cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hubblov zákon
Georges Lemaître
Belgický astronóm, matematik a profesor fyziky Georges Lemaître už v roku 1920 popísal vo francúzštine, ako by expanzia vesmíru mohla spôsobiť, že by sa galaxie vzďaľovali od Zeme rýchlosťou, ktorá je úmerná ich vzdialenosti. V roku 1927 publikoval svoju prácu o pozorovaní galaxií v belgickom vedeckom časopise. Opisuje v nich vznik expandujúceho vesmíru, ktorý sa riadi Einsteinovými rovnicami. Predpoklad súvislosti vzdialenosti a červeného posunu je založený na tomto riešení. Citoval pramene merania (Leavittová, Hubble, 1922 Vesto Slipher) a porovnal s vlastnými teoretickými matematickými modelmi rozpínania vesmíru, narozdiel od Hubbla, ktorý bol len pozorovateľ. V roku 1928 sa Lemaître, Hubble, Einstein stretávajú na kongrese v Belgicku. Hubble publikoval v roku 1929 avšak zdroje necitoval. Hubble si až do smrti myslel, že červený posun je spôsobený úbytkom-únavou energie svetla.
Na kongrese Medzinárodnej astronomickej únie (IAU) boli v roku 2018 spätne uznané jeho zásluhy a zákon bol odporúčaný premenovať na Hublov-Lemaîtreov zákon.
Éringes
Éringes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
NGC 7474
NGC 7474 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 9. septembra 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,5.
Konvent svätého Leopolda v Brne
náhľad|Kostol sv. Leopolda
Konvent svätého Leopolda v Brne je komunita Hospitálskej rehole svätého Jána z Boha (tzv. Milosrdných bratov), ktorá vykonáva duchovnú správu pri rektorátnom kostole svätého Leopolda v rámci farnosti Brno-Staré Brno v dekanáte Brno brnianskej diecézy. Nemá vlastnú právnu subjektivitu ako cirkevná právnická osoba. V katalógu brnianskeho biskupstva je uvedená v položke s nadpisom "Brno-sv.Leopold" a podnadpisom "Hospitálský rád sv. Jána z Boha Konvent sv. Leopolda v Brne", na webe rádu je v rubrike kontaktov vedená pod nadpisom "Konvent v Brne" a podnadpisom "Konvent Hospitálského rádu sv. Jána z Boha - Milosrdných bratov v Brne".
Éringes
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Konvent svätého Leopolda v Brne
Budova kláštora i s kostolom je chránená ako kultúrna pamiatka Českej republiky.
Éringes
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Konvent svätého Leopolda v Brne
História
Do Brna prišli milosrdní bratia v roku 1747. Najprv bola vybudovaná menšia nemocnice a ďalšie objekty konventu. Až neskôr sa pristúpilo k stavbe kostola. Nemocnica sa postupne stále rozširovala a v dvadsiatych rokoch 20. storočia bola postavená nová budova nemocnice. Po roku 1989 vrátil štát zhabané budovy nemocnice aj konventu späť rádu milosrdných bratov. Poriadok nemocnicu prenajal za symbolickú cenu mestu Brnu. V rokoch 1997 – 2004 boli konvent aj kostol sv. Leopolda kompletne opravené.
Duchovný a rehoľníčky
Duchovným správcom (rektorom) je P. Vojtěch Václav Málek OH.
Mačka (priezvisko)
Mačka je české priezvisko. Je veľmi zriedkavé, v neprechýlenej podobe sa vyskytuje sa len v mestách Ústí nad Orlicí, Praha, Kralupy nad Vltavou a Ostrava. Na Slovensku sa vôbec nevyskytuje.
Známi nositelia
Pozri v článku Mačka.
Labuť (súhvezdie)
right|thumb|emisná hmlovina NGC 7000 Severná Amerika
Labuť (Cygnus) alebo Severný kríž je severné súhvezdie, jedno zo 48 súhvezdí zavedených Ptolemaiom a jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Patrí medzi výrazné súhvezdia letnej oblohy a obsahuje nápadný obrazec pripomínajúci letiaceho vtáka. Jej najjasnejšia hviezda Deneb predstavujúca chvost Labute je súčasťou asterizmu Letný trojuholník.
Labuť je súhvezdie veľmi bohaté na jasné hviezdy a zaujímavé objekty. Na oblohe sa niekedy hľadá pomerne ťažko, hlavne v oblastiach bez mestského osvetlenia za veľmi jasných nocí, pretože Labuť „letí v Mliečnej ceste“, z ktorej jej vytŕčajú iba krídla. Pomôckou pri jej hľadaní na nočnej oblohe môže byť fakt, že dlhý labutí krk sa nachádza medzi súhvezdím Delfína a Lýry. Krk je zakončený známou farebnou dvojhviezdou Albireo. Medzi najznámejšie objekty hlbokého vesmíru Labute patrí dvojica otvorených hviezdokôp M29 a M39, zvyšok po supernove Riasy, emisná hmlovina Severná Amerika a jeden z najbližších kandidátov na hviezdnu čiernu dieru, objekt Cygnus X-1.
Hviezdy
left|190px|thumb|dvojhviezda Albireo Jeho najjasnejšia hviezda alfa sa volá Deneb. Jej celý názov je Deneb el Adige, nazýva sa aj Arided, Aridif, Arrioph a znamená „chvost“. V obrazci Labute skutočne tvorí jej chvost. Deneb je jednou z troch hviezd tvoriacich asterizmus Letný trojuholník. Ďalšie hviezdy trojuholníka sú Vega z Lýry a Altair z Orla. Letný trojuholník uľahčuje orientáciu na letnej oblohe. Deneb je zo všetkých hviezd trojuholníka najmenej jasný, hoci má z nich ďaleko najvyššiu absolútnu magnitúdu. Je to biely nadobor. Zároveň patrí do ďalšieho asterizmu, Severného kríža, ktorý tvoria len hviezdy Labute.
Beta Cygni sa nazýva Albireo. V obrazci Labute tvorí jej hlavu, čomu zodpovedá aj jej názov („zobák“). Je to ľahko rozpoznateľná a veľmi pekná dvojhviezda. Jej zložky sa v ďalekohľade javia ako žltá (hlavná) a modrobiela (sprievodca).
Hviezda gama má meno Sadr, či Sadir, čo znamená „prsia“, alebo „hruď“. Delta Cygni sa volá Gienah, rovnako ako gama zo súhvezdia Havrana. Jej meno pochádza z arabského Al Janáh, krídlo. Tvorí juhovýchodné krídlo Labute v blízkosti súhvezdia Líška. Má zo všetkých hviezd obrazca najväčší vlastný pohyb. Azelfage je názov hviezdy pí Cygni. Pochádza z arabského zail al dagaga, „chvost sliepky“. Nepatrí už do základného obrazca a nachádza sa neďaleko hranice so súhvezdiami Cefeus a Jašterica. Neďaleko od nej smerom na juh sa nachádza otvorená hviezdokopa M39 (NGC 7092). Na hranici viditeľnosti voľným okom je nenápadná hviezda 61 Cygni. Je to prvá hviezda, pri ktorej bola zistená jej vzdialenosť.
V súhvezdí Labute je známych cez 400 premenných hviezd, medzi nimi tri novy. Jednou z najjasnejších je kappa Cygni, ktorá je premenná hviezda typu Mira Ceti. Ďalšie jasné premenné hviezdy sú U Cygni, P Cygni, SS Cygni, R Cygni, RT Cygni, W Cygni, Z Cygni, a V 456 Cygni. V súhvezdí sa nachádza aj jedna z najzaujímavejších nov s názvom Nova Cygni.
Objekty
Jedným z najzaujímavejších objektov tohoto súhvezdia je Cygnus X-1. Je to prvý objavený röntgenový zdroj v súhvezdí Labuť. Bol objavený röntgenovým detektorom vyneseným nad atmosféru v roku 1964.
Cez Labuť prechádza Mliečna cesta, preto je veľmi bohatá na objekty. Aj voľným okom sa dajú vidieť mračná tmavého medzihviezdneho materiálu, ktorý zatieňuje svetlo hviezd ležiacich za nimi. Tmavý pruh vytvára dojem, akoby sa na tom úseku Mliečna cesta rozdvojovala. Táto hmlovina je známa pod názvom Tmavá trhlina v Labuti.
Medzi najznámejšie objekty patrí pekná otvorená hviezdokopa M39 nad Denebom. O niečo menej jasná je otvorená hviezdokopa M29. Tá sa nachádza južne od hviezdy Sadr. S lepším amatérskym ďalekohľadom môžeme pozorovať aj otvorenú hviezdokopu NGC 6910. Obsahuje zhruba 40 slabších hviezd.
Labuť je veľmi bohatá aj na emisné a planetárne hmloviny. Tri stupne východne od Deneba sa nachádzajú hneď dve jasné hmloviny a to hmlovina NGC 7000 známa aj ako Severná Amerika a IC 5067 – 70 Pelikán. Svojím vzhľadom pripomínajú náš pozemský kontinent a sediaceho pelikána. Uvidíme ich už triédrom, ale vizuálne sú dosť nejasné. Ich krása vynikne hlavne na fotografii. Obe majú priemer asi 50 svetelných rokov a sú od nás vzdialené 1 500 svetelných rokov. Dodnes nevieme, ktorá hviezda ionizuje plyn v hmlovinách a núti ho žiariť červene. Pravdepodobne je to hviezda Deneb. Severná Amerika zaberá na oblohe rozlohu šestnástich splnov Mesiaca. Tieto hmloviny objavil pravdepodobne William Herschel v roku 1786. Ďalšia emisná hmlovina zaberá veľkú oblasť oblohy blízko hviezdy Gienah. Nazýva sa Riasy, alebo Slučka v Labuti. Označovaná je ako NGC 6992-5 a NGC 6960. V súhvezdí sa nachádzajú aj planetárne hmloviny NGC 4027 a NGC 6826. Napokon sa tu nachádza aj intenzívny rádiový zdroj Cygnus A. Po Slnku a Casiopeie A je to najjasnejší rádiový zdroj na oblohe.
Poloha
Labuť patrí k najkrajším súhvezdiam oblohy. Nie je ťažké ho nájsť. Leží totiž priamo na Mliečnej ceste a hlavou smeruje k juhu. Jej hviezdy skutočne vytvárajú obrazec labute. Deneb tvorí jej chvost, Albireo hlavu, Sadr telo. Východné krídlo je tvorené hviezdami dzéta a epsilon, západné krídlo zase hviezdami delta, iota a kappa. Dlhý krk naznačujú hviezdy éta, ksí a fí. Je to základné orientačné súhvezdie na severnej letnej oblohe. Najprv si nájdite hviezdu Deneb. Dá sa to pomocou Letného trojuholníka, pričom Deneb je zo všetkých hviezd trojuholníka najmenej jasný. Leží priamo na juh od Cefea. Deneb spolu s jasnou hviezdou Albireo južne od Deneba tvoria pozdĺžne rameno Severného kríža. Jeho priečne rameno tvoria hviezdy Gienah, Sadr a delta Cygni. Po nájdení asterizmu Severný kríž už nie je problém predĺžiť si ramená kríža na krídla Labute a nájsť tri hviezdy medzi Sadr a Albireo, ktoré tvoria jej krk.
Labuť je v našich zemepisných šírkach sčasti cirkumpolárne súhvezdie. Jeho najjasnejšia hviezda Deneb je cirkumpolárna a takisto aj jej západné krídlo. Hviezda Sadr leží pri dolnej kulminácii presne na obzore, ale pokiaľ je horizont čo i len trochu kopcovitý, nemôžeme ju vidieť.
Vanzy
Vanzy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Harappská kultúra
Harappská kultúra (iné názvy: harappská civilizácia, (kultúra) Harappa, kultúra/civilizácia povodia/poriečia/údolia Indusu, kultúra/civilizácia povodia/poriečia/údolia rieky Indus, protoindická kultúra/civilizácia, induská kultúra/civilizácia; nesprávne je namiesto slova "Indusu" slovo "Indu") bola staroveká kultúra nachádzajúca sa v povodí rieky Indus, prvá známa mestská kultúra na Indickom polostrove. Zaberala veľkú časť dnešného Pakistanu (predovšetkým Sindh, Pandžáb a Balúčistan) a severozápadnú Indiu (hlavne Gudžarát, Harijánu, Pandžáb a Radžastan), niektoré pozostatky harappskej kultúry však boli objavené aj v ďalších oblastiach. Začiatky harappskej kultúry siahajú do 2. polovice 4. tisícročia pred Kr. Jednotlivé periodizácie kultúry poriečia Indusu sa líšia, Jonathan M. Kenoyer kladie jej vrcholné obdobie do rozmedzia rokov 2600 – 1900 pred Kr. Potom začala harappská civilizácia upadať, najpravdepodobnejšie v dôsledku klimatických zmien, ktoré mali priamy vplyv na poľnohospodárstvo a hospodárstvo. V polovici 2. tisícročia zanikla, je možné, že na jej konci mal podiel aj príchod indoeurópskych kmeňov.
Prvé archeologické prieskumy v oblasti protoindickej kultúry boli uskutočnené až v dvadsiatych rokoch 20. storočia. Vzhľadom na to, že sa o harappskej civilizácii nedochovali zmienky v žiadnych dosiaľ neobjavených záznamoch, sú teórie o harappskej kultúre väčšinou špekulácie a dohady založené iba na poznatkoch a objavoch archeológov. Hlavnými centrami protoindickej kultúry boli hlavne Mohendžodaro, ktoré je dnes súčasťou kultúrnych pamiatok svetového dedičstva UNESCO, a Harappa. Ďalšími dôležitými centrami boli napr. Lóthal, Amrí, Kót Dídží a Naušahro.
Harappania poznali odlievanie bronzu aj medi, živili sa prevažne poľnohospodárstvom. Nie je jasné, ku ktorej jazykovej rodine patrili, väčšinou sa uvažuje o drávidskom či indoeurópskom jazyku. Do dnešnej doby sa mimo pozostatkov mestských stavieb dochovalo množstvo menších umeleckých a úžitkových predmetov, častými objavmi sú malé pečatiace znaky pripomínajúce písmo. Toto písmo či symbolický systém je známy ako harappské písmo a dodnes nebolo rozlúštené. Harappania udržovali obchodné styky s Mezopotámiou a podľa objavu prístavných dokov v Lóthale sa predpokladá, že obchod prebiehal aj námornou cestou.
Objavenie a archeologické prieskumy
O tom, že sa v poriečí Indusu nachádzala vyspelá kultúra, ktorej počiatky siahajú až do 3. tisícročia pred Kr., sa po dlhé storočia nevedelo. Na rozdiel od kultúr starovekého Egypta či Mezopotámie sa totiž nezachoval žiadny historiografický materiál, z ktorého by sa dalo aspoň predpokladať, že v poriečí Indusu nejaká vyspelá kultúra pred príchodom Indoeurópanov bola (až na drobné náznaky v Rgvéde). Spoločensko-dejinné udalosti na Indickom kontinente spôsobili, že aj z mnohých neskorších období existuje len veľmi malé množstvo písomných záznamov, o ktoré by sa bádatelia mohli oprieť pri zostavovaní najstarších dejín Indie – prvé rozlúštené a bezpečne datované písomné pamiatky na území Indie sú až nápisy kráľa Ašóku z 3. storočia pred Kr. náhľad|vľavo|[[Mohendžodaro, v pozadí citadela na umelo vytvorenom návrší]] Prvé objavy pozostatkov kultúry, ktorá sa dnes označuje podľa jedného z hlavných nálezísk ako harappská alebo podľa geografického umiestenia ako protoindická či kultúra poriečia Indu, uskutočnil koncom 20. rokov 19. storočia Charles Masson, dezertér z vojska Britskej Východoindickej spoločnosti. Masson koncom dvadsiatych a tridsiatych rokov precestoval rozsiahle oblasti dnešného Pakistanu, Afganistanu a Indie. V roku 1842 vydal o týchto cestách knihu s názvom Narrative of Various Journeys in Balochistan, Afghanistan and the Punjab, 1826–1838. Masson sa v nej okrem iného zmieňuje o rozsiahlom, umelo navŕšenom pahorku, ktorý tesne prilieha k dedine Harappa v Pandžábe. Masson ho však považoval za pozostatok Sangaly, hlavného mesta kráľa Póra. Massonovmu objavu vtedy nebola prisudzovaná dôležitosť a skutočný význam tohto miesta bol rozpoznaný až oveľa neskôr.
V roku 1831 sa v oblasti Indusu pohyboval britský dobrodruh Alexander Burnes, ktorý rozpoznal v Amrí jedno z dôležitých centier starovekej kultúry poriečia Indusu. Podobne ako Masson, ani Burness nevykonal v novo objavenej oblasti žiadne významnejšie výskumy. V polovici päťdesiatych rokov 19. storočia prebiehali v oblasti Harappy stavebné práce na železničnej trati z Láhauru do Karáčí. Pri týchto prácach bolo objavené ohromné množstvo tehál, ktoré boli v nasledujúcich rokoch používané na stavbu domov a predovšetkým na stavbu samotnej železnice. Z lokality tak bola odcudzená prakticky celá horná vrstva náleziska. V roku 1853 a 1856 Harappu navštívil vedúci organizácie Archaeological Survey of India, britský archeológ Alexander Cunningham. V roku 1875 uverejnil nález malej štvorcovej doštičky (pečatidla) z oblasti Harappy, ktorá bola opatrená reliéfom so značkami pripomínajúce neznáme písmo. V roku 1886 M. Longworth Dames zverejnil krátky článok, v ktorom informoval o  ďalšom objave malého pečatidla podobné tomu Cunninghamovmu. V poradí tretí objav ohlásil v roku 1912 J. F. Fleet. náhľad|Pozostatky studne a akýchsi „mestských [[kúpele|kúpeľov“ z Harappy s badateľnými odvodňovacími kanálmi]] Predchádzajúce objavy pečatidiel podnietili britského archeológa a vtedajšieho vedúceho Archaeological Survey of India Johna Marshalla, aby v oblasti Indusuzačal so systematickým archeologickým výskumom. Ten odštartoval v roku 1921 za účasti britských aj indických archeológov. Tím bádateľov ešte začiatkom dvadsiatych rokov objavil pozostatky rozľahlého starovekého mesta, ktoré sa nachádzalo cez 600 kilometrov južným smerom od Harappy. Toto mesto bolo pomenované Mohendžodaro podľa názvu tunajšieho pahorku s názvom Móhan džó daró („návršie mŕtvych“), na ktorom boli v minulosti objavené pozostatky starých kostier. Veľkosť oboch miest spolu s faktom, že Harappa a Mohendžodaro boli od seba stovky kilometrov vzdialené, dávala archeológom tušiť, že stojí pred objavom rozsiahlej a vyspelej civilizácie. Výskumy v údolí Indusu v nasledujúcich desaťročiach sa dali predovšetkým pod záštitou Archaeological Survey of India. V roku 1986 založil George F. Dales z University of California projekt s názvom Harappa Archeological Research Project (skrátene HARP) združujúca vedcov z rôznych odborov na účely štúdia harappskej civilizácie.
Periodizácia
náhľad|left|Pozostatky kúpelní v [[Lóthale]] Otázka vymedzenia časového úseku, v ktorom kultúra vznikala, rozkvitala a upadala, dodnes nie je vyriešená. Mimo rádiokarbónovej metódy datovania sú jedným z kľúčových faktorov pre určovanie starobe harappskej kultúry malé pečatidlá, ktoré boli objavené až v sumerských archeologických vrstvách, ktoré sú absolútne datované. Aj keď sa bádatelia k určovaniu klasického obdobia rozvoja harappskej kultúry môžu o niekoľko storočí líšiť, väčšinou sa zhodnú, že vrcholné obdobie protoindickej kultúry začalo niekedy v polovici 3. tisícročia a skončilo pred koncom prvej polovice 2. tisícročia pred Kr. Tak napr. britský archeológ Mortimer Wheeler spoločne s indickým archeológom Ramom Šaranom Šarmou datujú harappskú kultúru zhruba do obdobia 2500 pred Kr.–1700 pred Kr. iné pramene kladú vrcholnú fázu rozvoja do obdobia medzi rokmi 2600 – 1900 pred Kr. V začiatočnej fáze výskumu na poli harappskej civilizácie bádatelia odsúvali vrcholnú fázu rozvoja protoindickej kultúry ešte hlbšie do minulosti – sám John Marshall v tridsiatych rokoch datoval harappskú kultúru do rozmedzia rokov 3250 – 2570 pred Kr.
Jeden z najvýznamnejších súčasných bádateľov v oblasti protoindickej kultúry americký archeológ Jonathan Mark Kenoyer rozdelil protoindickú kultúru do niekoľkých fáz a ér, pričom každá éra vždy zasahuje do niekoľkých fáz. V Kenoyerovom rozdelení sú tri éry (resp. štyri, ale prvá éra sa týka neolitického Méhrgarhu): regionizačná, pre ktorú je typický rozvoj kultúrnych centier na regionálnu úroveň, ďalej integračná, ktorá predstavuje vrcholné obdobie protoindickej civilizácie a tretia, lokalizačná éra, je spojená so socio-ekonomickými zmenami a s úpadkom kultúry v najrôznejších smeroch. Nasleduje tabuľka, ktorá zachytáva podrobnejšie časové rozdelenie protoindickej kultúry tak, ako ho navrhol Kenoyer:
Pôvod
Otázka pôvodu tvorcov harappskej civilizácie dodnes nebola vyriešená a o pôvode Harappanov existujú v zásade tri teórie. Podľa prvej, pravdepodobne najrozšírenejšej hypotézy, boli tvorcovia protoindickej civilizácie Drávidi, ktorí boli príchodom indoeurópskych kmeňov vytlačení na juh Indického polostrova, ktorý obývajú dodnes. Podľa ďalšej teórie, ktorej zástancom je napr. indický archeológ S. R. Ráo, boli prví Harappania príslušníci indoeurópskeho kmeňa, ktorý buď pobýval na Indickom subkontinente už od praveku, alebo predišiel oveľa neskorší príchod Indoeurópanov o niekoľko tisícročí (Indoeurópania dorazili na územie harappskej civilizácie niekedy v 2. tisícročí pred n. l.). Podľa tretej hypotézy nemajú pôvodní tvorcovia harappskej civilizácie nič spoločného s niektorým zo súčasných etník. Títo „praobyvatelia Indie“ mali časom úplne vymrieť. Na miestach, kde sa kedysi nachádzala harappská civilizácia, boli objavené pozostatky osídlenia z rôznych dôb. K najstarším objavom patria hlavne pästné kliny sóánskej kultúry, ktorá sa v období najstaršieho paleolitu nachádzala v údolí rieky Sóán v Pandžábe. Z oveľa neskoršieho obdobia boli v oblasti Balúčistanu a Sindhu objavené pozostatky kultúry, ktorá tu rozkvitala niekedy v 4. tisícročí pred Kr. Pravdepodobne išlo o východný výbežok iracko-iránskej vidieckej kultúry. Hoci sa pod základmi niektorých harappských miest (hlavne Amrí) našli pozostatky predharappských kultúr, bádatelia sú za jedno v názore, že sa protoindická civilizácia nevyvinula z tejto predharappskej kultúry vidieckeho typu.
Geografia
Protoindická kultúra zaberala veľkú časť dnešného Pakistanu (predovšetkým Sindh, Pandžáb a Balúčistan) a severozápadnej Indie (hlavne Gudžarát, Harijánu, Pandžáb a Radžastan). Os protoindickej civilizácie tvorila rieka Indus a v čase svojho najväčšieho rozmachu kultúra zaberala územie dlhé vyše 1400 – a šírke cez. Niektoré pozostatky harappskej kultúry boli objavené aj v susedných krajinách ako je Afganistan, Turkmenistan či Irán.
Medzi najdôležitejšie centrá protoindickej kultúry patrili Harappa a Mohendžodaro. Každé z týchto miest meralo po obvode viac než 5 kilometrov. Ďalšie významné centrá protoindickej civilizácie sú napr. Naušahro, Kót Dídží, Músá Khél, Amrí či Lóthal. Dodnes bolo objavených viac než 1000 väčších či menších centier, ktoré vykazujú až na menšie obmeny regionálneho rázu príslušnosť k jednej kultúre, ktorej sa dnes hovorí harappská. Napriek tomu však sa občas kladie otázka, či kultúra poriečia rieky Indus nebola rozdelená na dva mocenské celky s centrami v Harappe a Mohendžodaru.
Charakteristika
Po všetkých väčších harappských mestách sa možno stretnúť s rovnakou urbanistickou štruktúrou. Ulice boli pravouhlé a na západnej strane mesta sa nachádzala opevnená citadela. Na stavbu miest sa používali pálené tehly s najčastejšími rozmermi 28×14×. Obytné domy prostého obyvateľstva boli obyčajne dvoj- či viacposchodové a mali štvorcový pôdorys zaberajúci plochu okolo. Uprostred týchto domom bolo nádvorie, ktoré slúžilo na prípravu jedál, prípadne na ustajnenie drobných zvierat. Vstupné dvere do týchto domov viedli zvyčajne z úzkych postranných uličiek okolo domu. Domy boli vybavené kúpeľňami, splachovacími záchodmi, skladom s potravinami a niekedy aj studňou. Z domov viedol odpadový systém ústiaci do kanalizačných kanálov vedúcich pozdĺž jednotlivých ulíc pod ich úrovňou.
Obyvateľstvo a remeslá
Rovnako ako je neistý pôvod tvorcov harappskej kultúry, je neisté aj etnické zloženie obyvateľstva protoindickej civilizácie. V počiatkoch bádatelia hovorili o niekoľkých rasových typoch, na základe novších poznatkov sa však väčšinová bádateľská obec prikláňa k názoru, že Harappani väčšinou vykazujú europoidné rysy. Z čias protoindickej civilizácie bolo objavených niekoľko pohrebísk s kostrovými pozostatkami Harappanov, pričom k najväčším patrí harappské pohrebisko, kde bolo objavených vyše šesťdesiat kostier. Z tých antropológovia odvodili, že obyvatelia Harappy sa dožívali nízkeho veku v priemere okolo tridsiatich rokov a ich priemerná výška sa pohybovala od 165 do 175 centimetrov.
Najdôležitejším zdrojom obživy Harrpanov bolo poľnohospodárstvo. Pestovali predovšetkým pšenicu a jačmeň a podľa objavov ryžových šupiek z Lóthalu je možné, že v niektorých oblastiach bola pestovaná aj ryža. Ďalšou hojne pestovanou plodinou bola bavlna, ktorá tvorila jeden z hlavných vývozných artiklov. Poľnohospodárske výrobky sa z vidieckych centier odvážali do mestských sýpok, kde boli pripravené na ďalšie spracovanie či priamu spotrebu. Zatiaľ nebol uskutočnený nález, ktorý by dokazoval, že Harappania používali kovový pluh; moderné výskumy ukazujú, že Harappania namiesto kovového pluhu používali drevené radla. Niektorí historici ako D. D. Kósámbí zastávajú názor, že harappská kultúra poznala a používala zavlažovacie systémy. Kósámbí tak usudzuje na základe niekoľkých náznakov v Rgvéde. Harappania bežne chovali ovce, kozy, hydinu, prasce a rôzne druhy hovädzieho dobytku.
Harappania poznali aj liatie mede aj bronzu. Mimo umeleckých predmetov sa z týchto materiálov vyrábali predovšetkým ručné nástroje a úžitkové predmety ako sekery, nože, zrkadlá a rôzne druhy zbraní, ktorých bolo objavených pomerné veľké množstvo. Tieto nástroje sa vyznačujú strohým opracovaním a často nízkou technickou vyspelosťou (napr. násady na sekery nemajú otvor pre porisko, takže sa museli k nemu priväzovať). Bronzové nástroje sa používali častejšie než medené, hoci meď bola drahý dovozný artikel, ktorý sa dovážal z oblastí dnešného Rádžastanu alebo z Afganistanu. Okrem bronzových nástrojov bolo v harappskej kultúre hojne rozšírené používanie nástrojov z kameňa. Typickým nástrojom kultúry bola kamenná čepeľ s rovnobežnými hranami vyrobená z pazúrikov.
Umenie
náhľad|Malé terakotové sošky, typické hrubou opracovanosťou Z harappského obdobia sa dochoval celý rad umeleckých predmetov, všetky sú však menších rozmerov. Mimo pečatidiel zostalo dochované množstvo hlinených nádob a ďalších hrnčiarskych výrobkov ako sú taniere, poháre, misky apod., ktoré sú často pokryté ozdobnými ornamentmi a motívmi. Vzory na červenej keramike sú väčšinou geometrické či zobrazujú zvieratá alebo ľudí. Bolo objavené aj väčšie množstvo hrubo opracovaných hlinených figúrok, ktoré boli pravdepodobne vyrábané hromadne. Ďalšiu skupinu umeleckých predmetov tvoria bronzové plastiky, ktorých sa však objavilo len niekoľko. Dochovalo sa aj množstvo terakotových, hrubo opracovaných sošiek, ktoré väčšinou predstavujú voly, byvoly či nahé ženy. K najznámejším kamenným sochám patrí mohendžodárska busta muža, ktorý býva označovaný ako „veľkňaz“, hoci nie je preukázané, že ním skutočne bol. Táto busta predstavuje muža so zamysleným výrazom s mierne vztýčenou tvárou a zastrihnutými fúzmi, na sebe má plášť s trojlístkovým ornamentom snáď symbolizujúcim hviezdy.
Písmo či symbolický systém
Z čias Harappanov sa dochovali početné nápisy. Či ide však vôbec o písmo, nebolo doteraz spoľahlivo preukázané. Symboly sa nachádzajú predovšetkým na malých pečatidlách, ktorých rozmery sa pohybujú okolo 4×, 5× atď. Často sú ich plochy rozdelené na hornú a dolnú časť, pričom dolná časť zaberá obrázok a horná obsahuje znaky. Cez dlhoročné úsilie bádateľov interpretovať systém ako písmo zostávajú nálezy nerozlúštené. Rôzni bádatelia uvažujú o rôznom počte samostatných znakov podľa toho, čo považujú za znaky odlišné a čo za obyčajné varianty. Najčastejšie sa uvažuje o približne štyroch stovkách jedinečných symbolov.
Objavili sa dokonca pokusy dokázať príbuznosť symbolov s egyptskými či minojskými hieroglyfmi, značkami na etruskej keramike, symboly objavené na Budhových chodidlách z Maldív či dokonca glyfy zo strednej Ameriky. O lúštenie harappského „písma“ sa pokúsil aj český bádateľ Bedřich Hrozný, ktorý je známy predovšetkým ako rozlúštiteľ chetitčiny. Prípadné dešifrovanie navyše sťažuje okolnosť, že bádateľom chýba akýkoľvek dvojjazyčný nápis, a že na pečatidlách by mohli byť iba praktické informácie, ako je meno vlastníka či cieľové mesto, kam sa pečatidla dopravovali spolu s tovarom.
V roku 2004 bola americkými vedcami uverejnená teória, podľa ktorej znaky objavené na pečatidlách a ďalších predmetoch Harappanov nie sú žiadnym druhom písma, ale sú to symboly náboženského, politického či iného, spoločenského charakteru. Tento záver vyvodili na základe týchto skutočností:
Obchodné styky
náhľad|Pozostatky lodných dokov a umelo vytvoreného vodného kanála v Lóthale Harappská kultúra mala obchodné styky s rôznymi krajinami. K tým najvýznamnejším patria predovšetkým oblasti Mezopotámie, čo dokazujú nielen vykopávky z Uru, Kiši a Tel Asmaru, kde boli objavené malé pečatidla používané na označovanie jednotlivých obchodných zásielok, ale aj akkadské a sumerské texty. Tovar sa do oblasti Mezopotámie dovážal po suchozemskej ale aj morskej trase. Karavánna cesta pravdepodobne viedla cez východný Irán, významné prekladisko bolo v Tepe Jahjá. Hlavným harappským prístavom bol s najväčšou pravdepodobnosťou Lóthal na Káthijávárskom polostrove. Lóthal bolo malé mesto s rozmermi iba 300× a systematické vykopávky tu začali až v roku 1956. tunajšie prístavisko vybavené lodnými dokmi bolo spojené s morom umele vyhĺbeným kanálom. Hlavným vývozným tovarom do mezopotámskej oblasti bola bavlna, polodrahokamy a slonovina, naopak z Mezopotámie prúdili do oblasti poriečia Indusu predovšetkým drahé kovy.
Náboženstvo
Aj keď sa bezpečne o náboženstve Harappanov nevie prakticky nič, existuje niekoľko objavov, podľa ktorých by sa dalo načrtnúť, akým náboženským životom protoindická kultúra žila. Takýmto objavom môže byť vodná nádrž s hĺbkou vyše dva metre a dĺžkou trinásť a osem metrov, ktorá tvorila jadro mohendžodárskej citadely. Potreba tak veľkej nádrže a spolu s jej umiestnením viedla časť vedeckej komunity k názoru, že ide o rituálny kúpeľ slúžiaci na rituálnu čistotu. Podľa Mortimera Wheelera je táto nádrž dokonca „akýsi prototyp rituálnych nádržiek stredovekej ale aj modernej Indie […].“ Potreba vody ako rituálneho očistného prvku v živote Harappanov sa zdá byť badateľná aj z veľkého množstva menších nádrží v domových aj verejných studniach, no či bola táto voda skutočne využívaná na rituálne účely, nie je možné povedať s istotou. náhľad|left|Mohendžodárska socha muža Z veľkého množstva hlinených sošiek objavených v povodí Indusu sa ďalej predpokladá, že v harappskej civilizácii bol rozšírený kult bohyne Matky, ktorá symbolizuje plodnosť; táto domnienka však nie je všeobecne prijímaná. Akademické debaty vzbudzuje hlavne vyobrazenie na jednom z harappských pečatidiel. Ide o postavu, ktorá sedí so skríženými nohami, má okolo seba zvieratá a na hlave niečo, čo pripomína rohy. Už John Marshall vyjadril názor, že táto postava znázorňuje tzv. Proto-Šivu (niekedy označovaného aj ako „prvotný Šiva“ ) v aspektu pána tvorstva Pašupatiho. Zástancovia tejto teórie okrem iného tvrdia, že tieto skrížené nohy predstavujú lotosovú pozíciu, rohy že sú Šivov typický artefakt – trojzubec – a drobné výstupky vystupujúce z hlavy údajného Proto-Šivy sú jeho ďalšie tváre. Časť bádateľov sa však k týmto teóriám stavia odmietavo a poukazujú okrem iného na to, že údajná jógická pozícia môže len zachytávať úplne bežný spôsob sedenia v Južne Ázii. Pašupati je podľa védskeho podania navyše ochrancom stád a domácich zvierat a na vyobrazenom pečatidle obklopujú údajného Proto-Šivu zvieratá ako slon alebo tiger. Kritici teórie Proto-Šivy rovnako odmietajú možnosť, že drobný výstupok v rozkroku postavy predstavuje stoporený falus, neskorší Šivov symbol. David M. Knipe sa dokonca prikláňa k názoru, že táto postava nielenže nie je Proto-Šiva, ale má pôvod ešte v staršej tradícii, totiž kultúre starovekého Elamu.
Rad bádateľov zaujala otázka, či sa náboženstvo praktikované v protoindickej kultúre nejakým spôsobom premietlo do brahmanizmu a neskôr hinduizmu. K zástancom názoru, že náboženstvo harappskej kultúry nemalo nič spoločného s hinduizmom, patrí napr. historik John Keays. Ten poukazuje hlavne na fakt, že doteraz neboli podané žiadne presvedčivé dôkazy, ktoré by dokázali uctievanie bohyne Matky či Pašupatiho. Nebol ani objavený jediný chrám a všetky teórie o spojitosti náboženstva Harappanov s hinduizmom sa tak zakladajú len na domnienkach. Ďalší historici ako Richard Hooker zase podľa rôznych objavov usudzujú, že Harappania uctievali prírodné síly a predmety.
Neskorá harappská kultúra a jej zánik
Niekedy okolo roku 1900 pred Kr. sa harappská kultúra postupne začala transformovať a upadať. Obdobie, ktoré týmto nastalo a trvalo zhruba po ďalších 600 rokov, sa označuje ako neskorá harappská fáza či obdobie pohrebnej kultúry H. V tomto období neskorá harappská kultúra už nedosahovala taký územný rozsah ako vo svojej predchádzajúcej vrcholnej fáze. Je pravdepodobné, že pohrebná kultúra H bola spoločne s bárskou kultúrou akýmsi odrazom kolonizácie Indoárijcov do oblasti údolia Indu. Názov pohrebná „kultúra H“ je odvodená od „oblasti H“, čo je pomenovanie pohrebného miesta objaveného v Harappe, kde sa našli pohrebné, farebné a zdobené urny. V skorších obdobiach boli mŕtvi pochovávaní v rakvách a až v neskoršom období začali byť spaľovávaní a ich ostatky umiestňované do urien. Táto skutočnosť môže naznačovať akýsi náboženský posun, no tak isto môže byť výsledkom ekonomických a politických zmien. náhľad|right|250px|Črepina červenej keramiky s čiernym vzorovaním Príčiny postupného úpadku a následného konca harappskej civilizácie nie sú jasné. Nastal však niekedy v polovici 2. tisícročia pred Kr. v čase, keď na územie severozápadnej Indie začínajú vo vlnách prenikať Indoeurópania. Je teda možné, že indoeurópske kmene si postupne podrobovali a pobíjali tunajších obyvateľov, ktorí boli – ak nie pobití či premiešaní s Indoeurópanmi – zatlačení na juh subkontinentu. Táto teória by potom podporovala hypotézu o drávidskom jazyku Harappanov (drávidské jazyky sú rozšírené predovšetkým v južnej Indii). Podľa inej hypotézy nastal koniec harappskej civilizácie následkom prírodnej katastrofy; v oblasti poriečia Indusu sa ponúka povodeň. Archeologické prieskumy v mnohých mestách (hlavne v Mohendžodáru) preukázali, že záplavy v mestách, spôsobené zmenou riečísk a zvýšenou hladinou riek, neboli výnimkou.
Hoci bol zánik protoindickej civilizácie predznamenaný už dlhodobým úpadkom zavineným pravdepodobne aj klimatickými zmenami, veľa dôkazov svedčí o tom, že jej zánik bol dovŕšený náhlou udalosťou. V Harappe a Mohendžodáru boli objavené kostrové pozostatky Harappanov nesúce známky násilného usmrtenia. To by síce mohlo podporovať teóriu o vpáde nejakého neznámeho etnika (možno samotných Indoeurópanov) a zasadenie poslednej rany harappskej civilizácii formou masakru obyvateľstva dvoch hlavných miest, no veľmi malý počet podobných kostier tieto závery spochybňuje.
Švédske národné hádzanárske mužstvo na Majstrovstvách sveta v hádzanej mužov 2009
thumb Švédske národné hádzanárske mužstvo na Majstrovstvách sveta v hádzanej mužov 2009 reprezentovalo Švédsko na Majstrovstvách sveta v hádzanej mužov 2009, ktoré sa konali v Chorvátsku.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lúky
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lúky v okrese Púchov.
Hajdúchy
Nachádza sa v katastrálnom území obce Častá, okres Pezinok v Bratislavskom kraji. Vyhlásená bola v roku 1981 na rozlohe, bez ochranného pásma. Rezervácia je súčasťou CHKO Malé Karpaty. Na území rezervácie platí 5. stupeň ochrany.
Predmetom ochrany sú: ''Zachovalé lesné spoločenstvá 4. vegetačného stupňa s veľmi dobrým predpokladom autoregulácie skupín lesných typov na magmatitoch na vedeckovýskumné, náučné a kultúrno-výchovné ciele.''
NGC 7475
NGC 7475 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 9. septembra 1864.
Deutsch-Wagram
Deutsch-Wagram je mesto v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gänserndorf.
Kondenzácia (astronómia)
Kondenzácia je zhustenie medzihviezdnej hmoty do hviezdy vplyvom vlastnej gravitácie a odpudivého tlaku žiarenia okolitých hviezd; prechod koronálnych plynov do stavu protuberancie.
Mikulčice
Mikulčice sú obec v Juhomoravskom kraji, 7 km juhozápadne od Hodonína pri hranici so Slovenskom, v nadmorskej výške
História
Tri kilometre juhovýchodne od súčasnej obce sa pri rieke Morave nachádzalo v 6. až 10. storočí slovanské hlinené hradisko, jedno z hlavných centier Veľkej Moravy. Areál hradiska s pozostatkami 12 kostolov a kniežacieho paláca je chránený ako Česká Národná kultúrna pamiatka Mikulčice–Valy; od roku 1963 je tu zriadený Pamätník Veľkej Moravy.
Najstaršia písomná pamiatka o obci je z roku 1131 (Miculcici).
Rochefort
Rochefort môže byť:
Zoznam ministrov obrany Slovenskej republiky
Toto je zoznam ministrov z Ministerstva obrany Slovenskej republiky
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Streženice
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Streženice v okrese Púchov.
Rochefort (Belgicko)
Rochefort je mesto vo Valónskom regióne v provincii Namursko.
Obyvateľstvo
Mesto má približne 12 246 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 mesto Rochefort pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Hvězdářská ročenka
Hvězdářská ročenka je astronomická ročenka vychádzajúca v Česku už takmer šesťdesiat rokov, od roku 1979 v dvoch zväzkoch. Prvý diel obsahuje efemeridové údaje – kalendárne údaje na príslušný rok, efemeridy Slnka a Mesiaca na každý deň roka, najdôležitejšie údaje o planétach a ich mesiacoch, údaje o zatmeniach Slnka, Mesiaca a zákrytov hviezd Mesiacom, stredné polohy hviezd do tretej hviezdnej veľkosti a do deklinácie -30°, údaje o premenných hviezdach a kalendár úkazov (viditeľnosť planét, fázy Mesiaca), efemeridy najväčších asteroidov, meteorických rojov, elementy dráh očakávaných periodických komét a údaje o časových signáloch (českých aj ďalších európskych). Druhý diel Hvězdářskej ročenky obsahuje prehľad pokrokov v astronómii a v astronautike za predposledný rok.
Kirschnaumen
Kirschnaumen je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Národná armáda (Írsko)
thumb|Znak Národnej armády Národná armáda, niekedy neoficiálne označovaná ako Armáda slobodného štátu, bola armáda Írskeho slobodného štátu (pôvodne Južného Írska) od januára 1922 až do októbra 1924. Jej úlohou v tom období bola účasť v Írskej občianskej vojne a obrana inštitúcií zriadených britsko-írskou dohodou. Prvý armádny náčelník štábu bol Michael Collins až do svojej smrti v auguste 1922.
Esbarres
Esbarres je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
NGC 7476
NGC 7476 je galaxia v súhvezdí Žeriav, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 5. septembra 1834.
Esbarres
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Národná armáda (Írsko)
Jej prvé armádne vystúpenie bolo 31. jaunára 1922 keď britské velenie kasární v Beggars Bush bolo odovzdané do rúk Írsku. Jej prví vojaci boli tí dobrovoľníci Írskej republikánskej armády, ktorí podporovali britsko-írsku dohodu a Dočasnú vládu Írska. Konflikt vznikol medzi Národnou armádou a proti-dohodovou IRA, ktorí nepodporovali vládu Írskeho slobodného štátu. 28. júna 1922 začala Národná armáda delostrelecké bombardovanie proti-dohodových síl IRA, ktorí obsadili budovu Four Courts v Dubline a tak sa začala Írska občianska vojna. V októbri 1924 bola armáda reorganizovaná do menšej, lepšie regulvateľnej armády a termín Národná armáda vyšiel z používania.
NGC 7476
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Esbarres
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kometárna globula
Kometárna globula alebo kometárny uzol je plynová medzihviezdna hmota predĺženého kometárneho tvaru, s malou prachovou hlavou, ktorá je takmer celkom nepriehľadná. Slabý svietiaci chvost smeruje na jednu stranu hlavy až do dĺžky 1°. Väčšina známych kometárnych globúl sa nachádza v okrajových oblastiach Gumovej hmloviny a ich chvosty sú orientované na opačnú stranu od jej centra.
Staroslovenčina
Stará slovenčina alebo zriedkavo staroslovenčina je (rôznymi autormi rôzne časovo ohraničená) prvá fáza vývoja slovenčiny, pozri stará slovenčina (slovenčina) a dejiny slovenčiny
Staroslovenčina alebo stará slovenčina je staroslovienčina.
Staroslovenčina je jazyk používaný ako úradný na Slovensku za bachovho absolutizmu: pozri staroslovenčina (19. storočie)
Kometárny roj
Kometárny roj je meteorický roj, ktorý vznikol postupným rozpadom materskej kométy.
Jamato (bojová loď)
Jamato (jap.:大和, ) bola bojová loď triedy Jamato japonského námorníctva. Pomenovaná bola podľa japonskej provincie Jamato. Mala štyri sesterské lode:Musaši, lietadlovú loď Šinano, Projekt 111 a Projekt 797. Celá myšlienka stavby vychádzala z požiadavky postaviť utajene takú silnú loď, aby ju priemyselne silné USA nedokázali v horizonte 3-5 rokov napodobniť. Tým by Japonsko získalo krátkodobo námornú nadvládu.
Stavba
vľavo|náhľad|Jamato počas stavby (20. september 1941). Kýl lode bol položený v lodenici Mitsubishi v Nagasaki 4. novembra 1937 a spustená na vodu bola 8. augusta 1940. Štandardný výtlak bol 65 027 t, pričom plne vybavená až 72 800 ton. Prevzatá námorníctvom bola 16. decembra 1941.
Pohon a pancierovanie
Pohonná jednotka pozostávala z dvanástich kotlov Kanpon a turbín, ktoré dodávali lodi výkon až 150 000 ks čo je 110 MW, pri ktorých jednotka dosahovala maximálnu rýchlosť 27 uzlov pomocou štyroch skrutiek.
Pancierovanie bočného pásu dosahovalo hrúbku 369 sekundárny pás mal hrúbku. Pancier veže mal hrúbku barbety (veže delostrelectva) mali na čele hrúbku až, pričom hmotnosť veže hlavného delostrelectva mali hmotnosť až 2 500 ton. paluba mala len jediný pancierový pás o hrúbke.
Výzbroj
100px|vľavo|náhľad|Protipancierová strela Typ 94. Primárna výzbroj pozostávala z deviatich diel kalibru 45. Bol to najväčší kaliber aký bol v dejinách namontovaný na loď. A to v troch trojhlavňových vežiach, dve na prove, jedna na korme, pričom každá mala hmotnosť 2 500 t. Sekundárna výzbroj pozostávala z dvanástich (60. cal.). Bola uložená v štyroch trojhlavňových vežiach jedna nad primárnym delostrelectvom v prednej časti, druhá takisto nad primárnym delostrelectvom v zadnej časti a zvyšné dve po stranách v strede trupu (pri prestavbe odstránené a nahradené ľahkým protilietadlovým delostrelectvom). Po oboch bokoch trupu nad vežami boli tri strelištia dvojhlavňových  kanónov (40 cal.).
Služba
100px|vľavo|náhľad|Jamato v roku 1941. Po uvedení do služby sa Jamato stala vlajkovou loďou admirála Isoroku Jamamota. Spolu s bojovými loďami Mutsu, Nagato, lietadlovou loďou Hosho, krížnikom Sendai, deviatimi torpédoborcami a štyrmi podpornými loďami vyplávala na cestu k Midway v júni 1942. Ako podporná skupina bojových lodí mala podporiť inváziu na atole Midway. Bohužiaľ (pre Japonsko) sa bitka o Midway skončila neúspechom a Jamato nevystrelila jediný náboj. Od 29. augusta 1942 do 8. mája 1943 strávila všetok čas v okolí súostrovia Truk.
Prestavba
V máji 1943, bola na jednotke prevedená rozsiahla rekonštrukcia a prezbrojenie, keď boli dve veže sekundárneho delostrelectva na bokoch plavidla odobraté a namiesto nich boli pridané  kanóny. Pridaný bol radar Typ-22. Prestavba bola dokončená v decembri. Následne sa presunul na ostrov Truk, pričom po ceste bola jednotka torpédovaná ponorkou USS Skate. Rekonštrukcia následne pokračovala v apríli 1944, kedy bolo pridaných šesť stanovíšť s dvojhlavňovými kanónmi na miesto po  vežiach a pridané ďalšie  pritilietadlové kanóny.
Služba
100px|vľavo|náhľad|Jamato v roku 1945. 100px|vľavo|náhľad|Jamato (dole) pri ostrove [[Samar (1944) pri leteckom útoku.]] K flotile sa pripojila v júni 1944 a zúčastnila sa na bitky o Filipíny. V októbri bola súčasťou síl v bitke pri zálive Lyete, počas ktorej po prvýkrát použila svoje hlavné delostrelectvo kalibru a to ako proti lietadlám (Japonci vyvinuli protilietadlové strely kalibru ), tak i proti lodiam protivníka. Vôbec po prvýkrát, a zároveň naposledy bolo hlavné delostrelectvo použité na boj proti plavidlám protivníka. Vystrelených bolo 104 projektilov. Počas tohto delostrelecko leteckého súboja bola potopená jedna americká eskortná lietadlová loď a jeden torpédoborec. Počas útoku lietadiel zasiahli Jamato dve bomby a spôsobili menšie škody. Naproti tomu jej sesterská loď Musaši bola ťažiskom leteckého útoku z lietadlových lodí, a bola potopená. Jamato následne "degradoval" na sprievodné plavidlo, keď sprevádzal lode na Samar (Filipíny), ktoré vyvrcholilo torpédovaním americkým torpédoborcom USS Heermann. V novembri 1944 sa vrátil na prezbrojenie do Japonska, kde mu boli pridané počas zimy 194445 ďalšie protilietadlové zbrane. 19. marca 1945 bol Jamato napadnutý vo Vnútornom mori lietadlami skupiny lietadlových lodí Task Force 58 pri Kure, ktoré mu spôsobili menšie škody.
6. apríla 1945, Jamato vyplával na svoju poslednú plavbu pod velením admirála Seiiči Itóa k Okinave na ktorej sa vylodili sily USA. V blízkosti Okinavy sa nachádzalo približne 1 000 plavidiel, ktoré podporovali americkú inváziu. Táto plavba bola označená ako operácia Ten-Go.
Papča
Papča môže byť:
Jamato (bojová loď)
Operácia Ten-Go
Posledná misia vtedy už jedinej z najväčšej triedy bojových lodí bola operácia Ten-Go, ktorá nasledovala po invázii na Okinawe (začala 1. apríla 1945). Píše sa o nej ako o samovražednej misii, pretože plavidlo malo palivo len na cestu k Okinawe. Loď vyplávala pod vlajkou admirála Seiičiho Ita s cieľom napadnúť flotilu USA podporujúcu vylodené jednotky na západe ostrova a následne nabehnutie na breh, kde by uviazla ako nepohyblivá ale hlavne nepotopiteľná delostrelecká batéria. Jamato mal podporiť brániace sa japonské jednotky a brániť prísunu posíl Američanov prípadne ich zatlačiť do mora a zničiť invázne jednotky. V sprievode ľahkého krížnika Jahagi a ôsmich torpédoborcov opustila formácia 6. apríla prístav Tokujama.
V tej dobe už americké letectvo zablokovalo všetky možné východy z Vnútorného mora a jediný voľný (Hójo) strážili ponorky. Ešte vo večerných hodinách 6. apríla zachytila zväz bojovej lode Jamato americká ponorka. Zväz nemal žiadnu leteckú podporu. Všetci dôstojníci a mužstvo predpokladali, že ide o poslednú plavbu Jamata. Preto posádka i dôstojníci v skorých ranných hodinách 7. apríla obradne vypili saké (podobný obrad pred letom absolvovali piloti Kamikadze).
Okolo 8:30 lietadlá z lietadlových lodí chrániacich vylodené jednotky na Okinawe vyštartovali oproti zväzu Jamata. Okolo 10:00 japonský radar na Jamate zaregistroval približujúce sa lietadlá, na ktoré hneď upozornil radista Seičiho Ita. O sedem minút už boli na lodi pozatvárané všetky dvere, okná a ventilátory (opatrenie proti potopeniu v prípade prerazenia trupu), všetky bojové stanovištia boli obsadené.
Jamato začala obranu zoskupenia paľbou z diel špeciálnymi protilietadlovými projektilmi. Každý projektil sa po výstrele roztrhol na mnohotisíc kúskov čím vytvoril doslova oblak črepín letiacich rýchlosťou /s/h (úsťová rýchlosť). No tieto strely neboli efektívne proti prilietajúcim lietadlám, navyše znižovali efektivitu ostatného protilietadlového delostrelectva (otrasy lode, dym…). Pri paľbe museli byť opustené všetky palubné stanovištia pretože tlakovú vlnu pri výstrele nemohol nik prežiť. To znamenalo, že všetko protilietadlové delostrelectvo bolo nečinné. hlavne zniesli iba desať výstrelov, po tom boli tak opotrebované, že sa museli vymeniť, keďže už nezaručovali presnosť zásahu.
Lietadlá z lietadlovej lode USS Hornet sa spojili s lietadlami Curtiss SB2C-4E Helldiver bombardovacej perute VB-82 z USS Benningtonu pod vedením Hugha Wooda vo výške, kde ponad mraky a aj keď ich radar zaregistroval, boli už dosť blízko. Prenikli protileteckou clonou a zaútočili z mrakov. Boli prvými lietadlami, ktoré zaútočili na Jamato 7. apríla 1945, v deň jeho poslednej plavby. Lietadlá Avenger niesli torpéda, a spolu s Helldiver-mi zaútočili v súčinnosti na svoj hlavný cieľ, ktorým bola práve bojová loď Jamato.
Útok začal z výšky, z ktorej lietadlá nalietavali na loď a zhadzovali bomby z výšky dokonca i nižšie. Následne zaútočili torpédonosné stroje. Piloti torpédových bombardérov dostali inštrukcie, aby útočili na prednú a zadnú časť, kde bola slabšia pancierová ochrana a len z jednej strany, aby sa loď prevrátila. Jamato zasiahlo približne 8 bômb a 12 torpéd. O 14:23 sa loď prevrátila a jej muničné sklady explodovali.
Hríb po výbuchu a siahal do výšky 4 míľ a bolo ho vidno až v 125 míľovej vzdialenosti v Kagošimskej prefektúre na Kjúšu, najjužnejšom zo štyroch najväčších japonských materských ostrovov. Len 280 zo 2 778 námorníkov sa zachránilo. Pri útoku na Jamato bolo stratených 10 lietadiel s dvanástimi členmi posádky.
Sumár
Od 12. februára 1942, keď nahradila bojovú loď Nagato do 11. februára 1943, keď ju nahradila Musaši, bola Jamato 364 dní vlajkovou loďou japonského námorníctva.
Z triedy Jamato sa ani jedna jednotka nedočkala konca vojny. Jamato a Musaši potopilo letectvo, Šinano ponorka, a štvrtá a piata jednotka nebola nikdy postavená.
NGC 7477
NGC 7477 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 9. septembra 1866.
Vaulx (Haute-Savoie)
Vaulx je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.