý niesol podstavec na svojej zadnej strane (smerom k mestu). Tu maďarský text ozrejmoval okolnosti vzniku pamätníka: V roku tisícročia vzniku Uhorska na pamiatku kráľovských korunovácií vztýčilo obyvateľstvo slobodného kráľovského mesta Prešporka, 1896.
Odstránenie pamätníka
Pamätník nasledujúcich dvadsaťštyri rokov krášlil priestor námestia a tvoril neodmysliteľnú kulisu tejto časti mesta. Celkový výzor dotvárala aj štylizovaná pseudorokoková železná ohrada, ktorá pamätník obkolesovala, spolu s udržiavaným trávnikom a kvetinovou výsadbou.
V roku 1918 sa Rakúsko-Uhorsko rozpadlo a na jeho troskách vznikali nové nástupnícke štáty. V rokoch 1920 a 1921 však posledný rakúsky cisár a uhorský kráľ Karol IV. a jemu verní prívrženci podnikli kroky snažiace sa o obnovu monarchie čo mladá Československá republika vnímala ako ohrozenie svojej existencie. V stupňujúcich sa protimaďarských a protiuhorských náladách sa príslušníci československých légií „vrhli“ na sochu Márie Terézie a za asistencie polície ju zničili. Následne bol celý pamätník odstránený. Očitým svedkom tejto udalosti bol známy bratislavský sochár Alojz Rigele. V umelcovom rodinnom archíve sa v rukopisnej podobe nachádza osobné svedectvo, ktorému dal výstižný názov ''Zbúranie bratislavského pamätníka Márie Terézie v čase 26. – 29. októbra 1921'':
Neveriaci
Neveriaci môže byť:
Pamätník Márie Terézie v Prešporku
Snahy o obnovu pamätníka
I keď sa na mieste pôvodného pamätníka Márie Terézie vystriedali sochy M. R. Štefánika a štúrovcov, medzi Bratislavčanmi neustali túžby o navrátenie pôvodného pamätníka na toto miesto. Iniciatívy sa chopil Bratislavský okrášľovací spolok, ktorý dokonca dal zhotoviť tretinový čiastočný model pôvodnej sochy a vystavil ho v parčíku na dunajskom nábreží. Súčasne spustil petíciu za návrat pomníka Márie Terézie a súčasné premiestnenie tu stojaceho pamätníka štúrovcov na iné, vhodnejšie miesto.
Collège de France
250px|thumb|Okrasný štít Collège de France 250px|thumb|Nádvorie Collège de France
Collège de France je výskumný ústav v Paríži v 5. obvode na Rue Saint-Jacques a Rue des Écoles v budove vedľa Sorbonny.
Patrí medzi prestížne verejnoprávne výskumno-vzdelávacie inštitúcie nazývané Grands établissements (slov. približne Významné ustanovizne). Vznikla v roku 1530 ako alternatíva k Sorbonne. Collège de France usporiadava aj prednášky, ktoré sú bezplatne prístupné verejnosti.
Opis
Collège de France je zvláštna inštitúcia: jej oficiálnym poslaním je „učiť vedomosti, ktoré práve vznikajú“ (Enseigner le savoir en train de se faire), moderne povedané spájať bádanie a výuku. Má 54 profesorských miest, rozdelených do piatich oblastí:
Collège de France usporiadava pravidelné prednášky, prístupné verejnosti, nemá však žiadnych zapísaných študentov, žiadne študijné odbory a neudeľuje žiadne tituly. Väčšina, ale nie všetci profesori sú Francúzi, dve miesta sa obsadzujú hosťujúcimi profesormi. Keď sa nejaké miesto uvolní, rozhodujú profesori o tom, kto na ne má byť povolaný. Profesúra na Collège de France je vo Francúzsku bez diskusie vrcholom vedeckej kariéry.
História
Roku 1530 založil kráľ František I. podľa rady svojho knihovníka, humanistu Guillaumea Budého, „Kráľovské kolégium“ alebo tiež „Kolégium troch jazykov“, pretože sa tu spočiatku vyučovala gréčtina, hebrejčina a latinčina. Profesori boli hmotne zaistení, neskôr sa k oborom pridalo právo, matematika a medicína. Po revolúcii v 1789 sa kolégium premenovalo na „Národné kolégium“ a od roku 1870 na Collège de France. Jej heslom od založenia je „''Učí všetko“ (Docet omnia).
Slávni profesori
Medzi profesormi na Collège de France boli a sú taktiež nasledujúci:
Dopravný podnik Bratislava
Dopravný podnik Bratislava, akciová spoločnosť (skrátene DPB, staršie názvy pozri nižšie) je jediným poskytovateľom MHD na území mesta Bratislava.
Prevádzkuje trolejbusovú, autobusovú ako aj električkovú dopravu, pričom posledná menovaná je najstaršou na území Slovenska (prevádzkovaná je nepretržite od roku 1895). Jeho 100% vlastníkom je mesto Bratislava.
Električky
thumb|Škoda 30 T
Trolejbusy
thumb|Škoda 31 Tr
Autobusy
thumb|Mercedes-Benz CapaCity
Historické vozidlá
DPB vlastní nasledujúce historické vozidlá:
náhľad|Škoda 706 RTO
náhľad|„Päťokeňák“ #31
náhľad|Škoda 9 Tr
Výcvikové vozidlá
Dopravný podnik vlastní 13 vozidiel na výcvik vodičov:
Sumár
DPB eviduje 1222 vozidiel (stav k 10.2022). Počet prevádzkovaných vozidiel je 1159 (94,8 %). Priemerný vek vozidiel v bežnej premávke s cestujúcimi je 9,4 rokov, počet nízkopodlažných vozidiel je 1008 (87,0 %) a počet klimatizovaných vozidiel je 913 (78,8 %) z celkového počtu.
Vozovne
Dopravný podnik Bratislava má 5 vozovní:
Predajne
DPB prevádzkuje 8 predajní na území Bratislavy:
Predajne sú otvorené od pondelka do piatka, pričom predajňa na Hlavnej stanici je otvorená aj v sobotu. Všetky predajne sú v nedeľu a vo sviatok zatvorené.
Predchádzajúce názvy
Právne mal podnik tieto názvy:
Fyzicky úplne alebo čiastočne prevzal aj tieto podniky na území mesta:
Jeremy Irons
Jeremy John Irons (* 19. september 1948, Cowes, Spojené kráľovstvo) je britský herec.
V roku 1984 získal Tony Award (Tony Award for Best Performance by a Leading Actor in a Play) za úlohu v hre The Real Thing a v roku 1990 Oscara za najlepší mužský herecký výkon v hlavnej úlohe vo filme Zvrat šťasteny (Reversal of Fortune).
Varades (obec)
Varades je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Krakoviak
Krakoviak je poľský národný tanec pochádzajúci z oblasti Krakova. Názov krakoviak sa prvýkrát vyskytuje na počiatku 18. storočia. S rastúcou popularitou sa dostáva i do vážnej hudby. V 19. storočí sa stal v Poľsku všeobecne populárnym tancom s vlasteneckým nádychom. Známe sú krakoviaky: I. F. Dobrzynského vo finále Symfónie na poľské témy, Chopinov Krakoviak pre klavír a orchester, Paderewského Fantastický krakoviak, ...
Kotrimoxazol
Kotrimoxazol je bakteriostatická antibiotická zmes trimetoprimu a sulfametoxazolu v pomere 1:5, používaná pri liečbe množstva bakteriálnych infekcií. Na Slovensku je známy pod obchodným názvom Biseptol.
HC Linz AG
HC Linz AG je rakúsky mužsky hádzanársky klub z Linzu. Vznikol v roku 1972. V najvyššej rakúskej súťaži debutoval v roku 1974. Je 7- násobný majster Rakúska a 4-násobný víťaz Rakúskeho pohára (Pohár ÖHF). Z medzinárodných úspechov je najhodnotnejšia účasť vo finále Pohára EHF v roku 1994. Momentálne hrá najvyššiu domácu súťaž, Handball Liga Austria.
Úspechy
Rakúska najvyššia súťaž:
Víťaz Rakúskeho pohára:
Európske súťaže
Liga majstrov EHF:
Pohár víťazov pohárov EHF:
Vyzývací pohár EHF
Slovenská sporiteľňa
náhľad|Sídlo na Tomášikovej 48 v Bratislave Slovenská sporiteľňa bola založená v roku 1825 ako vôbec prvá sporiteľničná inštitúcia na Slovensku. Vznikla postupnou zmenou z filiálok Die Erste oesterreichische Spar-Casse v Bratislave. V súčasnosti je s viac ako 2,2 milióna klientov najväčšou bankou na Slovensku. Dlhodobo si udržuje vedúce postavenie v oblasti celkových aktív, úverov obyvateľstvu, vkladov klientov, vydaných bankových platobných kariet, počte obchodných miest a bankomatov. Komplexné služby ponúka v takmer 210 pobočkách a 17 regionálnych firemných centrách. Klienti majú k dispozícii viac ako 760 bankomatov po celom Slovensku.
Od roku 2001 je Slovenská sporiteľňa členom Erste Group, ktorá bola v roku 1819 založená ako prvá rakúska sporiteľňa. Od roku 1997 sa Erste Group stala jednou z najväčších stredoeurópskych bankových skupín so 47 000 zamestnancami. Obsluhujú približne 15,9 miliónov klientov v takmer 2 700 pobočkách v siedmich krajinách východnej časti Európskej únie (Rakúsko, Česko, Slovensko, Rumunsko, Maďarsko, Chorvátsko a Srbsko).
Ratingy
Moody's Investors Service
Moderná a najväčšia banka na Slovensku
Slovenská sporiteľňa je dlhodobo najväčšou bankou na Slovensku, čo jej dovoľuje investovať nemalé finančné prostriedky do vývoja a zlepšovania bankových technológii. Modernizuje svoje bankové systémy a pobočky, čím prináša svojim klientom ten najväčší komfort. Jedným z posledných projektov Slovenskej sporiteľne bol nový internet banking s názvom George, ktorý dostal podtitul nové šikovné bankovanie od Slovenskej sporiteľne. George prináša moderné bankové funkcie ako rýchlejšie bankovanie, intuitívne vyhľadávanie či skenovanie účteniek a mnoho viac.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kurimany
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kurimany v okrese Levoča.
Národnosť
Národnosť môže byť:
James Bond (rozlišovacia stránka)
James Bond môže byť:
Prépotin
Prépotin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Focke-Achgelis Fa 223
Focke-Achgelis Fa 223 Drache („Drak“) bol vrtuľník vyvinutý v nacistickom Nemecku počas druhej svetovej vojny.
Vznik a vývoj
Vznikol vývojom predchádzajúcej konštrukcie Focke-Wulf Fw-61. Bol určený najmä na námorný prieskum, hliadkovanie proti ponorkám, dopravu, záchranné akcie a výcvik.
Prvý prototyp bol dokončený koncom roka 1939 a bol poháňaný motorom BMW-Bramo 323 s výkonom 620 k. V auguste roku 1940 uskutočnil Drache svoj prvý samostatný let. V tom istom roku dosiahol pri skúškach rýchlosť 182 km/h a dostup až 7100 m. Ministerstvo letectva preto následne objednalo prvú sériu 100 kusov.
Ďalší vývoj a výroba sériových strojov bola však značne sťažená a skomplikovaná anglo-americkými bombardovacími náletmi. Viacero dokončených a rozpracovaných strojov bolo zničených a výroba musela byť z pôvodnej továrne presťahovaná na bezpečnejšie miesto. Znovu obnovená bola až v roku 1943 a v priebehu nasledujúceho roka dodala niekoľko ďalších skúšobných prototypov. V júli 1944 však päť padla za obeť silnému bombardovaniu.
Operačné nasadenie
Vyrobené prototypy boli podrobené rôznym náročným testom. Jeden bol veľmi úspešne nasadený pri vyzdvihnutí havarovaných lietadiel z vresoviska. Iný bol takisto veľmi úspešne testovaný v Alpách, kde vo vysokohorských podmienkach aj pristával (Dresdner Hütte - 2300 m nad morom). Ministerstvo následne promptne objednalo výrobu 400 kusov, čo však už vo vtedajších pomeroch bolo úplne nereálne. Z prototypov zostalo letuschopných päť kusov, z ktorých tri boli začlenené k Luft-Transportstaffel 40. Zo sériových strojov bol vyrobený minimálne jeden stroj Fa-223 E-0 (Werk Nr.-00051 GW+PA), ktorý vzápätí absolvoval dramatický 1675 km dlhý etapový a záchranný let po strednej a východnej časti Nemecka, s Červenou armádou na chvoste. Koncom vojny bola väčšina vrtuľníkov stiahnutá do Álp, kde ich zastihol koniec vojny. Ako vojnová korisť sa dostali do Veľkej Británie (1 kus), USA (1 kus), Sovietskeho zväzu (3 kusy) a Francúzska (2 nedokončené kusy). Do Veľkej Británie preletel Drache vlastnou silou, nemeckou osádkou a stal sa tak prvým vrtuľníkom ktorý preletel kanál La Manche. Po vojne sa vo Francúzku s pomocou prof. Fockeho, podarilo skompletizovať dva kusy pod označením SE 3000. Zaujímave je, že dva kusy sa podarilo skompletizovať v Československu, pod označením VR-1. Obidva potom lietali v službách armády a polície stovky hodín.
Používatelia
24px Nemecko 24px Česko-Slovensko 24px Francúzsko
Popis konštrukcie
Fa-223 bol jednomotorový vrtuľník s dvomi nosnými protibežnými trojlistými rotormi na charakteristických nosníkoch na bokoch trupu. Boli pokryté na nábežnej hrane preglejkou a ostatné plochy plátnom. Priestranná kabína bola rozdelená priečkou na pilotný a nákladný priestor. Pilot sedel na sedačke umiestnenej vľavo, vpravo bola sklápacia sedačka pre navigátora, či obsluhu guľometu. Vezená zásoba paliva bola 490 litrov.
Camembert
Camembert je francúzsky mäkký syr, ktorý pochádza z Pays d'Auge v Normandii. Tento syr patrí k najznámejším syrom na svete.
Charakteristika
Má charakteristickú plesňovú kôru so svetlohnedým mriežkovaním. Cesto slamovožltej farby býva rovnomerne zrelé, bez kriedovitosti v strede. Syr má čistú bylinkovú arómu s príjemným nádychom húb. Chuť je krémová, komplexná, s čerstvými trávovými tónmi.
Intara y’Amajyepfo
Intara y’Amajyepfo (-po rwandsky) alebo Province du Sud (-po francúzsky) alebo Southern Province (-po anglicky) je provincia Rwandy. Existuje od roku 2006. Administratívne sídlo je Nyanza.
Camembert
Výrobný postup
Pri výrobe sa mlieko nechá mierne ohriať, a potom sa doň vloží syridlo. Približne o hodinu až o hodinu a pol sa mlieko zrazí. Hneď potom je syrenina dostatočne pevná, aby sa plnila do dierkovaných foriem. Syry odtečú, naočkujú sa na povrchu plesňou Penicillium camemberti (synonymum Penicillium candida) a solia sa. Nakoniec zrejú v pivniciach s vysokou vlhkosťou.
Intara y’Amajyepfo
Administratívne členenie
náhľad|left|Okresy Provincia sa delí na 8 okresov :
Najväčšie mestá sú:
Jozef Marko (generál)
Jozef Marko (* 8. jún 1904, Zeleneč – † 22. máj 1981, Bratislava) bol slovenský generál, účastník SNP.
Životopis
V rokoch 19141922 študoval na reálnom gymnáziu v Bratislave a v Trnave. V štúdiu pokračoval na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, ktorú z materiálnych dôvodov nedokončil. Od 1. októbra 1924 do 15. augusta 1926 absolvoval Vojenskú Akadémiu v moravskom meste Hranice na Moravě. 1. októbra 1926 bol povýšený na poručíka spojára z povolania, v roku 1936 do hodnosti kapitán.
V prvých rokoch slúžil ako veliteľ čaty najprv v tel. prápore v Trnave, od roku 1929 v Kutnej Hore, od roku 1933 ako veliteľ roty v Týne nad Vltavou, v rokoch 19351936 v Kutnej Hore a v Brne. Na jeseň 1936 nastúpil ako pedagóg do Vojenskej Akadémie v Hraniciach, kde pôsobil až do rozpadu republiky.
Odbojové aktivity
Kontakty s odbojovými pracovníkmi začal budovať už v roku 1940. Výrazne sa zaslúžil o budovanie kontaktov medzi SNR a predstaviteľmi armády. Z poverenia SNR osobne rokoval s dôstojníkmi slovenskej armády. Zabezpečil priame spojenie s podplukovníkom Jánom Golianom, s ktorým udržiaval pravidelné konšpiratívne styky, ako i ďalšími do odboja zainteresovanými dôstojníkmi. Po vzniku Vojenského ústredia (VÚ) v apríli 1944 sa stal jedným z jeho najužších spolupracovníkov. Na starosti mal styk s partizánmi a záležitosti spojenia. Pôsobil ako styčný dôstojník VÚ so SNR. Spolu so stotníkom M. Polákom zabezpečoval kontakty VÚ s československým MNO v Londýne. V júli 1944 zabezpečil styk medzi VÚ a spravodajcami — parašutistami (príslušníkmi čs. vojenských jednotiek v ZSSR), ktorých na Slovensko vyslala Československá vojenská misia v Moskve. 27. júla 1944 sa zúčastnil pri Čremošnom porady členo SNR a VÚ, kde sa prediskutovali vojenské a politické otázky príprav Povstania, a 13. augusta 1944 porady medzi pplk. Golianom a partizánskym veliteľom, pôsobiacim v Kantorskej doline Piotrom Alexejevičom Veličkom. Partizánske hnutie pomáhal aj materiálne zásobovať. Prispel tiež k zabezpečeniu prechodu francúzskych vojnových zajatcov z Maďarska k partizánom v Turci. Po vypuknutí povstania sa stal veliteľom spojovacieho vojska 1. československej armády na Slovensku. Podieľal sa na technickej príprave a zapojení Slobodného slovenského vysielača. Po jeho vyradení z činnosti nepriateľom 2. septembra 1944 prispel k jeho obnoveniu prostredníctvom mobilného vojenského leteckého vysielača. 12. októbra 1944 sa stal členom Rady na obranu Slovenska, ako jeden zo štyroch zástupcov armády. Spolu s nimi sa prostredníctvom tejto inštitúcie pokúšal dosiahnuť súčinnosť medzi velením armády a partizánmi. Prispel k odletu spojeneckých letcov – bývalých vojnových zajatcov z povstaleckého územia na ich vojenské základne v Taliansku. Pred pádom Banskej Bystrice budoval na Donovaloch a okolí novú spojovaciu sieť veliteľstva 1. československej armády na Slovensku. So spiatočnou platnosťou od 1. mája 1944 bol povýšený na plukovníka. Do hôr odišiel 28. októbra spolu so skupinou osvetových dôstojníkov. Spočiatku sa skrýval nad obcou Hiadeľ v priestore výšiny Kozí chrbát. V decembri odcestoval cez Ružomberok a Trnavu za rodinou, vydávajúc sa za evakuanta z východného Slovenska. Až do prechodu frontu sa skrýval vo svojom rodisku Zelenči blízko Cífera.
Povojnové aktivity
V rokoch 19451948 pôsobil ako veliteľ spoj. na MNO v Prahe. V roku 1945 sa podieľal na vzniku organizácie Zväz vojakov SNP a krátky čas bol predsedom jej pražskej expozitúry. 19. februára 1947 bol povýšený do hodnosti brigádny generál. 27. marca 1948 zbavený činnej vojenskej služby a poslaný na zdravotnú dovolenku. 1. septembra bol preradený do zálohy. V priebehu rokov 19491950 bol z politických dôvodov zatknutý a väznený. V rokoch 19511952 bol zamestnaný ako pracovník Správy spojov, 19531955 Montážnej správy spojov, 19551956 Spojprojektu, 19571958 Krajského zväzu výrobných družstiev. V roku 1958 bol opäť zatknutý. 25. marca 1959 ho Krajský súd v Bratislave v procese s tzv. Karvašovou skupinou odsúdil na 14 rokov väzenia za velezradu. Bol väznený na Mírove. Na slobodu sa dostal v septembri 1963 vďaka amnestii prezidenta republiky. ŠtB ho však naďalej pozorne sledovala a podozrievala z nepriateľskej činnosti proti republike. V rokoch 19631968 bol pracovníkom Ľudového družstva invalidov v Bratislave. Do dôchodku odišiel v roku 1968. V tomto roku bol oslobodený spod obžaloby pre trestný čin velezrady. V Čase „pražskej jari“ sa verejne angažoval v Slovenskej organizácii na obranu ľudských práv. Jeho pokusy o vrátenie hodnosti generála však boli neúspešné. Naopak, v dôsledku normalizácie ŠtB obnovila jeho sledovanie. Úplne rehabilitovaný bol až po smrti v roku 1991, keď mu bola priznaná hodnosť generálmajor in memoriam. Je pochovaný v Bratislave.
Pavol Lančarič
Ing. Pavol Lančarič, PhD. (* 31. máj 1963, Bojnice) je slovenský manažér, bývalý predseda dozornej rady telekomunikačnej spoločnosti Orange Slovensko a jej bývalý generálny riaditeľ.
Po ukončení štúdia bol zodpovedný za viaceré výskumné úlohy na Protimonopolnom úrade SR a zároveň bol členom poradného výboru predsedu vlády SR. Neskôr pracoval v spoločnosti Deloitte & Touche ako Senior Consultant. V riadiacej pozícii pôsobí od roku 1993, keď sa stal generálnym riaditeľom spoločnosti Tchibo Slovakia. V roku 1995 sa stal generálnym riaditeľom vydavateľstva Rheinische Post Bratislava – Brno – Praha – Düsseldorf pre Slovensko a Česko. V roku 1997 nastúpil do spoločnosti Orange Slovensko (v tom čase Globtel GSM, neskôr Globtel) na pozíciu obchodného riaditeľa a od roku 1999 až do roku 2019 bol generálnym riaditeľom najväčšieho slovenského mobilného operátora. Od roku 2001 bol aj členom a v rokoch 2015 až 2019 predsedom predstavenstva Orange Slovensko. V rokoch 2019 až 2022 bol predsedom dozornej rady tejto spoločnosti a spolupracoval na riadení aktivít skupiny Orange pre európsky trh.
Pavol Lančarič bol členom správnej rady IT asociácie Slovenska. Bol nominovaný v súťaži Manažér roka 2005, 2006 a 2013 ekonomického časopisu Trend. Za rok 2010 získal ocenenie Krištáľové krídlo v kategórii hospodárstvo za úspešný management firmy počas hospodárskej krízy bez dopadu na zamestnanosť, spokojnosť zákazníkov a akcionárov firmy. Na pozícii generálneho riaditeľa skončil po 20 rokoch, v máji 2019, pričom bol nahradený Federicom Colomom.
Politické pôsobenie
12. mája 2023 prezidentka Zuzana Čaputová oznámila členov vlády Ľudovíta Ódora, Pavol Lančarič bol nominovaný na ministra dopravy.
Bitka desiatich kráľov
Bitka desiatich kráľov je konflikt opísaný v Siedmej mandale Rigvédy (hymnus 18, 33 a 83.4-8), kde kráľ Sudas okolo roku 1500 pred Kr. porazil útočiacich kráľov Puru v Pandžábe.
K. F. Geldner vo svojom preklade Rigvédy z roku 1951 považuje tieto texty za „zjavne založené na historickej udalosti“, hoci sa nezachovali žiadne ďalšie historické zápisky.
Košické sídliská
thumb|Najmladšie košické sídlisko - [[Sídlisko Ťahanovce bolo kvôli nedostatku stavebného priestoru projektované s hustejšou zástavbou než predošlé košické sídliská]]
Košice pozostávajú z väčšej miery z obytných komplexov panelových bytoviek, ktoré mesto nielenže obkolesujú na okrajoch, ale aj prestupujú v centrálnej zóne. Už pri vstupe do mesta si návštevník nemôže nevšimnúť rozľahlé sídliskové súbory na oboch brehoch rieky Hornád, ktorým vo výstavbe nezabránili ani kopcovité svahy koncových výbežkov Slovenského rudohoria.
Počiatky
Počiatky hromadnejšej bytovej výstavby v Košiciach sa datujú už v medzivojnovom obdobia, kedy v rámci novovzniknutého Česko-Slovenska predstavovali posledný civilizačný bod smerom na východ (Podkarpatská Rus). So zriaďovaním novej štátnej administratívy a príchodom potrebných slovenských a českých úradníkov sa budovali podľa pražského vzoru prvé činžové obytné domy funkcionalistického charakteru, a to na severnom predmestí od centra mesta, ktoré bolo považované, na rozdiel od južného – priemyselného, už od uhorských čias za reprezentatívne a rezidenčné. Za príklad prvorepublikových nájomných bytov slúžia činžiaky medzi Letnou a Jarnou ulicou, tzv. Malá Praha s Masarykovou kolóniou bankových úradníkov. Ďalšími sú súbory činžiakov v oblasti Starej baštovej - Podtatranského a Palackého – Bajzovej.
Prvé sídliská
Po druhej svetovej vojne sa začalo so zahusťovaním širšieho centra Košíc sídliskovou výstavbou v súvislosti so spriemyselňovaním mesta. V rokoch 1954 – 1956 vznikali prvé košické sídliská hneď v niekoľkých lokalitách súčasne. Košice I. na Juhu v okolí Pasteurovho námestia a Košice II. na Severe v okolí Zimnej a Jilemnického ulice sa skladali z 3 – 5 podlažných blokov s minimalistickými prvkami socialistického realizmu, ktorý v Košiciach, na rozdiel od iných slovenských a českých miest, nenašiel širšie uplatnenie. V rokoch 1954 – 1958 sa stavalo aj sídlisko Komenského, ktorého najvyššia stavba dosahovala už sedem podlaží. Nasledovali sídliská Sever (okolie obchodného domu Beta), Mlynský náhon (priestor Hlinkova – Mlynský náhon – Národná trieda) a Mier (sever od Hlinkovej, Vodárenská), opäť na severe mesta, ktoré ešte v 60-tych rokoch doplnili vzdialenejšia Podhradová a Solovjevova (zástavba v priestore Watsonovej (pred r. 1989 Solovjevovej), Hroncovej (pred r. 1989 Kótayho) a Boženy Němcovej). Spoločným menovateľom týchto sídlisk je, že kedysi okrajové, dnes úplne zrástli s mestom a ich pôvodné názvy, s výnimkou Mieru a Podhradovej, sa ani nepoužívajú. Používa sa však pojem Sever pre označenie celej mestskej časti podľa administratívnych hraníc zahrňujúcou široké severné predmestie Košíc vrátane všetkých uvedených sídlisk (okrem Košice I.).
Nové Mesto - Terasa
thumb|right|Intenzívna výstavba najväčšieho košického sídliska Nové mesto ([[1965).]] Skutočná masová sídlisková výstavba v Košiciach sa začala v 60-tych rokoch rozhodnutím vlády o výstavbe Východoslovenských železiarní, kedy bolo potrebné poskytnúť domov pre ich 25 tisíc zamestnancov s rodinami. Výsledkom bola výstavba satelitného Nového Mesta na západnom svahu mestskej kotliny, odkiaľ bol výhľad na centrum mesta. Odtiaľ sa aj vžil názov Terasa, ktorý sa jedine používa u Košičanov na rozdiel od symbolického Nového Mesta, ktorý dokonca nepoužíva ani administratíva, keďže sídlisko spolu s obytnou lokalitou Popradská vytvára mestskú časť Západ, a tak zostáva Nové Mesto iba historickou reáliou. Obytný súbor bol plánovaný pre 60 000 obyvateľov (v súčasnosti počet obyvateľov zhruba 40 000), čo ho radí vo veľkosti sídlisk na Slovensku na tretie miesto po bratislavskej Petržalke a Ružinove. Sídlisko pretína v strede Trieda Slovenského národného povstania, kade vedie veľkokapacitná električková trať na sever i juh centra a rýchlodráhou priamo do VSŽ. Sídlisko bolo taktiež ako jediné dobudované komplexnou občianskou vybavenosťou (zdravotné strediská, obchodné centrá, školské zariadenia a pošty) i vyššieho typu (nemocnica, kino, univerzitné fakulty) s celomestskou pôsobnosťou (pasové oddelenie polície, budova KV KSČ – dnešný magistrát mesta z roku 1985). Nové Mesto následnou výstavbou ďalších sídlisk sa dobou plne urbanisticky zakomponovalo do mechanizmu mesta a v súčasnosti už plní sekundárnu úlohu centra mesta, čo sa prejaví aj pri ďalšej výstavbe v oblasti tzv. asanačného pásma (t. j. pozostatok domovej zástavby v okolí Ružovej, určenej na zbúranie).
Juh a Železníky
Na južnom predmestí sa okrem predošlej solitérnej blokovej výstavbe v okolí Rastislavovej začalo so sídliskovou zástavbou asanovaním nízkych domových štvrtí v priestore Južnej triedy a Revolučnej (označované ako sídlisko Juh – toto označenie sa ale používa pre celú mestskú časť Juh zahrňujúcu širšie južné košické predmestie). Strediskom sídliska sa stalo obchodné centrum Astória. Na niektorých plánoch Košíc sa objavilo označenie pre skupinu blokov v priestore Mlynárskej a Vojvodskej (niekdajšej Schönherzovej) sídlisko Schönherzovo, takýto názov sa však nepoužíval a nepoužíva. Naopak veľmi dobre známym košickým sídliskom na Juhu zo 70-tych rokov sú Železníky v priestore medzi Terasou a Verejným cintorínom. Boli na ňom použité niektoré novátorské techniky zo stavieb sídlisk v Česko-Slovensku, kde obytné bloky boli zoskupené do poloblúkov s vytvorením centrálneho demotorizovaného zeleňového koridoru. right|thumb|[[Košice sa vyznačujú vysokým stupňom panelovej výstavby už v ich centrálnej zóne, pohľad od severovýchodu.]]
Košice veľkomestom
Výstavbou sídlisk sa populácia Košíc niekoľkonásobne zvyšovala. V roku 1945 žilo v meste 52 000 obyvateľov, v roku 1979 sa presiahla 200 tisícová hranica. Plán predpokladal s 300 000 obyvateľmi do roku 2000. Košice si vyslúžili označenie najrýchlejšie rastúceho mesta v Česko-Slovensku a priečku piateho najväčšieho mesta v Česko-Slovensku si udržali až do konca spoločného štátu. Väčšinu obyvateľov nových sídlisk tvorili, okrem odborníkov z celého Česko-Slovenska, prisťahovalci zo slovenského vidieka, čím sa radikálne zmenila demografická a národnostná štruktúra obyvateľstva. Kým po vojne boli Košice bežne maďarsky hovoriacim mestom, dnes tento jazyk ovládajú len staršie generácie Košičanov. Prírastok obyvateľov v detskom veku bol natoľko enormný, že v 80-tych rokoch bola na košických sídliskových školách zavedená dvojsmenná prevádzka ranných a večerných tried.
Centrálne sídliská
thumb|right|Staré ustupuje novému - Sídlisko Kuzmányho ([[1971).]] Sídlisková výstavba dodala Košiciam veľkomestský charakter, ale v centrálnej zóne, za hranicami historického jadra, ešte stále prevládala nízka domová – vidiecky pôsobiaca zástavba. Preto sa rozhodlo v 60-tych a 70-tych rokoch o jej asanácii a následnej výstavbe nových sídlisk. Na západnej hranici súbežne s Kuzmányho ulicou vyrástlo v niekoľkých etapách sídlisko Kuzmányho a na juhovýchodnom okraji pod Námestím osloboditeľov nové sídlisko Juhovýchod, označované aj ako sídlisko Osloboditeľov. Takéto uplatnenie novodobej architektúry v bezprostrednej blízkosti historickej zástavby je z urbanistického hľadiska veľmi charakteristické pre mestá postihnuté ťažkým bombardovaním počas druhej svetovej vojny, ktoré sú známe najmä z Nemecka (Drážďany, Lipsko), ale v Košiciach sa to udialo z dôvodu nerovnomerného stavebného vývoja, ktorý bolo potrebné vybalansovať. Všetky sídliská 70-rokov boli budované zo šedých betónových prefabrikovaných panelov. right|thumb|Blízkosť vodnej plochy robí [[Nad jazerom jedným z príjemnejších košických sídlisk.]] right|thumb|Vtedajším úspechom socialistického urbanizmu bolo Sídlisko [[Košice – mestská časť Dargovských hrdinov|Dargovských hrdinov vstavané do hory Furča. Z oboch názvov sa vžil názov Furča.]]
Nad jazerom a Krásna
Okrem centrálnej časti Košíc sa v 70-tych rokoch pracovalo na nových satelitných sídliskách pri dolnom toku rieky Hornád v priestore Jazera a následne až ku obci Krásna nad Hornádom, ktorá bola pričlenená ku Košiciam. Vznikli tak sídliská Nad jazerom a Krásna pre 30 000 obyvateľov, ktoré medzi sebou nemajú nejak určenú hranicu. Možno ju však postrehnúť zo spôsobu pomenovania ulíc, kde v časti Nad jazerom sú pomenované podľa geografických reálií bývalého Sovietskeho Zväzu a v Krásnej z oblasti kozmonautického výskumu ZSSR. Prítomnosťou Jazera v areáli sídliska vznikol urbanisticky veľmi atraktívny priestor, kde rezidenčná funkcia je skĺbená s rekreačnou. Občianska vybavenosť bola základná, ale obyvatelia mohli využiť krátku dostupnosť do zamestnania, pretože priľahlé prevádzky ľahkého priemyslu ležali na druhej strane hlavnej cesty (dnes Slanecká). So vzdialenejším centrom mesta ich od roku 1983 spájala električková trať. Obe sídliská tvoria dnes mestskú časť Nad jazerom.
Luník IX
Špecifickým košickým sídliskom je Luník IX, ktorý bol postavený na konci 70-tych rokov ako sociálny experiment vzorného spolunažívania modernej socialistickej spoločnosti. Podľa neho mali vedľa seba žiť bežní občania robotníckej triedy s inteligenciou, prevažne vojenskou, a Rómami. Občania nerómskej národnosti sa zo sídliska po krátkom čase vysťahovali a tak sa z Luníka IX stávala čisto rómska štvrť, značne separovaná od ostatného mesta. V súčasnosti, okrem pôvodných obyvateľov, je vzhľadom na nízky štandard bývania sídlisko určené pre sociálne problémových občanov a neplatičov. Luník IX je kvôli svojej výnimočnosti predmetom neustáleho záujmu zahraničných delegácií. O tom, že sídlisko nebolo plánované ako geto, svedčí jeho názov. Z Luníkov I – VIII sa totiž skladá Nové Mesto (Terasa). Označenia "Luník" pre okrsky I-VII sa nepoužívajú, používa sa iba názov pre Luník VIII, ktorý je vzdialenejší od Triedy SNP, centra sídliska Nové Mesto (Terasa). Nový okrsok Luník IX tak mal byť akýmsi teoretickým pokračovaním Terasy.