cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaskyne planiny Dolný vrch
Predpokladané jaskynné sústavy Dolného vrchu
Definovať, resp. vymedziť jaskynné sústavy na Dolnom vrchu, teda na slovenskej strane planiny, nie je jednoduché. Severný svah planiny lemuje zóna vyše dvadsiatich prameňov, z ktorých viaceré majú parametre krasových prameňov plytkého obehu (vyvieračiek) naznačujúce prítomnosť vyvinutých jaskynných sústav (napr. predpokladaná jaskynná sústava vyvieračky Teplica, predpokladaná jaskynná sústava Vyvieračky v záhrade svätého Andróda, predpokladaná jaskynná sústava Malej jablonej vyvieračky a Studne pri hradnom buku. Viažu sa teda predovšetkým na významné ponorové zóny (Brezový závrt, Egrešový závrt) a uvedené krasové pramene plytkého obehu (vyvieračky). Príkladom vyvieračky, kde sa nepredpokladá vývoj signifikantných jaskynných priestorov je prameň Brúska s hlbokým obehom krasových vôd. Prieniku do potenciálnych jaskynných priestorov cez vyvieračky bránia mohutné sutinové kužele, ktoré lemujú severný svah planiny (porovnaj kap. 6.3 Pramene in: L. Vlk et al., 2001). Najnovšie objavy a výsledky bádania z konca októbra 2015, resp. z 8. novembra 2015 poukazujú prekvapivo na existenciu komplexu ponorových jaskýň vytvorených pravdepodobne inváziou riečneho toku Turňa do masívu planiny; o takomto scenári dosiaľ na Dolnom vrchu nepanovalo ani len tušenie. Potenciálnu jaskynnú sústavu v tomto prípade podľa všetkého drénovali vyvieračky na maďarskej strane planiny. Na riešení tejto problematiky v súčasnosti intenzívne pracujú jaskyniari Slovenskej speleologickej spoločnosti.
Jodid strieborný
200px|náhľad|Model kryštálovej mriežky AgI
Jodid strieborný (AgI) je žltá kryštalická látka, anorganická zlúčenina jódu a striebra. Používa sa pre svoju fotocitlivosť vo fotografii, ako antiseptikum v medicíne a pre umelé vyvolávanie dažďa a zakladanie oblakov. Jodid strieborný je prakticky nerozpustný vo vode a veľmi zle rozpustný aj v koncentrovanom roztoku amoniaku.
Kryštálová štruktúra jodidu strieborného sa s teplotou mení. Sú známe nasledujúce fázy :
Fotografia
Vo fotografii sa jodid strieborný začal prvýkrát využívať v technike daguerrotypia, patentované Louisom Daguerreom už v roku 1839. Fotografický obraz sa zaznamenával na dosku potiahnutú jodidom strieborným, pričom doba expozície trvala asi 15 až 20 minút.
Vyvolávanie dažďa
Kryštálová štruktúra jodidu strieborného je podobná štruktúre ľadu, čo umožňuje vyvolávať mrznutie (heterogénnej nukleacii) pri zakladaní oblakov s cieľom umelo vyvolať dážď (kryštáliky pôsobia ako kondenzačné jadrá). Pre tento účel sa spotrebuje približne 50 ton jodidu strieborného ročne, z toho pri každom takomto experimente 10 až 50 gramov. Táto metóda sa najviac používa v Číne alebo na Blízkom východe, napr. V Spojených arabských emirátoch.
Pińczów
Pińczów je mesto v obci Pińczów v okrese Pińczów vo Svätokrížskom vojvodstve, mesto Pińczów je sídlom obce Pińczów.
Žije tu 12 859 obyvateľov (30.5.2009).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Herľany
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Herľany v okrese Košice-okolie.
Miloš Volešák
Miloš Volešák (* 20. apríl 1984, Trenčín) je profesionálny slovenský futbalista hrajúci za slovenský klub MŠK Žilina ako brankár.
Volešák sa narodil v Trenčíne, kde aj začal s futbalom. Za prvý tím AS Trenčín začal hrávať už v roku 2002. V roku 2005 hosťoval v Novom Meste nad Váhom. Od roku 2014 je hráčom MŠK Žilina.
Harmónia
Harmónia môže byť:
Opak harmónie vo všeobecnom zmysle je disharmónia.
Varix
thumb|Pažerkákové varixy pri endoskopickom vyšetrení Varix (lat.) je kŕčová žila, vakovité rozšírenie žíl, zväčša na dolných končatinách, alebo v okolí konečníka - hemoroidy. Môže sa vyskytovať aj v oblasti pažeráka a žalúdka ako dôsledok portálnej hypertenzie - tzv. pažerákové varixy.
Borová Lada (obec)
Borová Lada je obec v Česku v okrese Prachatice v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 275 obyvateľov, z toho 137 mužov a 138 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,5 roka (muži 41,2 roka, ženy 37,7 roka).
Lechquellengebirge
náhľad|Výhľad na [[Untere Wildgrubenspitze, Roggalspitze a Rhonspitze]] náhľad|Braunarlspitze náhľad|Dolina Großes Walsertal je biosférickou rezerváciou Lechquellengebirge je malá, menej známa horská skupina v spolkovej krajine Vorarlbersko v Rakúsku. Za svoj názov vďačí pohorie faktu, že tu vo vnútri hôr pramení významná vorarlberská rieka Lech. Geologicky sa radí do Nördliche Kalkalpen kde zaberá plochu 800 km² a vyznačuje sa svojou geologickou mnohotvárnosťou. Najvyšším vrcholom je Untere Wildgrubenspitze (2 753 m).
Jessica Langeová
Jessica Phyllis Langeová (* 20. apríl 1949, Cloquet, Minnesota, USA) je americká filmová, divadelná a televízna herečka. Je držiteľkou dvoch Oscarov, troch cien Emmy, piatich Zlatých glóbusov jednej SAG Award a troch Dorian Awards. Langová patrí medzi jednu z najväčších herečiek svojej generácie. Okrem herectva sa venuje fotografovaniu, publikovala dve knihy, a zároveň pracuje ako humanitárna pracovníčka pre UNICEF so špecializáciou na epidémie HIV/AIDS v Kongu a Rusku.
Lechquellengebirge
Poloha
Na juhu je pohorie ohraničené údolím Klostertal, západ je oddelený od pohoria Bregenzerwaldgebirge dolinou Walsertal. Riečka Bregenzer Ache tvorí severnú hranicu. Spojnica medzi mestami Warth-Lech-Arlberg ohraničuje Verwall od východu.
Jessica Langeová
Životopis
Študovala umenie a fotografiu na University of Minnesota, kde si vytvorila vzťah s fotografom Franciscom „Paco“ Grande. Vzali sa a Langová opustila univerzitu. Precestovali Spojené štáty a žili „bohémsky život“ typický pre neskoré 60. roky. Potom sa odsťahovali do Paríža, kde ich vzťah skončil. Langová však zostala v Paríži a študovala pantomímu u slávneho Étienna Decroux. V roku 1973 sa vrátila do New Yorku. Živila sa ako servírka v Lion's Head Tavern a byt zdieľala s Jerry Hallovou a speváčkou Grace Jones na Manhattane, kde ju objavil módny ilustrátor Antonio Lopez a stala sa modelkou pre agentúru Wilhelmina Models do doby, než ju zamestnal hollywoodsky producent Dino De Laurentiis.
Lechquellengebirge
Členenie
Lechquellengebirge sa delí na malé samostatné skupiny jednotlivých vrcholov alebo maximálne hrebeňov; celkom sa ich uvádza 14.
Krajina
Oblasť je bohatá na zrážky a chladné počasie je tu skôr pravidlom ako výnimkou. Snehová pokrývka je tu mimoriadna, držiaca sa až do vrcholného leta. Napriek tomu v pohorí nie je žiadny ľadovec. Kraj je v zime využívaný pre prevádzkovanie zimných športov, predovšetkým je potom ideálny pre lyžiarov (predovšetkým údolie Lechtal). Porasty stromov sú skôr skromné. Dominujú tu hlavne borovice, kosodreviny, a proti lavínam ideálne nepoddajná jelša. Hranica lesa leží pomerne nízko v 1 7001 800 m. Ojedinele rastú stromy do výšky 1 900 m. Pozoruhodná je hlavne veľmi rozmanitá kvetena. V histórii tu ako hlavný zdroj obživy dominovalo salašníctvo, dnes hlavne turistika.
Jessica Langeová
Životopis
Jej partnerom bol tanečník Michail Baryšnikov, s ktorým má dcéru.
La Tieule
La Tieule je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Lechquellengebirge
Prírodné rezervácie
Údolie Großes Walsertal je vyhlásené biosférickou rezerváciou, v ktorej je zahrnuté aj pohorie Lechquellengebirge. V pohorí sú vyhlásené nasledujúce chránené prírodné oblasti:
La Tieule
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lechquellengebirge
Prírodné rezervácie
Oblasť ochrany rastlinstva a kveteny:
Územie sústavy Natura 2000 zahŕňa:
Horské chaty
Nájdeme tu 5 horských chát (všetky vrátane tzv. winterraumu) vo vlastníctve spolku Alpenverein: Biberacher Hütte (1 842 m), Frassen-Hütte (1 725 m), Freiburger Hütte (1 931 m), Göppinger Hütte (2 245 m) a Ravensburger Hütte (1 948 m).
Josef Coufal
doc. PhDr. Josef Coufal DrSc. (uvádzaný aj ako Jozef Coufal; * 15. október 1930, Ludslavice) je slovenský filozof - kategoriológ českého pôvodu.
Połaniec
Połaniec je mesto v Poľsku v Svätokrížskom vojvodstve v okrese Powiat staszowski v rovnomennej gmine.
Žije tu 8 307 obyvateľov (30.6.2007).
Francis Baily
Francis Baily (* 28. apríl 1774, Newbury, Spojené kráľovstvo – † 30. august 1844, Londýn) bol anglický astronóm.
Opísal úkaz pri úplnom zatmení Slnka v roku 1836 javiaci sa ako šnúra perál (Bailyho perly). Vydal viaceré zrevidované klasické katalógy. V roku 1842 odvodil veľmi presnú hustotu Zeme.
Ocenenia
V roku 1827 získal Zlatú medailu Royal Astronomical Society. V roku 1832 sa stal členom American Academy of Arts and Sciences, v roku 1842 korešpondujúcim členom Pruskej akadémie vied.
Jeho meno nesie od roku 1935 mesačný kráter Baily a od roku 1986 aj planétka 3115 Baily.
Medzinárodná spoločnosť pre Krišnovo vedomie
Medzinárodná spoločnosť pre Krišnovo vedomie (angl. International Society for Krishna Consciousness, skr. ISKCON) alebo hovorovo Hnutie Hare Krišna je hnutie založené roku 1965 A. C. Bhaktivédantom Swámi Prabhupádom na indoktrináciu gaudijskeho vaišnavizmu (odnož hinduizmu) do západného sveta. Od jeho pôvodnej formy rozšírenej hlavne v Bengále a Bangladéši sa však v niektorých ohľadoch odlišujú, napríklad v náboženskom uctievaní svojho zakladateľa alebo v zavedení svojskej náboženskej hierarchie. Na Slovensku sa k ISCON hlási približne 250 ľudí. Hnutie má centrá v Bratislave, Bernolákove a Abranovciach a prevádzkuje sieť vegetariánskych reštaurácií Góvinda v Bratislave, Košiciach a Prešove.
Sangatte
Sangatte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Anggun
Anggun Cipta Sasmi (* 29. apríl, 1974, Jakarta, Indonézia) známa pod umeleckým menom Anggun, je indonézska speváčka a hudobníčka. Od roku 1989, keď vydala svoj debutový album Dunia Aku Punya, sprevádzaný singlom „Tua Tua Keladi“, ktorý sa stal medzinárodným hitom, nominovaným na cenu Eurovision Song Contest 2012.
Mímu
thumb Mímu (angl. Vaavu) je atol na Maldivách. Hlavné mesto atolu je Muli. Skladá sa z 33 ostrovov, z toho 9 je obývaných. Počet obyvateľov je 6 561. Atol riadi Abdul Rasheed Ali. Tento administratívny atol sa rozkladá na atole Mulaku.
Chmeľov
Chmeľov je obec na Slovensku v okrese Prešov. Počiatky obce sa spájajú s rehoľníkmi z rádu strážcov Sv. Hrobu, ktorí tu mali svoj kláštor už pred rokom 1212. Pamiatkou na nich je aj najvýznamnejšia pamiatka obce, ranogotický evanjelický kostol z obdobia okolo roku 1300, v ktorom nedávno objavili stredoveké nástenné maľby.
Richard Nicolaus Coudenhove-Kalergi
Richard Nicolaus Coudenhove-Kalergi (* 16. november 1894, Tokio, Japonsko – † 27. júl 1972, Schruns, Rakúsko) bol rakúsky gróf, politik a sociológ, zakladateľ paneuropanizmu.
V roku 1923 založil Paneurópsku úniu. Jeho koncepcia spojených európskych štátov získala v medzivojnovom období sympatie mnohých popredných osobností (A. Briand, G. Stresemann, E. Beneš, A. Einstein, T. Mann, O. von Habsburg či K. Adenauer). Prakticko-organizačne a inštitucionálne sa paneuropanizmus začal etablovať po druhej svetovej vojne: Európske spoločenstvá, Európsky parlament atď.
Predurčená harmónia
Predurčená harmónia alebo prestabilizovaná harmónia je vopred ustavovená harmónia. Pojem predurčenej harmónie je jedným z najznámejšich významovych útvarov vytvorených G. W. Leibnizom.
Predučená harmónia podľa Leibniza je súlad vytvorený Bohom medzi všetkými substanciami, monádami, bez toho, aby dochádzalo k priamemu a vzájomnému pôsobeniu medzi nimi. Tak sa napr. duša a telo vyvíjajú paralelne, vnemy duše sa zhodujú s afektami tela, tak ako dvojo hodín raz navždy rovnako nastavených.
Luiz Inácio Lula da Silva
Luiz Inácio Lula da Silva, vlastným menom Luiz Inácio da Silva (* 27. október 1945, Caetés, Brazília), taktiež známy ako Lula je brazílsky politik a odborár, ktorý od 1. januára 2023 pôsobí ako 39. prezident Brazílie. Ako člen Robotníckej strany bol predtým 35. prezidentom Brazílie od 1. januára 2003 do 1. januára 2011. Je prvým brazílskym prezidentom, ktorý bol zvolený na tretie funkčné obdobie, a prvým, ktorý vo voľbách porazil úradujúceho prezidenta. Vo veku 77 rokov je najstarším brazílskym prezidentom v čase inaugurácie.
Bnej Herclija (hádzaná)
Bnej Herclija je izraelský ženský hádzanársky klub z Herclije. Hádzanársky oddiel je súčasťou multi-športového klubu Herclija. Je 5-násobný majster Izraela a 5-násobný víťaz Izraelského pohára. V európskych súťažiach sa dostal najďalej do 3. kola v Pohári EHF. Momentálne hrá najvyššiu domácu súťaž, Ligat Winner Big. V 2. kole Pohára EHF 2013/2014 nastúpi proti slovenskému majstrovi Iuvente Michalovce.
Úspechy
Izraelská najvyššia súťaž:
Víťaz Izraelského pohára:
Európske súťaže
Pohár víťazov pohárov:
Pohár EHF:
Radu II.
thumb|right|Radu II. Valašský Radu II. zvaný Plešatý (po rumunsky: Radu al II-lea Prasnaglava; † 1427) bol knieža Valašského kniežatstva. Na trón sa dostal vďaka podpore Osmanskej ríše, kde pôsobil ako vazal. Je považovaný za panovníka, ktorý ustanovil kontrolu Osmanskej ríše nad Valašským kniežatstvom. O jeho živote sa veľa nevie a ani príbuzní (bratranec Dan II.) o ňom veľa nerozprávali. Isté je len to, že počas jeho vlády sa často menili hranice jeho kniežatstva.
Hrušovský (priezvisko)
Hrušovský je slovenské a české priezvisko odvodené od sídla Hrušov (existuje viacero sídiel s týmto názvom). Na Slovensku je najčastejšie v Harichovciach (okres Spišská Nová Ves), Spišskej Novej Vsi a v Bratislave. V Česku je najrozšírenejšie v Trutnove a Prahe.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hýľov
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hýľov v okrese Košice-okolie.
Kolufusi
Kolufusi je jeden z obývaných ostrovov na atole Mímu na Maldivách. Počet obyvateľov je 1 249 (jún 2006), dĺžka ostrova 2 475 m, šírka 450 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 155,87 km.
Zlomok (matematika)
náhľad|Torta, z ktorej bola odrezaná jedna štvrtina. Každá zo zvyšných troch štvrtín je označená zlomkom. náhľad|Grafické znázornenie výpočtu
Zlomok sa zapisuje v tvare \frac{a}{b} alebo a/b, kde a a b sú celé čísla, pričom b \neq 0, pretože nulou sa deliť nesmie. Číslo a sa nazýva čitateľ, číslo b sa nazýva menovateľ a čiara medzi nimi sa nazýva zlomková čiara.
Zápis pomocou zlomkov je vhodný na prevádzanie elementárnych úprav zložitejších výrazov.
Počítanie so zlomkami
Zlomky sa dajú sčítať, odčítať, násobiť a deliť, dokonca i umocňovať.
Ak navyše c \neq 0, potom
Dva zlomky a \over b a c \over d majú rovnakú hodnotu vtedy a len vtedy, keď a d = b c (tzn. ich podiel je 1).
Pri prevádzaní zložitejších operácií na zlomky sa zlomok a/b správa ako, takže napríklad
Marcus Tullius Cicero
Marcus Tullius Cicero (* 3. január 106 pred Kr., Arpinum – † 7. december 43 pred Kr., Formiae) bol rímsky štátnik, rečník a filozof, autor početných politicko-teoretických, filozofických aj rečníckych spisov. Cicero je považovaný za jedného z najväčších rímskych rečníkov a prozaikov a za jedného z najvýznamnejších starých Rimanov vôbec.
Cicero je vnímaný vo všeobecnosti ako jeden z najvšestrannejších vzdelancov, ktorých svetu dala rímska kultúra. Počas svojho života sa Cicero preslávil ako vynikajúci rečník a úspešný právnik, dnes je však oceňovaný predovšetkým ako filozof, humanista a autor politických prác. Jeho filozofické dielo otvorilo Rimanom dvere ku gréckej filozofii. Cicero sám pre ňu vytvoril latinskú slovnú zásobu. Forma latinského jazyka, ktorou Cicero písal, je považovaná za vzor klasickej latinčiny. Dochovaná objemná korešpondencia, z veľkej časti adresovaná jeho blízkemu priateľovi Titovi Pomponiovi Atticovi, slúžila po nasledujúce storočia ako vzor písania listov pre vzdelané vrstvy v Európe. Podľa životopisca Cornelia Nepota obsahovala táto korešpondencia také bohatstvo informácií „o zmýšľaní predných mužov, chybách vojvodcov a búrení vo vláde“, že mohla nahradiť historiografické dielo.
Počas búrlivej druhej polovice 1. storočia pred Kr. poznačenej občianskymi vojnami, vzostupmi a pádmi diktátorov, Cicero obhajoval návrat k tradičnej republike. V skutočnom živote sa však nechával unášať raz k jednej raz k druhej politickej strane podľa panujúcej politickej situácie. Nie je ľahké vysvetliť premenlivosť jeho názorov, ktorá mohla vyplývať z jeho povahy. Gaius Asinius Pollio, významný štátnik a historik Cicerónovej doby, sa o ňom vyjadril: „Kiež by bol schopný zniesť bohatstvo s väčším sebazáporom a nepriateľstvo s väčšou vytrvalosťou!“
Detstvo
thumb|left|280px|Mladý Cicero pri čítaní, freska z roku 1464 Marcus Tullius Cicero sa narodil 3. januára 106 pred Kr. v Arpiniu (dnes Arpino), horskom mestečku vzdialenom asi južne od Ríma. Obyvatelia Arpinia získali rímske občianstvo v roku 188 pred Kr., ale už pred týmto dátumom hovorili latinsky namiesto pôvodnej volosčiny. Cicero mohol vstúpiť do politiky ako plne integrovaný Riman, hoci po celý svoj život si bol vedomý vlastného, nerímskeho pôvodu. Súčasne s latinským jazykom sa naučil Cicero aj gréčtinu, jazyk, ktorý patril v tom čase k vyššiemu vzdelaniu rovnako ako znalosť gréckej histórie, literatúry a kultúry. Údajne sa mu v detstve kvôli jeho usilovnosti v štúdiu gréčtiny dostalo prezývku „Malý Grék“.
Cicerónova rodina patrila k miestnej šľachte (domi nobiles), ktorá nemala väzby na rímsku senátorskú šľachtu. Sám Cicero ale bol vzdialeným príbuzným inej významnej osoby narodenej v Arpiniu, Gaia Maria. Cicerónov otec bol pomerne zámožný a mal konexie v Ríme. Pretože mu zranenie nedovolilo angažovať sa v politike, venoval sa štúdiu. Jeho matka sa volala Helvia.
Cicerónov cognomen znamená po latinsky cícer. Podľa Plutarcha ho dostal jeden z jeho predkov, pretože mal na nose bradavicu pripomínajúci túto strukovinu. Dodáva, že Cicero bol nabádaný, aby si cognomen zmenil, keď chcel vstúpiť do politiky, ale ten odmietol a namiesto toho povedal, že urobí meno Cicero slávnejšie ako Scaurus (lat. s opuchnutými členkami) a Catulus (lat. šteniatko).
Vzdelanie
Podľa Plutarcha bol Cicero nesmierne nadaný žiak, ktorý svojimi výsledkami získal pozornosť v Ríme. Bolo mu umožnené študovať právo u slávneho právnika Quinta Mucia Scaevolu. V štúdiu Ciceróna podporovali tradiční patróni jeho rodiny, Marcus Aemilius Scaurus a Lucius Licinius Crassus. Crassus sa stal pre Ciceróna vzorom v rečníctve aj politike.
V mladosti skúsil Cicero písať básne, ale básnické umenie si ho nikdy nezískalo. Jeho básnické dielo pozostávalo z prekladu Homéra a Aratových Fainomena (Prírodné úkazy).
Genológia
Genológia je literárnovedná disciplína zaoberajúca sa problematikou literárnych druhov a žánrov.
Marcus Tullius Cicero
Politická kariéra
Cicerónovým heslom sa stal citát z Iliady: „Byť vždy najlepším a vo všetkom prekonať ostatných.“ V mladosti sa rozhodol pre verejnú politickú kariéru, čo znamenalo prejsť všetkými stupňami cursus honorum. V rokoch 90 – 88 pred Kr. slúžil vo vojsku pod Gnaeom Pompeiom Strabonom aj Luciom Corneliom Sullom, aj keď nemal záujem o vojenskú dráhu, pretože skúsenosť v armáde bola predpokladom pre získanie niektorého štátneho úradu.
Cicerónova právnická kariéra začala okolo rokov 83 – 81 pred Kr. Prvý veľký prípad, o ktorom máme písomný záznam, prijal roku 80 pred Kr., kedy obhajoval Sexta Roscia obvineného z otcovraždy. Pre mladého, neznámeho právnika to bol odvážny krok, pretože otcovražda bola jeden z najťažšie stíhaných zločinov v Ríme. Navyše, žalobcom v prípade bol Chrysogonus, chránenec všemocného Cornelia Sullu. Cicerónova reč bola bravúrna: nielenže ukázal, že z vraždy mali prospech iné osoby ako Roscius, ale zaútočil aj na Chrysogona, tvrdiac, že Rosciov otec bol zavraždený, aby mohol Chrysogonus lacno získať jeho majetok. Roscius bol na základe obhajoby oslobodený.
Aby sa Cicero vyhol možnému Sullovmu hnevu, v roku 79 pred Kr. opustil Rím a spolu so svojim bratom Quintom, bratrancom Luciom a možno i so Serviom Sulpiciom Rufom odišiel do Grécka a Malej Ázie, pričom zamieril aj na Rodos preslávený svojou rečníckou školou.
V Aténach v tom čase žil aj Atticus, ktorý sa sem utiekol z vojnou zničenej Itálie a získal tu čestné občianstvo. V Aténach mal Cicero možnosť diskutovať s vtedajším riaditeľom Platónovej Akadémie, Antiochom, o ktorom získal dojem, že sa príliš vzdialil od svojho predchodcu Filοna. Počas tohto pobytu bol Cicero tiež zasvätený do Eleuzínskych mystérií, ktoré na neho urobili silný dojem, a nechal si veštiť v Delfách. Na Rode sa stal žiakom rétora Apollonia Molona, zástancu aticistickej formy rečníctva, ktorá uprednostňovala jednoduchosť jazyka pred patetickosťou a vyumelkovanosť. Tento smer výrazne ovplyvnil ďalšiu Cicerónovu rečnícku kariéru.
Vstup do politiky
Po návrate do Ríma Cicerónova hviezda strmo stúpala. Roku 75 pred Kr. nastúpil do úradu kvestora na Sicílii, kde sa prejavil ako čestný a bezúhonný správca finančných záležitostí provincie. Cicero si získal lásku Sicílčanov, ktorí sa naňho neskôr obrátili, aby začal proces proti prétorovi Gaiovi Verrovi, ktorý na Sicílii zneužíval svoje právomoci. Počas úradovania na Sicílii vyhľadal Cicero hrob Archimeda zo Syrakúz.
Proces proti Verrovi v roku 70 pred Kr. priniesol Cicerónovi veľký úspech. Verrov obhajca bol v tom čase najväčší právnik a rečník v Ríme, Quintus Hortensius Hortalus, ale aj napriek tomu ho dokázal Cicero usvedčiť a Verres odišiel z Itálie do vyhnanstva. Od tohto okamihu bol prvým mužom na rímskych súdoch Cicero, čo viedlo medzi ním a Hortensiom k rivalite. Neskôr sa však stali dobrými priateľmi.
Napriek úspechu v právnictve Cicerónovi bránil v rýchlej politickej kariére jeho nízky pôvod, keďže nepatril ani k rímskym patricijom. Nedôveru vzbudzovalo i to, že predošlý muž, ktorý sa do najvyšších funkcií vypracoval z ničoho, bol radikál Gaius Marius, ktorého vzostup súvisel s občianskymi nepokojmi v republike.
Politická situácia v Ríme v tom čase bola nesmierne komplikovaná, čo len viac zabraňovalo Cicerónovi sa presadiť. Sulla, ktorý sa zmocnil vlády v republike ako doživotný diktátor, síce podporoval jazdecký stav, z ktorého pochádzal aj Cicero, a mal záujem podporiť aj politikov z nových, dosiaľ politicky neaktívnych rodín (homo novus) ako oporu proti mocným senátorským rodinám, ale Cicero sa nestotožňoval s jeho politikou. Nechcel vstúpiť do služieb radikálnej strany populárov, ale ani konzervatívni optimáti ho nikdy celkom neprijali kvôli nízkemu pôvodu. Napriek tomu Cicero stúpal ďalej po priečkach cursus honorum a zastával každý z povinných úradov vo veku, ktorý sa blížil najnižšiemu potrebnému veku pre držanie týchto úradov. Roku 75 pred Kr., vo veku 31 rokov, bol kvestorom, roku 69 pred Kr., vo veku 37 rokov, kurulským edilom, v roku 66, vo veku 40 rokov, prétorom a vo veku 43 rokov dosiahol konečne i konzulát.
Cicerónov konzulát
thumb|right|450px|Cicero obviňuje Catilinu, freska Cesareho Maccariho Cicero získal úrad konzula na rok 63 pred Kr. vo voľbách, v ktorých bol jeho protivníkom patricijský kandidát Lucius Sergius Catilina. Počas svojho úradovania zabránil sprisahaniu, ktoré Catilina viedol a ktoré bolo namierené aj proti popredným občanom Ríma, vrátane Ciceróna. Cicero pri tejto príležitosti v senáte predniesol štyri Reči proti Catilinovi (In Catilinam), v ktorých očiernil Catilinu a okolo neho združených patricijov. Už pri prvej reči Catilina, ktorý bol prítomný v senáte na zasadaní v chráme Iova Statora (Zastaviteľa), vybehol zo zhromaždenia a odišiel z mesta do Etrúrie, kde sa zbieralo sprisahanecké vojsko. V ďalších rečiach určených senátu Cicero prinášal nové a nové dôkazy proti Catilinovi, ktoré mali pohnúť senátorov ku konaniu.
Catilinovi a jeho priaznivcom v Ríme, ktorí po jeho odchode pokračovali v prípravách na prevrat, sa stala osudná spolupráca s galskými Allobrogmi, vyslanci ktorých v tom čase navštívili Rím. Cicero, ku ktorému sa dostali správy o rokovaní Allobrogov s Catilinovcami, ich získal na svoju stranu a s ich pomocou získal od sprisahancov listy od piatich popredných mužov zapletených do prevratu. Na základe tohto dôkazu boli vodcovia sprisahania usvedčení a senát začal rokovať o tom, ako pokračovať ďalej. Bežným trestom by bolo púhe uväznenie alebo vyhnanstvo, ale to sa v tej chvíli javilo ako príliš nebezpečné riešenie, obzvlášť preto, že Catilina bol na slobode a na čele povstaleckých jednotiek v Etrúrii. V prvej chvíli sa zdalo, že sa senát rozhodne pre hrdelný trest, ale Caesar sa postavil proti návrhu, ktorý by vraj vytvoril nevhodný precedens, a navrhol doživotné väzenie v rôznych mestách Itálie. Marcus Porcius Cato Mladší sa potom vyslovil pre trest smrti a senát odsúhlasil jeho návrh. Cicero nechal odviesť sprisahancov do Tulliana, neslávne známeho rímskeho väzenia, kde boli uškrtení. Cicero pri tom osobne doprevádzal bývalého konzula Publia Cornelia Lentula Suru. Catilinovo vojsko bolo neskôr porazené v krvavom boji.
Po popravení odsúdencov dostal Cicero čestný titul Pater patriae (Otec vlasti) a verejnú ďakovnú slávnosť, po prvý raz v rímskej histórii udelenú za nevojenský čin. Napriek tomu sa musel po potrestaní sprisahancov Cicero obávať sám súdu alebo vyhnanstva za to, že zakročil trestom smrti proti rímskym občanom bez súdneho prerokovania.
Vyhnanstvo
Roku 58 pred Kr. uviedol tribún ľudu Publius Clodius Pulcher do platnosti zákon, ktorý hrozil vyhnanstvom tomu, kto by usmrtil bez súdu rímskeho občana. Zákon bol očividne namierený proti Cicerónovi, ktorý bol Clodiovým úhlavným nepriateľom. Cicero sa hájil tým, že konal v súlade so stanným právom, ktoré bolo v ohrození v Ríme vyhlásené, ale podporu, ktorú očakával od senátorov a obzvlášť od Pompeia, nezískal. Sám odišiel do vyhnanstva do Thessaloniky v Grécku dňa 23. mája 58 pred Kr. V ten istý deň navrhol Clodius zákon, podľa ktorého mal Cicero zakázané priblížiť sa na 400 míľ k Itálii a jeho majetok bol skonfiškovaný. Zákon prešiel bez problémov a Clodiovi priaznivci zrovnali so zemou Cicerónov dom na Palatíne, jeho statok v Tusculu aj Formiách.
Po takomto neúspechu upadol Cicero do depresie. Svojmu priateľovi Atticovi v tom čase napísal: „Iba tvoje prosby mi zabránili, aby som nespáchal samovraždu. Pre čo sa ešte oplatí žiť? Neobviňuj ma, že sa sťažujem. Moje terajšie strádanie predčí ktorékoľvek predošlé.“ V inom liste priateľovi Cicero usudzuje, že jeho vyhnanstvo spôsobila žiarlivosť senátu. V liste bratovi Quintovi zasa píše, že príčiny, pre ktoré sa ocitol v svojej neznesiteľnej pozícii boli „Pompeiova zrada, nepriateľstvo senátorov a sudcov, ustrašenosť jazdcov a ozbrojené tlupy Clodiových prívržencov.“ Atticus si požičal 25 000 sesterciov na obnovenie Cicerónovho procesu a spolu s jeho ženou Terentiou sa pokúšal priviesť ho nazad do Itálie.
Návrat z vyhnanstva
Cicero sa vrátil z vyhnanstva 5. augusta 57 pred Kr. Pri pristátí v Brundisiu ho vítal jasajúci dav a jeho milovaná dcéra Tullia. Vrátil sa do Ríma, kde senát prijal uznesenie, podľa ktorého mu bol vrátený jeho majetok a nahradené škody, ktoré utrpel.
V 50 rokoch podporoval Cicero Tita Annia Milona, Clodiovho hlavného protivníka. Clodius, ktorý sa opieral o bandy ozbrojených výtržníkov a používal ich na vyvolávanie politických nepokojov v Ríme, bol v jednej z potýčok medzi jeho prívržencami a Milonovými ozbrojencami roku 52 pred Kr. zabitý. Jeho príbuzní žalovali z vraždy Milona, ktorý sa obrátil na Ciceróna, aby ho obhajoval.
Cicerónova reč Pro Milone (Na obranu Milona) je považovaná za jedno z jeho majstrovských diel. Cicero v nej tvrdil, že Milo nemal dôvod, prečo zabiť Clodia, naopak, mal viac dôvodov, aby zostal Clodius nažive. Navyše konflikt na Vii Appii, pri ktorom Clodius prišiel o život, nebol naplánovaný. Obžaloba poukázala na to, že tí niekoľkí svedkovia zrážky ozbrojených skupín, ktorí boli k dispozícii, boli všetci Milonovi otroci, ktorí boli po incidente „náhodou“ prepustení na slobodu. Cicero bránil svojho klienta tvrdením, že len obrana pánovho života v potýčke bola dostatočným dôvodom na oslobodenie a udalosť nemala žiadnu spojitosť s údajnou vraždou. Napriek tomu súdny spor prehral a Milo musel odísť na istú dobu do vyhnanstva do Massalie, kým sa nevrátil do Itálie počas občianskej vojny.
Občianska vojna
thumb|left|Gaius Iulius Caesar V roku 50 pred Kr. sa vyhrotil konflikt medzi Pompeiom a Caesarom. Cicero, nútený vybrať si medzi dvoma mocnými mužmi, sa rozhodol uprednostniť Pompeia, ale súčasne sa pokúšal vyhnúť Caesarovmu nepriateľstvu. Po Caesarovom vpáde do Itálie roku 49 z Ríma utiekol. Caesar sa pokúsil získať významnú osobnosť rímskej politickej scény, ktorá by mohla dodať legitimitu svojou podporou, na svoju stranu, ale Cicero unikol z Itálie a pripojil sa k Pompeiovcom zdržiavajúcim sa v Dyrrachiu v Ilýrii. Cicero cestoval s nimi do Farsalu roku 48, aj keď strácal dôveru v kompetentnosť a oprávnenosť Pompeiovej strany. Medzi nim a veliteľmi v Pompeiovom tábore dochádzalo k hádkam a nakoniec si Cicero znepriatelil i spolusenátora Porcia Catona Mladšieho, ktorý mu do očí povedal, že by sa optimátom lepšie osvedčil, ak by ostal v Ríme. Cicerónovými vlastnými slovami: „Začal som ľutovať svoje rozhodnutie pripojiť sa k silám optimátov, nie kvôli tomu, že som ohrozil svoje bezpečie, ale pre neutešený stav vecí, s ktorým som sa stretol pri svojom príchode. V prvom rade, naše vojsko bolo primalé a jeho morálka bola nízka. Ďalej, s výnimkou vrchného veliteľa a niekoľkých ďalších, každý lačnel po koristi z vojny a reči týchto chamtivcov boli také nehorázne, že som sa striasol pri pomyslení na víťazstvo. Jedným slovom: všetko bolo zlé okrem myšlienky, za ktorú sme bojovali.“
Po Caesarovom víťazstve pri Farsale sa Cicero opatrne vrátil do Ríma. Caesar ho ospravedlnil a Cicero sa pokúsil prispôsobiť sa novej politickej situácii a pokračovať v svojej politickej činnosti v nádeji, že Caesar obnoví republiku. V liste Varronovi z roku 46 pred Kr. Cicero popisuje vlastnú stratégiu prežitia počas Caesarovej diktatúry: „Radím ti to, čím sa riadim i sám – vyhni sa tomu, aby si bol vidieť, aj keď sa nemôžeme vyhnúť tomu, aby sa o nás hovorilo. Pokiaľ náš hlas viac nepočuť v senáte a na fóre, nasledujme príklad starých vzdelancov a slúžme vlasti našim dielom zaoberajúcim sa etikou a právom.“
Vystúpenie proti Marcovi Antoniovi a smrť
Caesarova smrť roku 44 pred Kr. Ciceróna zaskočila. Sám do sprisahania zapojený nebol, aj keď sprisahanci počítali s jeho sympatiami. Marcus Iunius Brutus vykríkol Cicerónovo meno a žiadal ho, aby obnovil republiku, keď dvíhal zakrvavenú dýku nad Caesarovým telom. V období po zavraždení diktátora sa stal Cicero opäť dôležitou politickou postavou. Marcus Antonius, vodca Caesarových stúpencov po jeho smrti, žiadal pomstu za vraždu, ale Cicero sa proti tomu postavil. Výmenou za dohodu o amnestii pre vrahov zariadil, aby senát nevyhlásil Caesara za tyrana a tým umožnil Caesarovcom udržať si vplyv v štáte.
Cicero a Marcus Antonius boli po roku 44 pred Kr. dvoma najdôležitejšími osobami v Ríme – Cicero ako predstaviteľ senátu, Antonius, konzul, ako dedič Caesarovho odkazu a vodca jeho strany. Dvaja muži spolu nikdy dobre nevychádzali, ale teraz sa ich vzťah ešte zhoršil. S príchodom adoptovaného Caesarovho syna a dediča Octaviana do Itálie v apríli sa rozhodol Cicero využiť ho proti Markovi Antoniovi. V septembri začal slovne napádať Antonia v sérii rečí nazvaných Philippicae (Filipiky) podľa podobných rečí veľkého gréckeho rečníka Demosthena. Kým Octaviana vynášal do neba, označoval ho za bohmi zoslané dieťa a nádejal sa, že mladík nemá rovnaké ambície ako jeho adoptívny otec, jeho pokračujúce útoky na Antonia viedli k tomu, že stratil podporu senátorov. V tom čase sa Cicerónovej popularite nemohlo nič v Ríme rovnať. Cicero zakročoval proti Antoniovým prívržencom kvôli drobným prehreškom a robil všetko, aby udržal republikánske zriadenie. Podľa Appiana sa Cicerónove kroky zdali Antoniovcom také urážlivé, že boli pripravení pochodovať na Rím, aby Ciceróna zatkli, ale keď Cicero opustil mesto, plán zavrhli.
Cicero podporil Decima Iunia Bruta Albina, správcu Predalpskej Galie (Gallia Cisalpina), ktorý sa tiež staval proti Antoniovi, a naliehal na senát, aby vyhlásil Antonia za nepriateľa štátu. Antoniovi prívrženci v senáte robili zákonu prieky, ale nakoniec bol Antonius označený za nepriateľa, keď odmietol ukončiť obliehanie Mutiny, ktorá bola v rukách Decima Bruta. V jednom sa však aj veľký štátnik prerátal – Marcus Antonius a Octavianus sa uzmierili a vytvorili spolu s Lepidom Druhý triumvirát. Okamžite po verejnom vyhlásení spojenectva troch mužov na päť rokov konzulským impériom, triumvirovia začali proskribovať svojich nepriateľov. Cicero, jeho mladší brat Quintus, bývalý Caesarov legát, a všetci ich prívrženci sa dostali na zoznam, hoci údajne Octavianus po dva dni od Marka Antonia žiadal, aby bol Cicero z proskripcií vyňatý a neuspel.
Cicerónove posledné slová boli vraj: „Na tom, čo robíte, nie je nič dobré, ale pokúste sa ma zabiť dobre.“ Jeho prenasledovatelia ho sťali 7. decembra 43 pred Kr. vo Formiách. Po smrti boli jeho ruky a hlava vystavené na vyvýšenom mieste na rímskom fóre v duchu tradície zavedenej Mariom a Sullom, ktorí tiež vystavovali verejne hlavy svojich odporcov na fóre. Pritom bol jediný, ktorému sa počas týchto proskripcií dostalo toľkej „cti“. Podľa historky zaznamenanej Cassiom Dionom Antoniova žena Fulvia vytrhla Cicerónovi z úst jazyk a bodala doňho ihlicou v akte poslednej pomsty za silu jeho jazyka.
Cicerónov syn Marcus Tullius Cicero Mladší sa mohol počas svojho konzulátu roku 30 pred Kr. symbolicky pomstiť za otcovu smrť, keď oznámil v senáte správu o porážke Marca Antonia v námornej bitke pri Actiu roku 31 pred Kr.
Neskôr vraj raz Octavianus uvidel jedného zo svojich vnukov ako číta ktorúsi knihu od Ciceróna. Chlapec sa pokúsil skryť ju, pretože sa bál reakcie starého otca. Octavianus Augustus zobral do ruky knihu, prečítal z nej kúsok a potom ju chlapcovi vrátil so slovami: „Bol to učený muž, drahé dieťa, učený muž, ktorý miloval svoju krajinu.“
Osobný život
V roku 79 pred Kr., vo veku asi 27 rokov, sa Cicero oženil s Terentiou, bohatou ženou z prestížneho patricijského rodu Fabiovcov (jej sestra alebo sesternica bola dokonca vybraná za vestálku, čo bola veľká česť). Išlo o sobáš z rozumu: Terentia nielenže priniesla do manželstva veľké veno, ktoré oboch manželov zabezpečilo, ale jej styky v Ríme výrazne prospeli začínajúcej Cicerónovej kariére. Napriek tomu bol vzťah medzi Cicerónom a Terentiou harmonický celých 30 rokov. Terentia bola žena silnej vôle a veľkých schopností. Podľa Plutarcha sa zaujímala o manželovu politickú kariéru viac ako jemu dovolila starať sa o domáce záležitosti. Chýbalo jej síce Cicerónove intelektuálne zanietenie a záujem o filozofiu, ale vynahrádzala ho zbožnosťou a praktickosťou, ako sa o tom Cicero zmieňuje v korešpondencii.
Po roku 49 pred Kr. sa vzťah medzi Cicerónom a Terentiou začal zhoršovať. Listy, ktoré jej posielal z Grécka, sú krátke a chladné. V korešpondencii priateľom sa zmieňuje, že ho Terentia zradila, ale nešpecifikuje akým spôsobom. Je možné, že manželstvo jednoducho neznieslo politický tlak pohnutej doby. Zdá sa, že k rozvodu došlo roku 46 pred Kr. Cicero bol nútený vyplatiť Terentii nazad jej veno.
Roku 46 pred Kr. sa Cicero opäť oženil, tentoraz s mladým dievčaťom menom Publilia, ktorá bola jeho chránenkyňou. Predpokladá sa, že dôvodom mohli byť peniaze, ktoré sobášom získal a mohol tak vyplatiť svoju predošlú manželku. Nerovné manželstvo dlho nevydržalo.
Deti
Z manželstva s Terentiou mal Cicero dve deti, dcéru Tulliu (narodenú roku 79 alebo 78 pred Kr.) a syna Marca (narodený roku 65 pred Kr.).
Podľa záznamov životopiscov aj z Cicerónovej korešpondencie je zrejmé, že veľký rečník svoju dcéru nesmierne miloval. Jej náhla smrť po pôrode druhého syna roku 45 pred Kr. ho uvrhla na niekoľko mesiacov do depresie. Svojmu priateľovi Atticovi napísal: „Stratil som tú vec, ktorá ma pútala k životu.“ Zármutok nad smrťou dcéry bol aj príčinou rozvodu s Publiliou, ktorá na Tulliu žiarlila a ani po jej smrti sa o nej nevyjadrovala úctivo. Na niekoľko mesiacov po Tullinej smrti sa Cicero utiahol na svoj statok v Asture neďaleko Neapolu, kde sa rozhodol napísať knihu o prekonávaní smútku. Táto kniha, Consolatio, bola v staroveku vysoko cenená, ale nanešťastie sa nedochovala.
Cicerónove politické postoje
Takáto predstava bola ale vzdialená skutočnej politickej situácii v štáte. Patricijská nobilita, ktorá dominovala senátu, a obzvlášť konzervatívni optimáti, videla v jazdcoch právom konkurentov vlastnej politickej moci a pokúšala sa ich vplyv v štáte obmedziť. Moc, ktorú sústredila v svojich rukách, využívala na vykorisťovanie provincií a vlastné obohacovanie. Opierala sa pritom o inštitúcie, ktoré boli pri veľkosti impéria dávno prežité, ale ktoré odmietala nahradiť zo strachu, že by to ohrozilo jej výsadné postavenie.
Druhá strana v senáte, populári, síce požadovala zmenu, ale tiež nevidela význam v udržaní republiky. Na jej čelo mali tendenciu dostať sa silní jednotlivci, ktorí mali záujem strhnúť na seba samovládu akými boli Caesar, Crassus a neskôr Marcus Antonius. Radikálny populizmus tejto strany Ciceróna odstrašoval, ale zároveň nemohol dúfať v úprimnú podporu patricijských optimátov, ktorí v ňom videli karieristu bez patričného pôvodu (homo novus).
Jadrom Cicerónových politických postojov bolo presvedčenie, že človek môže žiť dôstojne iba v slobodnom zriadení a že je najhoršou ľudskou pohromou, ak ľudia zavrhnú tento ideálny stav a nahradia ho otrockou predstavou o dobrom pánovi.
Reči
Celkom máme správy o spísaných 88 Cicerónových rečiach. Z nich sa do dnešnej doby dochovalo 58. Tradične sa delia na:
Bošice
Bošice je obec v Česku v okrese Prachatice v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 286 obyvateľov, z toho 155 mužov a 131 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,6 roka (muži 41,8 roka, ženy 45,9 roka).
Madifusi
Madifusi môže byť ostrov:
Avraham Stern
Avraham Stern (:, Avraham Štern; 23. december 1907 – † 12. február 1942) bol židovský básnik a zakladateľ a vodca radikálnej militantnej revizionistickej skupiny Lechi, známej aj ako Sternova skupina či Sternov gang. V podzemí vystupoval pod prezývkou Jair.
Pochádzal z poľskej časti cárskeho Ruska. Onedlho po príchode do mandátnej Palestíny nastúpil na štúdium na Hebrejskej univerzite v Jeruzaleme, kde vďaka vynikajúcemu prospechu získal štipendium k štúdiu na univerzite vo Florencii. Už počas štúdií vstúpil do Hagany, z ktorej v roku 1931 odišiel do revizionistického Irgunu. Počas štúdií v Taliansku ho oslovili myšlienky fašistického režimu Benita Mussoliniho, hoci sám nikdy nebol fašistom. Študijný pobyt ukončil predčasne a venoval sa podzemným revizionistickým aktivitám. Britskú správu zeme izraelskej vnímal ako nepriateľskú a ostro vystupoval proti imigračným kvótam, ktoré Briti stanovili pre židovských utečencov.
Po vypuknutí druhej svetovej vojny nesúhlasil s postojom Irgunu, ktorý sa v roku 1940 zaviazal neútočiť proti britským cieľom. Z Irgunu preto odišiel a založil skupinu, známu ako Lechi, ktorá Spojené kráľovstvo vnímala ako úhlavného nepriateľa. Z tejto pozície Stern dokonca neúspešne rokoval s fašistickým Talianskom a nacistickým Nemeckom o spolupráci. Lechi bola vždy malá skupina, ktorá mala maximálne niekoľko sto príslušníkov. Páchala predovšetkým atentáty, bombové útoky a bankové lúpeže zamerané proti Britom. Vražednými aktivitami si však znepriatelila nielen popredných sionistických predstaviteľov, ale postupne aj židovskú komunitu a Irgun. Na Sternovu hlavu bola vypísaná odmena a členovia Lechi boli zatýkaní. Samotného Sterna vo februári 1942 odhalila a zastrelila v jednom z úkrytov britská polícia. Päť mesiacov po jeho smrti sa mu, ako pohrobok, narodil syn Jair.
Mladosť
Narodil sa 23. decembra 1907 v meste Suwałki v cárskom Rusku (v dnešnom Poľsku) v rodine Mordechaja Sterna a Hadasy Ley Sternovej. Otec bol zubár a matka pôrodná baba. Keď vypukla prvá svetová vojna, otca ako občana nepriateľského štátu, zatkli Nemci, kým matka ušla s ním a jeho mladší bratom Davidom (1910 – 2003) k svojmu otcovi do mesta Vilkmergė (dnešné Ukmergė v Litve). Tam si mladý Avraham, vďaka svojmu dedovi, zamiloval Erec Jisrael. Po istom čase sa rodina vydala k Avrahamovej tete a strýkovi do Petrohradu, odkiaľ sa všetci vypravili na juhovýchod do dediny Romodanovo, blízko mesta Saransk. Sternovho otca medzitým, po operácii v nemeckom Königsbergu (dnešný Kaliningrad v Rusku), poslali do nemeckého zajateckého tábora.
Ako desaťročný zložil úspešne prijímacie skúšky na ruskú strednú školu v Saransku, kde študoval s vyznamenaním. Na škole sa okrem iného učil aj po hebrejsky a spieval v školskom zbore. Medzitým Nemecko a Rusko podpísali mierovú zmluvu a rodina sa mohla vrátiť späť do Suwałek. Keďže však v meste nebola žiadna stredná škola, zostal Avraham v Saransku a domov sa vrátila len jeho matka a brat. V Saransku však trpel chudobou a hladom, a tak sa ako štrnásťročný rozhodol bez akýchkoľvek prostriedkov vrátiť späť. Cez Petrohrad sa vrátil do Vilkmergė a v lete 1921 sa stretol s rodičmi v Suwałkách. V nasledujúcich mesiacoch úspešne zložil vstupné skúšky do štvrtého ročníka židovskej strednej školy. Vynikal v štúdiu jazykov, literatúry a židovských dejinách. Viedol dramatický krúžok, bol redaktorom študentských novín a vodcom miestnej pobočky mládežníckeho hnutia ha-Šomer ha-cair. Po ukončení stredoškolských štúdií chcel Avraham presídliť do Erec Jisrael, načo ho rodičia v roku 1925 ako osemnásťročného poslali študovať na gymnázium Rechavja do Jeruzalema.
Alija, štúdia a členstvo v Irgune
Do britskej mandátnej Palestíny pricestoval v januári 1926. Po krátkom štúdiu na gymnáziu nastúpil v roku 1927 na štúdium klasickej literatúry a jazykov (gréčtiny, latinčiny) na Hebrejskej univerzite. V ranej fáze univerzitných štúdií sa zoznámil so svojou budúcou manželkou Roni Bronsteinovou. Jeho prvou politickou aktivitou bolo založenie študentskej organizácie Chulda, ktorej cieľom bolo „obrodenie izraelského národa v novom štáte“. V roku 1929 vstúpil do Hagany a počas nepokojov v tom istom roku, keď na židovské komunity útočili miestni Arabi, slúžil v rámci tejto židovskej podzemnej vojenskej organizácie na stráži na streche synagógy v jeruzalemskom Starom Meste.
V roku 1931 opustil Haganu a vstúpil do Irgunu, podzemnej vojenskej radikálnej organizácie nacionalistického revizionistického hnutia, ktorú založil jeho niekdajší veliteľ z Hagany, a priateľ Avraham Tehomi. Ten predtým Haganu rovnako opustil, pretože nesúhlasil s jej vojenskou stratégiou havlaga a čiastočne aj preto, že bola zložená prevažne zo stúpencov ľavicového sionistického hnutia. Počas pôsobenia v Irgune začal Stern používať pseudonym Jair, ktorý si zvolil podľa svojho hrdinu Elazara ben Jaira, účastníka prvej židovskej vojny a veliteľa zelótov na pevnosti Masada. V roku 1932, pred ukončením dôstojníckeho kurzu Irgunu, spísal s manželkou Roni slová k piesni Neznámi vojaci (, Chajalim almonim), ktorá mala zaznieť pri slávnostnej ceremónii ukončenia dôstojníckeho kurzu. Pieseň, ktorá má celkom päť sloh, „kombinovala poéziu a mýtickú históriu, ako integrálne súčasti národnej revolúcie“. Stala sa neoficiálnou hymnou Irgunu a bola ňou až do roku 1940, kedy sa stala hymnou Lechi.
V roku 1933 úspešne ukončil štúdium na Hebrejskej univerzite a vďaka vynikajúcemu prospechu získal štipendium na doktorské štúdium na univerzite vo Florencii. Počas študijného pobytu v Taliansku (1933 – 1936) ho ohromil a ovplyvnil fašistický režim Benita Mussoliniho. Nebol však fašistom a odmietal vstúpiť do fašistického hnutia. V polovici 30. rokov sa za ním do Florencie vypravil jeho priateľ a veliteľ Tehomi, aby ho povolal nazad a vymenoval ho za svojho zástupcu v Irgune. Zvyšok tridsiatych rokov strávil Stern cestovaním po východnej Európe, kde organizoval revolučné bunky v Poľsku a propagoval emigráciu Židov do Palestíny napriek britským imigračným kvótam. V roku 1937 došlo k rozkolu v Irgune, keď sa časť jeho príslušníkov vrátila do Hagany. Stern však v Irgune zostal a naďalej sa venoval militantným aktivitám.
Počas svojho života vytvoril desiatky básní naplnených láskou k židovskej domovine a k mučeníctvu za jej vec, pričom jeho tvorba bola silno ovplyvnená ruskou a poľskou poéziou, najmä Vladimirom Majakovským. V básňach opakovane používal motív krvi a náboženských symbolov a výrazov. Podľa Hazaniho obsahujú Sternove básne aj prvky tanatofílie (lásky k smrti). Ukážkou z jeho tvorby sú napríklad nasledujúce verše:
V Poľsku sa Stern pokúsil zorganizovať výcvik 40 tisíc mladých Židov, ktorí sa mali plaviť do mandátnej Palestíny, kde by uskutočnili ozbrojenú inváziu. Druhá svetová vojna však tieto plány prekazila a prerušila emigračné trasy. Po návrate do mandátnej Palestíny Sterna v auguste 1939 zatkli a až do júna 1940 bol vo väzení.
Vodca Lechi
thumb|upright|18 princípov obrodenia národa|alt=Text hlavného ideologického dokumentu Lechi písaný po hebrejsky Po vypuknutí druhej svetovej vojny väčšina členov revizionistického hnutia prehodnotila svoj odpor ku Spojenému kráľovstvu. Sám zakladateľ revizionistického sionizmu, Vladimir Žabotinskij, napísal pred svojou smrťou list veliteľovi Irgunu Davidovi Razielovi, v ktorom zdôraznil potrebu spolupráce s Britmi v boji proti nacizmu. Irgun sa potom skutočne v roku 1940 zaviazal počas vojny s Nemeckom neútočiť na britské vojenské ciele. Stern si následne založil vlastnú skupinu, ktorej cieľom bolo naďalej bojovať proti Britom. Mala názov Lechi (akronym pre Lochamej cherut Jisrael, doslova Bojovníci za slobodu Izraela) a bola označovaná aj ako Sternova skupina, či Britmi pejoratívne ako Sternov gang. Medzi Sternove vzory ozbrojeného boja patrilo napríklad židovské povstanie proti Rimanom, aktivity Narodnej voli (jej členovia spáchali atentát na Alexandra II.) a Veľkonočné povstanie v Dubline v roku 1916.
Sternova skupina, ktorá nikdy nemala viac než pár stoviek členov, bola silno nacionalistická. Stern odmietol kolaboráciu s Britmi a tvrdil, že len sústavný protibritský boj nakoniec povedie k nezávislému židovskému štátu, ktorý vyrieši židovskú situáciu v diaspóre. Jeho odpor proti britskej koloniálnej správe však nebol založený na konkrétnej britskej politike. Britský mandát definoval ako „cudziu mocnosť“ bez ohľadu na jeho aktuálnu politiku a proti takejto forme imperializmu zastával radikálny postoj, nehľadiac na to, ako benevolentný bol.