cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenské novinárstvo v dobe od likvidácie Matice slovenskej do vzniku slovenskej robotníckej tlače
Vedecké a literárne časopisy
Boli to Slovenské pohľady – s podtitulom Časopis pre literatúru, vedu, umenie a politiku. Od 1. januára 1890 Časopis zábavno-poučný. Roku 1881 – 1886 boli Slovenské pohľady dvojmesačníkom a po roku 1886 mesačníkom, a to až do roku 1916. Roku 1922 boli znovu obnovené a vychádzajú nepretržite až doteraz. Boli len formálnym pokračovaním Orla, pretože ich program bol oveľa širší. Predstavujú teda kvalitatívne nový druh časopisu. Ich redaktormi boli Svetozár Hurban-Vajanský, ktorý sa už predtým osvedčil ako redaktor Národných novín a Jozef Škultéty – dopisovateľ Národných novín od roku 1876. Obidvaja sa už predtým preukázali v posledných ročníkoch Orla, do ktorého nielen dopisovali, ale aj pomáhali Ferienčíkovi, ako neoficiálni spoluredaktori tohto časopisu. Kým však Orol bol prevažne zábavným časopisom, Slovenské pohľady už vo svojich prvých troch ročníkoch mali charakter vedeckého a literárneho časopisu, ktorému nebol cudzí ani súčasný slovenský politický život. Uplatnila sa tu tiež literárna kritika, fejtón i cestopisná, či dokumentárna próza. Bez preháňania možno povedať, že vznik Slovenských pohľadov znamená aj nástup novej realistickej literatúry.
Tok peňazí
Tok peňazí/ peňažný tok alebo toky peňazí/peňažné toky resp. tok hotovosti/hotovostný tok alebo toky hotovosti/hotovostné toky môže byť:
Slovenské novinárstvo v dobe od likvidácie Matice slovenskej do vzniku slovenskej robotníckej tlače
Vedecké a literárne časopisy
Tvorcovia Slovenských pohľadov žiadali, ako to výstižne povedal Svetozár Hurban-Vajanský v recenzii Vrchlického zbierky Dojmy a rozmary, “.... aby i kritika bola seriózna a nezažmurovala oči pred falošou a manýrovitosťou básnikov". Škoda len, že Vajanský po sľubnom prvom ročníku vedenie časopisu dosť zanedbával, dajúc pred ním prednosť vlastnej literárnej tvorbe. Koncepciu a program Slovenských pohľadov formulujú jeho tvorcovia už v poslednom čísle Orla takto: “Hlavný zreteľ náš, samo sebou rozumie sa, obrátený bude na život náš slovenský, ďalej na slaviansky a konečne na úkazy vedecké, literárne a umelecké vôbec”. V úvodníku ich prvého čísla naznačuje Svetozár Hurban-Vajanský v súlade s literárnohistorickou štúdiou Jozefa M. Hurbana, publikovanou v starých, predrevolučných Slovenských pohľadoch “Slovensko a jeho život literárny", v mene svojej nastupujúcej generácie: “Život náš literárny musí byť rýchlejšou ešte tepnou, lebo je i našim jediným nateraz životom. My chceme vydobyť to, čo nám zobral marazmus slabého pokolenia, zrada šľachty, bezmyšlienkovitosť meštiactva a zapustlosť sedliactva, snúbiť duše naše s národnou pravdou.....bojovať proti faloši...a bleskami pravdy našej odháňať jej tmy a hmly".
Význam Slovenských pohľadov dobre charakterizoval aj doc. dr. A. Baník v úvode k P. Halašovmu Registru Slovenských pohľadov (1881 – 1938): :....predstavujú výsostné duchovné fórum slovenského národa, plne reprezentujúceho literárnokultúrne snahy všetkých Slovákov". Časopis okrem ukážok z prózy, z poézie a z literárnej kritiky, prinášal často aj kultúrnopolitické úvodníky i spravodajstvo v rubrike Beseda. Bývali tu tiež recenzie, preklady zo svetovej, zväčša z ruskej literatúry, články historické, jazykovedné, folkloristické (Jozef Holuby, Andrej Kmeť, Franko V. Sasinek, Ľudovít A. Reus...) i publicistické príspevky.
Desiatky ročníkov Slovenských pohľadov majú niekedy vzostupnú, inokedy klesajúcu úroveň. Po troch-štyroch rokoch sa z nich vytratila kritická a dopisovateľská aktivita. Aj ich tematická náplň sa postupne okliešťovala, čo vidno aj zo zmeny ich podtitulu: Časopis zábavno-poučný. Za pozitívne považujeme aj to, že už v prvých ročníkoch Hurban-Vajanský zdôrazňuje kontinuitu so štúrovskou generáciou aj tým, že dáva tu miesto pre rozsiahly životopis Ľudovíta Štúra a Rozpomienkam od Jozefa M. Hurbana. Ich najvýznamnejšími autormi však zostávajú Vajanský a Hviezdoslav, ktorí boli verní tomuto časopisu po celý svoj život.
Roku 1886 sa Svetozár Hurban-Vajanský pokúsil zvýšiť rentabilitu i popularitu Slovenských pohľadov zmenou ich formy i grafickej úpravy. Snažil sa z nich namiesto vedeckoliterárneho zborníka vytvoriť ilustrovaný časopis, príťažlivý aj pre menej školených čitateľov. Udomácňoval tu tiež otláčanie portrétov významných slovenských a slovanských osobností, krajiniek, alebo iných motívov blízkych nášmu národnému naturelu. Vajanský tu ako človek, ktorý mal výrazné výtvarné vzdelanie a cítenie, vlastne sprístupňoval tento druh umenia, čo bolo v slovenských pomeroch nesporne priekopníckym činom. V tejto snahe mu pomáhal český maliar Jaroslav Věšín (1859 – 1915). Z finančných dôvodov, ale aj pre nedostatok slovenských umelcov, ktorých reprodukcie mienil tu Vajanský prinášať, sa toto osožné podujatie po troch rokoch skončilo a prinútilo redakciu časopisu od roku 1889 sa vrátiť nielen “k starej zošitovej forme", ale aj ku dvojmesačnému vydávaniu.
Svetová organizácia duševného vlastníctva
náhľad|Sídlo organizácie v [[Ženeva|Ženeve]] Svetová organizácia duševného vlastníctva alebo WIPO, World Intellectual Property Organization, je organizácia v sústave OSN na ochranu priemyselného vlastníctva a práv autorov literárnych a umeleckých diel. Pozostáva aktuálne zo 188 členských štátov.
Slovenské novinárstvo v dobe od likvidácie Matice slovenskej do vzniku slovenskej robotníckej tlače
Vedecké a literárne časopisy
Pretože Vajanský už v tejto dobe viedol Slovenské pohľady dosť povrchne a publikoval v nich aj zastarané príspevky periférnych autorov, začalo sa v Martine, i mimo neho uvažovať o vytvorení konkurenčných literárnych časopisov. (Rokovanie prof. Tomáša Masaryka roku 1890 o vytvorení literárneho časopisu, vedeného Žigmundom Paulínym-Tóthom. Tento časopis mal reprezentovať mládež. Karol Salva sa tiež v tejto dobe pokúšal vytvoriť v Ružomberku nové národné stredisko opozičné proti Martinu, reprezentované aj nádejným literárnym časopisom Slovenské besedy a pod.)
Svetová organizácia duševného vlastníctva
WIPO bola založená 1967. Jej sídlo je v Ženeve. Slovenská republika je členom WIPO od 1. januára 1993.
Slovenské novinárstvo v dobe od likvidácie Matice slovenskej do vzniku slovenskej robotníckej tlače
Vedecké a literárne časopisy
Aj keď sa tieto pokusy nepodarilo realizovať, predsa sa len stali jedným z impulzov výmeny redaktora Slovenských pohľadov i zlepšenia ich úrovne. Stal sa ním roku 1890 Jozef Škultéty, ktorý ich už naďalej vydával presne každého prvého v mesiaci. Škultétymu sa skutočne potom podarilo znovu sústrediť okolo Pohľadov takmer všetkých významných slovenských literátov a publicistov. Tu sa Škultéty ukázal byť veľmi schopným redaktorom a vychovávateľom mladej spisovateľskej generácie. Jeho húževnatosti, umiernenosti a spoločenskému taktu možno ďakovať, že Slovenské pohľady sa nielen regenerovali, ale stali sa aj miestom uplatnenia sa staršej i mladšej spisovateľskej i básnickej generácie (Slovenskí kritickí realisti: Ľudmila Podjavorinská, Božena Slančíková-Timrava, Janko Jesenský, Jozef Gregor-Tajovský, príslušníci moderny na čele s Ivanom Kraskom, ale aj vedeckí pracovníci – napr. jazykovedec dr. Samo Czambel.)
Jozef Škultéty vlastným vedeckým výskumom, vedeckou popularizáciou i publicistikou, ako aj redigovaním Slovenských pohľadov a prácou s dopisovateľmi, vedome sa snažil nielen o zveľaďovanie slovenskej literatúry, ale aj o vedecký, pramenný výskum slovenskej literatúry, jazyka a národnej kultúry vôbec. V Slovenských pohľadoch venoval tiež veľkú pozornosť literárnej kritike a uverejnil v nich aj množstvo vlastných štúdií a článkov. Prostredníctvom tohto časopisu sa u nás udomácňuje pozitivizmus – ako vtedajší vrchol vedeckej presnosti a vierohodnosti – a to aj v oblasti estetiky. Za Škultétyho vedenia boli Slovenské pohľady spoľahlivým organizátorom a dokumentátorom nášho kultúrneho života. Venoval im, spolu so svojou ženou Bohdanou, administrátorkou časopisu a neúnavnou prekladateľkou, hlavne z ruskej literatúry, dlhé roky života, ba aj svoj majetok, pretože vydávanie tohto časopisu často len v tristo, či päťsto exemplároch bolo nevyhnutne stratovým. Bolo preto nepísanou povinnosťou Jozefa Škultétyho, ktorý bol od roku 1893 aj jeho majiteľom a vydavateľom, aby tieto straty hradil z vlastného.
Z ostatných literárnych časopisov tejto doby, určitý ohlas medzi slovenskou katolíckou inteligenciou vzbudila príloha k časopisu Kazateľňa zvaná Literárne listy. Bol to dvojmesačník vychádzajúci zo Salvovej ružomberskej tlačiarne v rokoch 1891 – 1900, ktorý redigoval František R. Osvald. Pojem dvojmesačník však treba chápať relatívne, pretože tento literárny časopis s výlučnou katolíckou orientáciou vychádzal veľmi nepravidelne. Vzhľadom na svoju katolícku orientáciu bol časopis nepriateľsky naladený proti uhorskej i slovenskej sociálnodemokratickej strane a jej ideológii. Súčasne však Literárne listy oprávnene kritizovali protislovenskú a protiľudovú politiku maďarskej Ľudovej strany.
V tomto časopise vychádzali však aj pozoruhodné literárnohistorické a kritické štúdie Tichomíra Milkina. Ich redaktor venoval veľkú pozornosť aj pramennému historickému výskumu o Učenom slovenskom Tovaryšstve i bernolákovskej básnickej škole.
V programovom úvodníku prvého čísla Literárnych listov z roku 1891 sa Osvald osvedčuje, že “chce slúžiť spisbe slovenskej, oznamovaním akýchkoľvek slovenských kníh a spisov, rozšírením známosti o starých i súčasných dielach slovenskej literatúry, rozhovormi, návrhmi a pokynmi, týkajúcimi sa vecí spisovateľských". Význam Literárnych listov oceňoval aj Jozef Škultéty, ktorý sa vyslovil, že ich ročníky “sú celým vzácnym archívom pre dejiny slovenskej literatúry". Okrem toho sú cennou pomôckou pre spracovanie bibliografie slovenskej umeleckej a vedeckej literatúry.
Medzi spolupracovníkov Osvaldovho literárneho časopisu patril J. Kohúth, J. Donoval-Tichomír, A. Trúchly-Sytniansky (pseudonym Argus) a iní. Časopis vychádzal vo veľmi nízkom náklade 150 exemplárov a bol preto stratovým. Za dva roky napr. vydal Osvald na Literárne listy spolu s expedíciou 330 zl. 84 gr. a dostal za ne iba 65 zl. 40 gr.
Proti uvedomelej slovenskej národnej línii Literárnych listov sa ostro stavala aj katolícka cirkevná hierarchia, vedená banskobystrickým biskupským úradom. Fr. R. Osvald, ktorý bol roku 1893 organizátorom osláv storočnice založenia Slovenského učeného Tovaryšstva v Trnave, postaral sa aj o zostavenie a vydanie najvýznamnejšieho zborníka, venovaného tomuto pre slovenské národné hnutie tak významnému spolku: “Tovaryšstvo; Sborník literárnych prác v storočnú pamäť prvého Učeného Slovenského tovaryšstva. Ružomberok 1893-1900". Bola to reprezentačná publikácia prinášajúca prehľad tvorby slovenských katolíckych spisovateľov, žijúcich nielen doma, ale aj v Spojených štátoch severoamerických. Podmienky pre vydanie tohto zborníka sa už pripravovali aj v Literárnych listoch.
Ostatné časopisy v tejto skupine majú skôr zábavné, ako literárne, alebo kultúrnopolitické zameranie. Takým bol Perún – odbornopoučný a spoločenskozábavný časopis, z ktorého roku 1878 v Banskej Štiavnici vyšlo deväť čísel v dvojtýždenných intervaloch. Jeho majiteľom a zodpovedným redaktorom bol Franko Kabina, ktorý tu vychvaľoval bosniansky národohospodársky program – návrat k feudálno-patriarchálnemu zriadeniu. Propagoval tu síce slovanskú spolupatričnosť, no tieto sympatie a obdiv venoval aj ruskému carizmu i politike reakčného ruského slavianofilstva.
Takmer bez povšimnutia slovenskej verejnosti zostalo šesť čísel budapeštianskeho štrnásťdenníka, poučnozábavného časopisu Tatranka, redigovaného roku 1878 M. Bulgarským. Istým prísľubom pre rozvoj slovenskej literatúry a ľudovýchovy bol roku 1878 v Martine vychádzajúci mesačník Zora – s podtitulom “Časopis záujmom slovenského ľudu venovaný", ktorého zodpovedným redaktorom a vydavateľom bol Jaroslav Zachej. Po prvom ročníku časopis zanikol. Mal vedecko-popularizačný charakter. Po prvých šiestich číslach sa však odklonil od aktuálnej domácej problematiky a orientoval sa výlučne na opis a oslávenie národnooslobodzovacieho boja južných Slovanov proti Turkom. Ostatné časopisy “na poučenie a zábavu" napr. Svet – vydávaný a redigovaný dr. J. Wagnerom v Ružomberku, z ktorého roku 1890 vyšli tri čísla, a Nový priateľ ľudu Adolfa Petra Zatureckého, vychádzajúci ako kvartálnik roku 1881 v Martine, už podstatnejšie neovplyvnili vývoj slovenskej literatúry a publicistiky.
Bimetalový teplomer
thumb|Ručičkový teplomer so špirálovým bimetalovým pásikom thumb|Bimetalová šprála v teplomeri Bimetalový teplomer je teplomer, ktorý na meranie teploty využíva bimetalový (dvojkovový) pásik zložený z dvoch kovov s rôznymi činiteľmi teplotnej rozťažnosti. Pri zmene teploty sa pásik ohýba a tento pohyb sa prenáša na ručičku prístroja.
NGC 5988
NGC 5988 je galaxia v súhvezdí Had, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 17. apríla 1887.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,2.
Halič
Halič môže znamenať:
Matej Pankl
Matej Pankl (* 10. august 1740, Oslip (dnes v Rakúsku) – † 22. marec 1798, Bratislava) bol slovenský prírodovedec a pedagóg rakúskeho pôvodu.
Narodil sa 10. augusta 1740 v Oslipe (Rakúsko). V r. 1758 vstúpil do jezuitskej rehole v Trenčíne. Študoval vo Viedni. Spočiatku bol profesorom filozofie na trnavskej univerzite a po jej presťahovaní sa stal profesorom fyziky na akadémii v Trnave. V tejto funkcii sa spolu s akadémiou presťahoval do Bratislavy, kde prednášal okrem fyziky aj poľnohospodárstvo. K obom prednáškam vydal obsiahle učebnice Základy fyziky ( 1790) a Základy poľnohospodárstva ( 1790), ktoré vyšli vo viacerých vydaniach. Druhá učebnica je zaujímavá tým, že obsahuje latinsko-nemecko-maďarsko-slovenský slovník. Panklova učebnica fyziky mala 746 strán a v mnohom vychádzala z učebnice J. Horvátha. Podľa Pankla fyzika skúma telesá okolo nás, sily a príčiny prírodných javov. Úžitok fyziky spočíva v tom, že chváli Stvoriteľa, oslobodzuje človeka od povier a pomáha iným vedám. Správna cesta k poznaniu vedie cez Newtonovu induktívnu metódu. Na objasnenie právd slúži analytická metóda, z ktorej fyzik syntézou získava všeobecnú pravdu. Prostriedkami fyziky sú pozorovanie, experiment a matematika. Predmet fyziky – teleso – sa môže skúmať abstraktne, chemicky a z fyzikálnej stránky. Prvá metóda je typická pre aplikovanú matematiku, druhá vedie k chémii. U Mateja Pankla sa takto po prvý raz objavuje samostatná kapitola venovaná novej vede – chémii. Zo súčasného pohľadu je to však zmes fyziky a chémie. Ani tretia časť – fyzikálna – nie je úplne homogénna: nájdeme tu tiež geofyziku, geológiu, fyziológiu, fyzikálny zemepis i kozmogóniu. Pankl cituje nielen klasikov (Boerhaveho či Muschenbroeka), ale aj dobovú časopiseckú literatúru. Jeho kniha je samostatným, logicky premysleným dielom, z ktorého sa žiaci mohli ľahko učiť. Zomrel 22. marca 1798 v Bratislave.
Židia na Slovensku
náhľad|Židovská ulica v Bratislavskom Starom meste. Židia sú semitský národ, pochádzajúci z oblasti Blízkeho východu. Tvoria samostatnú náboženskú skupinu a zo svojej pravlasti rozšírili do celého sveta. Prví židia na územie dnešného Slovenska prišli s rímskymi légiami v 1. storočí. Prvé správy o židovských obchodníkoch sú z 10. storočia. Striktné dodržiavanie náboženských predpisov judaizmu spôsobilo pretrvávanie etnických, náboženských a kultúrnych odlišností a izoláciu židov. Židia na Slovensku patria k aškenázskej populácii a ich predkovia pochádzajú zo strednej a východnej Európy. Táto populácia si zachovala svoju kultúrnu osobitosť a špecifické náboženské zvykové právo, tzv. minhag, až do Holokaustu. Ich jazykom bol hlavne jidiš. Pokiaľ v roku 1930 bol počet obyvateľov na území Slovenska, ktorí sa hlásili k Židovskej náboženskej obci 136 737 klesol podľa sčítania obyvateľstva v roku 2011 na 1 999.
Počiatky osídlenia a rozvoj židovských komunít (11. až 19. storočie)
náhľad|Mauzóleum Chatama Sofera v Bratislave náhľad|Náhrobné kamene rodiny Chatama Sofera O židovskej migrácii na územie dnešného Slovenska z Česka, Rakúska a Nemecka existujú záznamy už z 11. storočia. Prvá židovská obec bola založená v Bratislave koncom 13. storočia. Zásadný vplyv na rozvoj židovských komunít mali migrácia a usídľovanie v 17. a 18. storočí. Židia, ktorí sa sťahovali z Moravy, Haliče, Bukoviny a Dolného Rakúska do severného Uhorska sa zvyčajne usádzali v blízkosti hraníc štátov, z ktorých prišli. Snažili sa udržiavať náboženské, komunitné a jazykové spojenie so židovskými obcami na druhej strane hranice. náhľad|Rabín Akiva Sofer v roku 1913 víta v Bratislave cisára Františka Jozefa
Spišskí Židia
Na východ Slovenska prichádzali Židia od ranného stredoveku. Nebolo ich veľa a nevytvárali veľké komunity. Vo väčšom počte sa tu usídľovali v 18. storočí, ale na Spiši ich bolo menej ako v iných východoslovenských regiónoch. Umožňoval im to tolerančný patent Jozefa II. a z neho vyplývajúce nariadenie Systematica Gentis Judaicae Regulatio, ktoré odstraňovalo intoleranciu a náboženskú diskrimináciu. Okrem iného mali za povinnosť zmeniť si svoje pôvodné židovské mená na nemecké. Rabíni mali spravovať vedenie matrík. Po príchode na Spiš začali budovať nové spoločenstvá, združovali sa do náboženských obcí, stavali modlitebne, zakladali školy a židovské cintoríny. Na územie severného Spiša prichádzali Židia z poľského Sliezska a Krakova, smerovali do Starej Ľubovne a Spišskej Starej Vsi, pokračovali údolím rieky Poprad na stredný Spiš a do Hnileckej doliny. Nemeckí podnikatelia, ktorí na Spiši dovtedy ovládali najmä obchod, sa bránili židovskej konkurencii, ktorým šľachtické rodiny umožňovali prenajímať krčmy, liehovarnícke prevádzky, pivovarnícke podniky, podnikať v peňažníctve atď. Nemcom pri tom pomáhalo privilégium Nontoleris Judeorum a právo znemožniť židovské usadenie sedem míľ od mesta. Židia sa preto usadzovali na predmestiach alebo v neďalekých spišských dedinách, napríklad v Markušovciach, Smižanoch, Budkovciach a predávali svoj tovar na jarmokoch v Spišskej Novej Vsi. Na Zamagurí bola centrom židovskej pospolitosti Spišská Stará Ves. Kým v roku 1801 neboli v mestečku žiadni Židia, o desať rokov neskôr ich bolo už 49. Prvý známy rabín Joel Bloch viedol židovskú matriku v tomto meste v hebrejčine. Zaznamenával obriezky, úmrtia, narodenia i sobáše.
náhľad|Židovský cintorín neologický v Prešove. Je na ňom asi 750 náhrobných kameňov náhľad|Ortodoxný židovský cintorín v Prešove Centrom spoločenského, náboženského i hospodárskeho života na Spiši sa stali Huncovce. Židovské rodiny sa tu usádzali v rokoch 17251730 a na začiatku 19. storočia. Tvorili 34 percent všetkých obyvateľov dediny, v roku 1817 tu žilo 852 Židov (v celej Spišskej stolici bolo 252 židovských rodín s 1301 osobami). V obci si postavili synagógu a obchodovali s plátnom a vlnou. Traduje sa pomerne dobré spolunažívania huncovských Židov s kresťanmi. Hrob prvého židovského rabína všetkých spišských Židov Salamona Perlsteina (18271869) je v jednoduchej murovanej krypte na miestnom cintoríne. V roku 1840 Uhorský stavovský snem rozhodol, že Židia sa mohli v plnej miere zaoberať obchodom, remeslami, venovať sa literatúre, vede, voľne sa pohybovať po krajine, kdekoľvek sa usádzať, okrem banských miest. Aj napriek tomu sa spišské mestá bránili usídľovaniu Židov a tak Huncovce zostali hlavným sídlom židovskej obce a centrom vzdelávania. Po roku 1840 bola huncovská židovská škola povýšená na vyššiu židovskú školu – ješivu, ktorá bola jednou z najznámejších židovských rabínskych učilíšť. Zaslúžil sa o to rabín Samuel Rosenberg. Bol autorom rozsiahleho diela Samuelov prameň (Beir Szmueil) o novom pohľade na rituálne kúpele mikve. Dielo vyšlo až po jeho smrti v roku 1923. Škola vychovala stovky nových rabínov. Huncovskí Židia začali na začiatku 19. storočia zakladať nové obchody v Kežmarku, ale nemali to jednoduché. Mesto sa ich usadzovaniu bránilo a tak museli vždy večer opustiť mesto a vrátiť sa do neďalekých Huncoviec. Chudobnejšie rodiny odchádzali z Huncoviec a hľadali si nové domovy na Spiši. Usadili sa v Pavľanoch a v Spišskom Podhradí. Od roku 1853 bolo Spišské Podhradie sídlom židovského matričného úradu.
Od druhej polovice 19. storočia prichádzali Židia do Spišskej Novej Vsi. Začali zaujímať významnejšie postavenia v spoločenskom živote i vo verejnej správe. Významné postavenie mali v slobodných povolaniach. Migrácii pomohlo dobudovanie Košicko-bohumínskej železnice. To umožnilo, že sa do mesta začínajú sťahovať významnejší Židia, ktorým železnica umožnila výhodnejšie podnikanie. V 90. rokoch 19. storočia žilo v Spišskej Novej Vsi 400 Židov. Mesto sa stalo sídlom rabinátu. Prvým rabínom bol Áron Krausz, ktorý stál na čele rabinátu v rokoch 1899 až 1929. Dlhoročným predsedom náboženskej obce a jeden z jej zakladateľov bol Šimon Pollák. V meste založil veľkoobchod so zmiešaným tovarom, bol spoluzakladateľom Robotníckej sporiteľne, významne sa angažoval pri výstavbe synagógy, ktorá bola vysvätená v roku 1899 a ukončená v roku 1900. Bola najväčšou v Spišskej župe. V synagóge bola židovská škola. Židia v meste zaujali rozhodujúce pozície a získali príslušné spoločenské uznanie. Boli majiteľmi píly, podnikali v hoteliérstve i finančníctve. Založili tlačiarne, noviny, moderné výrobné prevádzky. Organizovali dobročinnú činnosť, angažovali sa v telovýchove a mládežníckych spolkoch. K významným rodinám patrili Kleibergovci, Pollákovci, Eichlerovci, Sapirerovci, Zinnerovci a iní. V roku 1905 boli Spišskonovovešťania riadnymi členmi literárnej spoločnosti Izraelita Mygyar Iroldalmi Társulat s celoštátnou pôsobnosťou. Židia patrili k elite mesta.
Náboženské, právne a hospodárske postavenie židov
náhľad|Portál synagógy v Nových Zámkoch Počas tridsaťročnej vojny sa židia postavili na stranu Habsburgovcov, ktorým požičiavali obrovské sumy na vedenie vojny, za čo im poskytli relatívne bezpečie a zrušenie niektorých obmedzení (väčšie slobody v oblasti remesiel a voľnosť usídľovať sa v celej krajine). Po skončení vojny 1648 už židovské pôžičky neboli toľko potrebné, navyše získané privilégia boli tŕňom v oku až natoľko, že v Česku je toto obdobie označované za „úradného antisemitizmu“. Hospodársku situáciu tam zhoršoval prúd utečencov z Haliče  a tak aj za vlády Karola VI. (1711-40) pokračovali v českých krajinách snahy úradov o zníženie počtu židovského obyvateľstva. Z tohto dôvodu bol roku 1724 vykonaný prvý podrobný súpis všetkých obyvateľov židovských obcí v českých krajinách.Vládnymi nariadeniami z rokov 1726 a 1727 bolí židia opätovne sústredení v getách. Translokačný reskript z roku 1726 nariaďoval opätovné uzavrenie židov do giet, a familiantský zákon, stanovoval numerus clausus (maximálny počet židovských rodín v krajine, tak že ženiť sa legálne mohli len prvorodení synovia). Ešte horším opatrením boli českí židia postihnutí výnosom Márie Terézie, ktorá ich roku 1744 kvôli údajnej spolupráci s protivníkom pri vojne s Pruskom a pruskej okupácii Prahy vypovedala z Čiech a o rok neskôr aj z Moravy a Sliezska.
Povolené ženiť sa iba najstaršiemu synovi v každej rodine malo dlhodobý vplyv na zbrzdenie "ovulačného vývoja" židovského obyvateľstva v Česku. Rodiny, ktoré mali iba dcéry, boli považované za vymreté a druhorodení synovia, ak sa chceli oženiť, sa museli vysťahovať z krajiny. Mnoho mladších židov sa vtedy vysťahovalo do Poľska a na západné Slovensko.
Zákonom z roku 1840 umožnila uhorská vláda Židom usídľovať sa v mestách, s výnimkou banských a zrušila ďalšie hospodárske obmedzenia. To umožnilo Židom opustiť Židovské mesto (ghetto) a začleniť sa medzi meštianstvo.
Podľa zákona z roku 1868 dostali Židia ako náboženské spoločenstvo v mnohých ohľadoch väčšie práva, než mali iné nemaďarské národnosti v Uhorsku, čo vyvolalo mnohé negatívne reakcie. Tento vývoj zavŕšil zákon o recepcii a zrovnoprávnení židov XLII / 1895, ktorým uhorský parlament v plnom rozsahu zrovnoprávnil Židov s ostatnými obyvateľmi krajiny a dovŕšil tak proces otvorenia geta a zaručoval Židom plnú občiansku a náboženskú slobodu.
Bratislava sa pod vedením rabína Moše Schreibera, známeho aj pod menom Chatam Sofer (1762 – 1839), stala sídlom uhorskej židovskej ortodoxie. Schreiber bol rabínom v Bratislave od roku 1806 a viedol obec až do svojej smrti. Založil vplyvnú bratislavskú ješivu a viedol boj tradicionalistov proti rýchlo sa rozširujúcej religióznej reforme. Je pochovaný v mauzóleu Chatama Sofera v Bratislave. V roku 1868, rok po rakúsko-uhorskom vyrovnaní (Ausgleich) sa uhorské židovstvo rozdelilo na neologickú (reformistickú), ortodoxnú a status quo ante frakciu. Bol to následok nedoriešeného konfliktu, ktorý vznikol na vládou organizovanom celouhorskom židovskom kongrese v Budapešti. Mnohé židovské obce v severnom Uhorsku sa definovali ako ortodoxné, aj keď existovali aj dôležité neologické komunity, napríklad v Bratislave a Košiciach.
Medzivojnové obdobie
Prvýkrát sa slovenské židovstvo identifikovalo po prvej svetovej vojne v rámci mladého československého štátu. Aj keď Československo mohlo byť ideálnym prostredím pre Židov v kontexte strednej Európy medzi dvoma vojnami, prechod medzi dvoma režimami skomplikoval šok z rozpadu monarchie a ničenie židovského majetku, ktoré ho sprevádzalo. Vláda podporovala zavedenie židovskej národnosti ako koncepcie príslušnosti k národu, ktorú väčšina Židov prijala. Židovské národné hnutie sa snažilo spojiť roztrieštenú židovskú populáciu na národných princípoch.
Po vzniku ČSR postupne získali Židia kladný vzťah k novému štátu. Sionizmus spojený s emigráciou sa začal presadzovať až v 30. rokoch 20. storočia s nárastom antisemitizmu a snahou o slovenskú nezávislosť.
Laveissière
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Židia na Slovensku
Obce s najvyšším percentuálnym počtom židov (1930)
údaje: Sčítanie obyvateľov v roku 1930 (židovské obyvateľstvo podľa vierovyznania)
Obce s najvyšším počtom židov (1930)
údaje: Sčítanie obyvateľov v roku 1930 (židovské obyvateľstvo podľa vierovyznania)
Laveissière
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Židia na Slovensku
Spišské židovské aktivity
Na Spiši v medzivojnovom období (19181939) mali Židia najpočetnejšie zastúpenie v Kežmarku, v Spišskej Novej Vsi, Poprade, Levoči, Spišskom Podhradí, Krompachoch, Starej Ľubovni, Gelnici a v Spišskej Starej Vsi. Napríklad V Spišskej Novej Vsi vlastnili polovicu pohostinstiev, prevažnú väčšinu obchodov so zmiešaným tovarom a textilom, vlastnili všetky kaviarne a hotely, všetky kníhkupectvá, obchody s klenotmi atď. Z 92 podnikov v 20. rokoch 20. storočia vlastnili 61.
Na konferencii Židovskej národnej rady v roku 1919 sa dohodli, že sa budú politicky organizovať. Židovská strana sa už v prvých parlamentných voľbách (1920, 1925, 1929) uchádzala o politické mandáty a najväčšie úspechy dosiahla v komunálnych voľbách, kde získala kreslá v zastupiteľstvách takmer všetkých spišských obcí a miest. V Kežmarku významné funkcie zastával MUDr. Armín Klein, MUDr. Leopold Teichner a MUDr. Dezider Kornhauser. V Spišskej Novej Vsi Šimon Pollák, Dr. Alfréd Singer, Arpád Weiss, JUDr. Alexander Friedmann, Max Singer, JUDr. Artur Littmann.
Laveissière
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Židia na Slovensku
Spišské židovské aktivity
Židia sa združovali v dobročinných spolkoch Chevra Kadiša, Spolku židovských žien a Bikur Cholim, ktoré poskytovali pomoc sociálne odkázaným členom komunity. Medzi mládežníkmi mal veľký ohlas sionizmus - hnutie za suverénny židovský štát. V roku 1928 emigrovali do Palestíny prví mládežníci. Sionistické Židovky zakladali pobočky svetovej ženskej organizácie WISO (Womens International Sionist Organisation). Angažovali sa mládežníci i športovci, ktorí zakladali svoje organizácie. Podľa sčítania obyvateľstva z roku 1930 žilo na Spiši 6911 príslušníkov židovského náboženstva, čo bolo 5,05% z celkového počtu obyvateľstva. K židovskej národnosti sa prihlásilo 50,5% občanov židovského vierovyznania.
Druhá svetová vojna a holokaust
Antisemitské výpady na konci 30. rokov 20. storočia, ktoré vznikali pod vplyvom nových európskych ideológií zmenili podiel Židov na hospodárskom, spoločenskom a politickom dianí v mnohých krajinách.
Mníchovská dohoda zo septembra roku 1938 mala za následok rýchly rozpad Československa a vznik fašistického Slovenského štátu pod vedením Jozefa Tisa v marci 1939. Množili sa otvorené útoky na židovskú komunitu. Napríklad v Poprade 14. marca 1939 vtrhli do modlitebne členovia Freiwilige Schutzstaffel (polovojenský zbor politickej strany Deutsche Partei). Protižidovské akcie boli v Podolínci, spišskonovoveskej synagóge, ktorú v júni 1939 zapálili. Protižidovské opatrenia začali už v období autonómie Slovenska (1938 – 1939) a pokračovali i v Slovenskej republike (1939 – 1945). Židia boli postupne vytlačení z hospodárskeho i spoločenského života. Roku 1941 bol vydaný tzv. židovský kódex, podľa ktorého bol pojem Žid vymedzený na rasovom a nie náboženskom základe. Podľa vládneho nariadenia sa za Žida bez ohľadu na pohlavie považoval ten, kto: Za židovského starého rodiča podľa rasy sa pokladal ten, kto patril k izraelitskému vyznaniu. Židia museli nosiť žltú Dávidovu hviezdu, nesmeli uzatvárať manželstvá s Nežidmi, stratili volebné právo, nesmeli byť volení do slovenského snemu a ani iných orgánov, nesmeli byť členmi politických strán, nesmeli byť zamestnaní vo verejnej správe. Židovský kódex im zakazoval vykonávať lekársku, lekárnickú a zverolekársku prax. Obmedzoval pohyb Židov na území Slovenska, nesmeli chodiť do parkov, na námestia, na kúpalisko, mali obmedzenú návštevu kaviarní, hostincov, výstav a pod. Jedinou organizáciou, ktorá mohla zastupovať ich záujmy bola Ústredňa Židov so sídlom v Bratislave. Židovské náboženské obce smeli vykonávať obrady len v budovách, pri ktorých bolo zjavné, že nie sú synagógy alebo modlitebne. Židovskí žiaci boli vylúčení zo všetkých verejných škôl. Bolo zakázané súkromné vyučovanie, rozširovanie židovskej tlače, boli rozpustené všetky židovské organizácie a spolky, židovskí poslanci stratili mandáty, židovskí vojaci boli preraďovaní do pracovných táborov, zakázané bolo rituálne zabíjanie zvierat, vodičom odoberali vodičské oprávnenia, občanom pasy, bol nariadený súpis židovského majetku. Od 1. marca 1940 bolo platné nariadenie, podľa ktorého sa Židia nesmeli zdržiavať na uliciach v dobe od dvadsiatej hodiny večer do piatej hodiny ráno. Napríklad Židia nesmeli bývať na hlavnej ulici v Spišskej Novej Vsi, prípadne mať okná na hlavnú ulicu. Cestovať smeli len na zvláštne povolenie, nesmeli vlastniť autá, počúvať rozhlas, vlastniť športové potreby, nesmeli žiadať o slovenskú národnosť. Mnohí Židia s obavy pred vyhladením prestupovali na katolícku vieru. Formou vládnych nariadení, tzv. arizáciou boli Židia postupne zbavení všetkého majetku. Arizačný proces sa začal 1. februára 1940. Napríklad v štyroch spišských mestách ( Poprad, Kežmarok, Levoča, Spišská Nová Ves) výška priznaného židovského majetku predstavovala 227 miliónov Ks. Do 1. októbra 1941 boli zlikvidované alebo arizované všetky židovské podniky.
Deportácie na Spiši
V marci 1942 sa začali deportácie do nacistických vyhladzovacích táborov. V popradských kasárňach sústreďovali židovské dievčatá z celého východného Slovenska vo veku od 18 (neskôr od 16) do 35 rokov. Prvý transport 999 dievčat a bezdetných žien pozostával z 25 dobytčích vagónov a popradskú stanicu opustil 25. marca 1942 krátko po 20. hodine. Smeroval do tábora Osvienčim. Na predlaktiach mali vytetované čísla od 1000 do 1998; tábor prežilo 20 mladých žien. Transporty žien pokračovali z Popradu aj v nasledujúcich dňoch. Do začiatku júna 1942 z popradského sústreďovacieho tábora odišlo ešte šesť transportov; 3 tisíc osôb bolo odvlečených do Osvienčimu a 3858 do táborov v dištrikte Lublin. náhľad|Pamätná tabuľa Židov v Nových Zámkoch, ktorí zahynuli v koncentračných táboroch počas druhej svetovej vojny. Po ženských nasledovali mužské transporty. Dňa 29. marca 1942 odchádzal zo Spišskej Novej Vsi prvý transport 96 Židov do koncentračného strediska v Žiline. Boli v ňom Židia zo Smižian, Rudnian, Betlanoviec, Vydrníka, Hincoviec, Krompách, Vyšných a Nižných Sloviniek a Spišských Vlách. Potom začali odchádzať rodinné transporty – prvý odišiel z Trnavy 11. apríla 1942. K hromadným deportáciám na strednom a dolnom Spiši došlo koncom mája 1942. Sústreďovali židovské rodiny z levočského a spišskonovoveského okresu. Z Kežmarku a okolí Židia boli sústreďovaní do mestského hradu a prevážaní do Popradu. Do 30. augusta 1942 bolo z Kežmarku, kde žilo najviac Židov na Spiši, odvlečených 1001 osôb. Z východného Slovenska bolo vypravených 19 transportov s 19 052 osobami.
Mnohí sa snažili deportáciám vyhnúť útekom do Maďarska. Jeho súčasťou teraz boli aj časti južného Slovenska, ktoré pripadli Maďarsku po okupácii južného Slovenska, ktorá bola výsledkom Prvej Viedenskej arbitráže v novembri 1938.
Deportácie zo Slovenska trvali od 25. marca do 20. októbra 1942 a boli obnovené po nemeckej okupácii Slovenska. Obnovené boli 30. septembra 1944 zo Serede do 31. marca 1945. Deportácie z územia anektovaného Maďarskom sa uskutočnili v máji a júni roku 1944, po nemeckej okupácii krajiny v marci 1944. Počas vojny zahynulo asi 105 tisíc slovenských Židov, teda asi 77% predvojnovej populácie, vrátane Židov z južného Slovenska, ktoré pripadlo Maďarsku po Viedenskej arbitráži v novembri 1938.
Povojnové obdobie
Najznámejšou antisemitskou udalosťou po druhej svetovej vojne bol tzv. Topoľčiansky pogrom. Dňa 24. septembra 1945 rozvášnený dav v Topoľčanoch napadol židovské obyvateľstvo mesta – 48 ľudí bolo zranených, 15 muselo byť s ťažkými zraneniami prevezených do nemocnice. Do kategórie povojnových masakrov spadajú i vraždy 11 Židov na severovýchodnom Slovensku koncom roku 1945, spáchané skupinou tzv. Banderovcov v obci Kolbasov, známe aj ako Kolbasovská tragédia.
Obdobie komunizmu (1948 až 1989)
Na začiatku roku 1948 bolo na Slovensku 41 obnovených židovských obcí a žilo tu asi tridsať tisíc Židov, ktorí prežili holokaust. Po prevzatí moci komunistami v roku 1948 tisíce z nich emigrovali do novovzniknutého štátu Izrael, do Spojených štátov, Kanady, Austrálie a do iných krajín. Prekážky, ktoré kládol režim, zmarili snahy oživiť židovský komunitný život a aktivity. Židia skrývali svoje náboženstvo, vytvorili si nové životy a dodržiavali oficiálnu mlčanlivosť v otázkach židovských dejín a holokaustu.
Štátna bezpečnosť židovské obyvateľstvo sledovala. V období tzv. normalizácie začala celoštátnu akciu Pavúk (1971 až 1988), v rámci ktorej bolo zriadených postupne 20 tisíc zložiek vedených na československých občanov židovského pôvodu. Prevažnú väčšinu spisov stihla ŠtB zničiť ešte v decembri 1989. Cieľom akcie bolo obmedzenie židovského náboženského a kultúrneho života za pomoci sledovania, donášania, zastrašovania a represií.
Súčasnosť
Po zmene spoločenského zriadenia v roku 1989 sa židovstvo na Slovensku prebudilo k novému životu. Židovské komunity môžu slobodne realizovať svoj náboženský, kultúrny a komunitný život. Dnes žije na Slovensku asi 3 až 5 tisíc Židov. Boli zriadené inštitúcie, ktoré pomáhajú spoznávať históriu a kultúru Židov na Slovensku:
Všetky židovské obce sú zastrešené pod organizáciou Ústredný zväz židovských náboženských obcí v SR, ktorá slovenské židovstvo reprezentuje v rámci Slovenska aj medzinárodne, stará o zachovanie náboženského, kultúrneho a komunitného života, zabezpečuje sociálnu a zdravotnú starostlivosť o svojich starších členov a hlavne preživších holokaustu. Podstatnou úlohou je zachovanie židovských pamiatok, synagóg a cintorínov, ktorým hrozí zničenie.
Obce s najvyšším percentuálnym počtom židov (2001)
údaje: Sčítanie obyvateľov v roku 2001 (židovské obyvateľstvo podľa vierovyznania)
Obce s najvyšším počtom židov (2001)
údaje: Sčítanie obyvateľov v roku 2001 (židovské obyvateľstvo podľa vierovyznania)
Synagógy
náhľad|Synagóga v Lučenci náhľad|Synagóga v Prešove náhľad|Synagóga v Stupave
Cyril Palaj
prof. RNDr. Cyril Palaj, CSc. (* 24. august 1912, Nová Baňa, Slovensko – † 25. február 1984, Zvolen, Slovensko) bol slovenský matematik.
Život
Narodil sa 24. augusta 1912 v Novej Bani. Svoje stredoškolské štúdiá absolvoval na gymnáziu v Kláštore pod Znievom, v roku 19341935 študoval na učiteľskom ústave v Banskej Bystrici. Po maturite začal vyučovať na ľudovej škole v Plavých Vozokanoch. Popri svojom učiteľskom pôsobení sústavne zvyšoval svoju kvalifikáciu štúdiom na Karlovej univerzite v Prahe, a potom na Prírodovedeckej fakulte v Bratislave (matematika a deskriptívna geometria).
Pedagogická a vedecká činnosť
Vysokoškolské štúdia ukončil získaním aprobácie (1942) pre vyučovanie matematiky a deskriptívnej geometrie na stredných školách. V rokoch 19391951 pôsobil na gymnáziách v Bratislave, Piešťanoch, Dolnom Kubíne, v Žiline a vo Zvolene. Už v roku 1950 prezentoval výsledky svojich prvých vedeckých prác. Roku 1952 získal na Karlovej univerzite v Prahe akademickú hodnosť RNDr..
V roku 1951 pôsobil na Stavebnej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. Vzhľadom na to, že trvalým bydliskom prof. Palaja bol Zvolen, po založení Vysokej školy lesníckej a drevárskej vo Zvolene v roku 1952, požiadal o preloženie do Zvolena, kde vybudoval Katedru matematiky a deskriptívnej geometrie a niekoľko rokov bol i prodekanom pre pedagogickú činnosť na Drevárskej fakulte. Od roku 1965 bol poverený vybudovaním Katedry matematiky na novozaloženej Univerzite Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, kde pôsobil ako vedúci katedry až do roku 1976, pričom súčasne externe prednášal a viedol aj Katedru matematiky a deskriptívnej geometrie Vysokej školy lesníckej a drevárskej vo Zvolene. V roku 1976 sa vrátil naspäť do Zvolena, kde pôsobil až do odchodu do dôchodku 1. októbra 1981.
Roku 1956 sa stal docentom a v roku 1965 vysokoškolským profesorom.
Veľmi rozsiahla bola aj jeho mimoškolská činnosť. Okrem toho, že bol členom komisií pre udeľovanie vedeckých hodností CSc. a DrSc. pre odbor geometria a topológia, zastával tiež rôzne vedúce funkcie v JČMF – JČSMF (bol členom od roku 1933) a JSMF. Spoluorganizoval založenie pobočky Jednoty československých matematikov a fyzikov vo Zvolene v roku 1956 a tu sa vo funkcii predsedu pobočky (do roku 1979) zaslúžil o rozvoj jej činnosti. Ako významný funkcionár v ústredných orgánoch JČMF–JČSMF a JSMF i Matematickej olympiády sa veľkou mierou pričinil aj o úspešný rozvoj týchto spoločností.
Zomrel 25. februára 1984 vo Zvolene.
Kolínsky dóm
Kolínsky dóm je dóm v Kolíne nad Rýnom v Nemecku.
Stavali ho vyše 600 rokov. Táto jediná klasická katedrála na nemeckej pôde je preto nielen pamätníkom stredoveku, ale aj architektonickým dielom 19. storočia. Od roku 1996 je zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Stavebné práce
Kolínske arcibiskupstvo, ktoré od roku 1164 vlastnilo vzácnu relikviu — kosti svätých Troch kráľov, malo veľký politický a náboženský význam. Preto bol pochopiteľný plán nahradiť údajne zastaraný karolínsky dóm katedrálou, ktorá by zodpovedala postaveniu arcibiskupstva a hodnote uschovávaných relikvií. Základný kameň Dómu sv. Petra a Panny Márie — jedného z najväčších v Európe — položil roku 1248 kolínsky arcibiskup Konrad von Hochstaden.
V roku 1560 sa stavebné práce pre nedostatok peňazí zastavili, ale vtedy už boli položené základy celej stavby. Stĺpy priečnej a pozdĺžnej lode stáli pod provizórnymi strechami, západná fasáda s dvoma vežami bola nedokončená. Až 19. storočie utvorilo predpoklady na obnovenie stavebnej činnosti na katedrále (od r. 1842). Vplyvom oslobodzovacích vojen sa prebudilo národné cítenie, dodatočne sa uvedomoval (zdanlivo) národný ráz stredovekej gotiky a katedrála sa pokladala za symbol zjednoteného Nemecka, za akýsi druh národnej svätyne.
Pôdorys stavby
Pôdorys Kolínskeho dómu (dĺžka 144,58 m) napodobňuje severofrancúzske katedrály. Ide o krížovú stavbu s piatimi pozdĺžnymi a tromi priečnymi loďami, východným chórom s ochodzou, so siedmimi rovnakými chórovými kaplnkami a dvoma vežami na západnom priečelí. Dóm slávnostne vysvätili 15. októbra 1880.
Kolínska povesť
Keď stavba Kolínskeho dómu pokročila už natoľko, že boli viditeľné mohutné obrysy chrámu, začal sa diabol vyhrážať prvému staviteľovi dómu Gerhardovi, že zaplaví celé základy, aby znemožnil chrám dokončiť. Majster Gerhard sa dušoval, že dóm bude rýchlejšie dokončený, než by diabol mohol priviesť vodu. Keď sa o niekoľko dní ocitlo stavenisko pod vodou, majster Gerhard skočil z lešenia. Potom sa už nenašiel staviteľ, ktorému by sa dóm podarilo dokončiť. Najskôr museli zo staveniska vyhnať dušu prvého staviteľa, ktorá tam blúdila, až potom mohli práce úspešne dokončiť.
NGC 195
NGC 195 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil nemecký astronóm Ernst Wilhelm Leberecht Tempel v roku 1877.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,7.
Svidovský potok
Svidovský potok je potok na hornom Liptove, na území okresu Liptovský Mikuláš. Je to ľavostranný prítok Boce, meria a je tokom IV. rádu.
Prameň
Tečie v Nízkych Tatrách, vo východnej časti podcelku Ďumbierske Tatry, v časti Demänovské vrchy, pramení na severnom svahu Okrúhleho vrchu v nadmorskej výške približne
Opis toku
V pramennej oblasti tečie na sever, zľava priberá krátky prítok spod Svidovského sedla a stáča sa východným smerom. Preteká Svidovskou dolinou, zľava priberá dva prítoky z juhovýchodného svahu Ohnišťa a následne sprava svoj najvýznamnejší prítok  zo severného svahu Rovnej hole. Ďalej priberá dva ľavostranné prítoky prameniace v masíve Ohnišťa (južne od kóty ), potok sa stáča severovýchodným smerom, pričom sa výrazne esovito ohýba. Vzápätí priberá pravostranný prítok zo západného svahu Červenej, z tej istej strany aj prítok zo severného svahu Červenej a následne ľavostranný prítok z juhojuhozápadného svahu Hradišťa. Napokon ešte preteká okolo rozsiahleho kameňolomu na pravom brehu, stáča sa viac severoseverovýchodným smerom a tesne pred ústím podteká cestu I. triedy č. 72. V hornej časti Bocianskej doliny, severozápadne od obce Malužiná, ústi v nadmorskej výške cca do Boce.
NGC 196
NGC 196 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 28. decembra 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
NGC 5989
NGC 5989 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 25. mája 1788.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Řečice (okres Žďár nad Sázavou)
Řečice je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 491 obyvateľov, z toho 246 mužov a 245 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,2 roka (muži 38,4 roka, ženy 40,1 roka).
Radikálna teória výchovy
Radikálna teória výchovy je štruktúrne konfliktný smer sociológie výchovy, ktorý kritizuje východiská i závery funkcionalistickej teórie výchovy. Budúce profesionálne zaradenie podla radikálnej teórie vôbec nesúvisí so školskými výsledkami a školy slúžia len nato, aby v príslušníkoch znevyhodnených skupín v spoločnosti vyvolali zdanie, že ich selekcia pre rôzne profesionálne pozicie sa uskutočnila spravodlivo. Prípadne isté školy skutočne umožňujú dosiahnuť svojím absolventom vysoký socioekonomický status, ale prístup do týchto škôl je umožnený len privilegovaným skupinám. Školy tak legitimizujú postavenie a vysady relativne malej elity a pomáhajú udržať široké masy v podradnom postavení v súlade s princípom korešpondencie.
En passant
En passant alebo branie mimochodom je ťah v šachu, ktorý môže hráč vykonať bezprostredne po ťahu súpera pešiakom zo základného radu o dve políčka vpred, ak tento pešiak prechádza pomimo jeho pešiaka. Hráč môže súperovho pešiaka vziať takzvane mimochodom, čiže ako keby bol tento pešiak ťahal iba o jedno políčko vpred.
Hráč môže, ale nemusí využiť možnosť vziať mimochodom. Táto možnosť však v ďalšom ťahu zaniká (ak hráč vykoná iný ťah, v ďalšom ťahu už nemôže daného pešiaka brať mimochodom).
Neufchâtel-sur-Aisne (kantón)
Neufchâtel-sur-Aisne je francúzsky kantón v obvode Laon v departemente Aisne v regióne Pikardia. Tvorí ho 28 obcí.
Zoznam psích článkov/Č
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 7 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ča
Čau-čau
Melincourt
Melincourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mužská štvorhra na Open 13 2004
Mužská štvohra na Open 13 2004 sa hrala ako súčasť Open 13 2004 od 23. do 1. marca 2004. Titul získali Bahamčan Mark Knowles a Kanaďan Daniel Nestor, ktorí vo finále porazili český pár Martin Damm, Cyril Suk 7-5 6-3. Pre Knowlesa to bol 31. a pre Nestora 33. titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Cena Petra Dubovského 2013
Cena Petra Dubovského 2013 bol 14. ročník ocenenia pre slovenského futbalistu do 21 rokov. Vyhlásenie sa uskutočnilo 3. marca 2014 v trnavskom Dome kultúry. Ocenenie pre mladých futbalistov sa odovzdáva za uplynutý rok súbežne s Cenou Jána Popluhára, Futbalistka roka, Tréner roka, Najlepší hráč Corgoň ligy, Najlepší rozhodca, Cena fanúšikov a ceny pre Najlepšieho futsalistu. S počtom 20 bodov vyhral 21-ročný stopér Norbert Gyömbér, pôsobiaci v talianskom klube Calcio Catania. Na druhom mieste skončil Ondrej Dudaz MFK Košice s 8 bodmi a Branislav Niňaj z ŠK Slovan Bratislava s 3 bodmi.
Zoznam kultúrnych pamiatok v okrese Revúca
thumb|Okres Revúca
V okrese Revúca sa nachádza 152 kultúrnych pamiatok. Nasleduje zoznam jednotlivých zoznamoch pamiatok podľa obcí.
Brtáňov potok
Brtáňov potok je potok na hornom Liptove, vo východnej časti okresu Liptovský Mikuláš. Je to pravostranný prítok Hybice, meria 3,7 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Tečie v Liptovskej kotline, v geomorfologickej časti Hybianska pahorkatina, kde pramení v lokalite Nad Peňažným v nadmorskej výške približne 810 m n. m.