cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hipólito Yrigoyen
Posledná revolúcia a politický vzostup
náhľad|vľavo|Hipólito Yrigoyen prechádza davom na svoju inauguráciu v októbri 1916. V roku 1986 zomrel aj ďalší z vodcov Radikálnej občianskej únie Aristóbulo del Valle, čo urobilo z Yrigoyena automaticky hlavného predstaviteľa opozície. V nasledujúcom roku si Radikálna občianska únia odhlasovala novú stratégiu boja proti systému. Prestala sa zúčastňovať volieb a začala bojkotovať celý politický systém. Tento stav trval až do roku 1904. Bojkot systému zmenám vôbec nepomáhal. Na začiatku roka 1905 tak začala postupne vznikať nová revolúcia. Polícia však získala ešte v predstihu informácie a urobila niekoľko domových prehliadok, pri ktorých našla zbrane a zadržala podozrivých členov Radikálnej občianskej únie. Armáda následne vyhlásila pohotovosť a pripravovala sa na možné boje s revolucionármi. Vo februári tak musela začať narýchlo revolúcia, vláda však nestratila kontrolu nad hlavným mestom, čo sa ukázalo ako veľmi dôležité. V niektorých mestách Argentíny však boli revolucionári úspešní a vytvorili dočasné vlády. Povstanie vláda pomerne rýchlo potlačila po celej krajine, časť vodcov revolúcie utiekla do susedných štátov, časť bola zatknutá a uväznená v meste Ushuaia na úplnom juhu krajiny. Pobyt Yrigoyena bol ale neznámy, nezúčastnil sa ani svojho súdneho procesu. Yrigoyen začal rozpredávať svoj majetok, aby mohol financovať život spolustraníkov v exile. V marci 1906 však vtedajší prezident Manuel Quintana zomrel a jeho funkciu prevzal viceprezident José Figueroa Alcorta, ktorý vyhlásil na radu bývalého prezidenta Carlosa Pellegriniho amnestiu pre neúspešných revolucionárov. Yrigoyen sa snažil s novým prezidentom vyjednávať zmenu volebného systému, no pre odpor silných konzervatívcov nebol úspešný. V roku 1910 sa konali nové voľby a najvážnejším kandidátom sa stal Roque Sáenz Peña, ktorý podporoval zmeny vo volebnom systéme, aby sa zabránilo ďalším podvodom. Sáenz Peña bol priateľom Yrigoyena a súčasne predstaviteľ modernistického prúdu v Národnej autonomistickej strane. Sáenz Peña získal podporu v časti svojej strany a aj u Radikálnej občianskej únie. Vďaka tomu sa vo februári 1912 podarilo zmenu volebného systému presadiť pod názvom Zákon Sáenz Peña (Ley Sáenz Peña). Vďaka tomuto zákonu začalo konečne platiť všeobecné volebné právo pre všetkých, okrem žien a cudzincov. Hneď prvé regionálne voľby vďaka novému volebnému systému vyhrala Radikálna občianska únia.
V marci 1916 sa zišiel zjazd Radikálnej občianskej únie, ktorý zvolil Yrigoyena za kandidáta na prezidenta. Yrigoyen však oznámil spolustraníkom, že sa svojej kandidatúry chce vzdať, no títo ho po dlhých hodinách nakoniec presvedčili, aby predsa kandidoval. 2. apríla 1916 sa uskutočnili prezidentské voľby, prvé v histórii tajné a slobodné. Yrigoyen v nich získal skoro 47% hlasov, pri účasti 62% voličov. Po vyhlásení výsledkov niesol nadšený dav ľudí Yrigoyena až do prezidentského paláca, pričom na mieste ani nemusela byť prítomná polícia či armáda. Napriek víťazstvu vo voľbách však mali konzervatívci stále prevahu v parlamente aj senáte a to počas celej prvej vlády Yrigoyena. Funkcie sa ujal 12. októbra 1916, za jeho viceprezidenta bol zvolený Pelagio Luna. Nástupom Yrigoyena do funkcie sa skončila dlhá éra tzv. Konzervatívnej republiky a vlády Národnej autonomistickej strany.
Prvá vláda
náhľad|Oficiálny portrét prezidenta Hipólita Yrigoyena z jeho prvého funkčného obdobia. Nová vláda na čele s Yrigoyenom začala presadzovať politiku národnej sebestačnosti, Yrigoyen bol presvedčený, že krajina si musí spravovať sama svoju menu, dopravu, energetickú sieť a nerastné bohatstvo. Súčasne sa vláda snažila obmedzovať pôsobenie zahraničných spoločností na území Argentíny, ktoré vďaka korupcii počas predchádzajúcich konzervatívnych vlád získali monopolné postavenie. Yrigoyen začal tiež kritizovať intervencie USA v štátoch Latinskej Ameriky. Prezident pôvodne presadzoval pokračovanie neutrality, no po potopení argentínskej lode nemeckou ponorkou sa aj Argentína pridala na stranu Dohody proti Nemecku, do bojov ale vôbec nezasiahla. Krajina si v podstate udržala ekonomické tempo, ktoré mala pred prvou svetovou vojnou, bez väčších problémov prekonala aj globálne hospodárske krízy. Ale čelila pravidelným národným recesiám, ktoré vznikali z dôvodu zníženia argentínskeho exportu. Jeho vláda sa tiež zamerala na pomoc poľnohospodárom, pre ktorých chcela vybudovať štátnu banku určenú na ich podporu. Tým chcel prezident pomôcť kolonizáciou nových území a zároveň chcel získať podporu zo strany strednej triedy z provincii. Ale parlamentu vládli konzervatívci, teda konkurenti Yrigoyenových radikálov, ktorí tieto snahy prezidenta okamžite zamietli, keďže nechceli ohroziť vlastné pozície v týchto oblastiach. Yrigoyen sa teda rozhodol obísť parlament a začal používať tzv. prezidentské intervencie priamo v provinciách. Vďaka tomu v nasledujúcich voľbách dokázali Yrigoyenoví radikáli získať v parlamente väčšinu hlasov. Keďže však v hornej komore mali viac zástupcov konzervatívci, nedokázal Yrigoyen presadiť tie zákony a opatrenia, ktoré potreboval. Svoj program však Yrigoyen dokázal presadiť v oblasti vysokých škôl, kde s podporou stávkujúcich študentov modernizoval vyučovací systém a k trom už existujúcim vysokým školám pridal ďalšie dve v provinciách. Bolo postavených množstvo nových škôl, negramotnosť sa znížila z 20% na 4% obyvateľstva. Vláda zaviedla pre pracujúcich možnosť získať maturitnú skúšku externou formou, kedy mohli študovať popri práci. Reformu školstva následne prevzali aj iné krajiny Latinskej Ameriky. V roku 1916 začala veľká stávka v prístave Buenos Aires. Ministri radikálnej strany išli na miesto osobne rokovať a podporili požiadavky stávkujúcich a odborárov, čo radikálom získalo veľké sympatie medzi robotníkmi a odborármi. Vďaka tomu vyhrali radikáli parlamentné voľby v roku 1918.
Vahanovský potok
Vahanovský potok je potok na hornej Orave, na území okresu Námestovo. Je to ľavostranný prítok Magurského Mútnika, má dĺžku 4,2 km a je tokom VI. rádu.
Hipólito Yrigoyen
Prvá vláda
Konzervatívci sa od tejto chvíle začali vážne zaoberať možnosťou násilného zvrhnutia vlády radikálov na čele s Yrigoyenom. Konflikty vyvrcholili v roku 1919 počas tzv. tragického týždňa, kedy hutníci čeliaci hladu vyhlásili stávku. Pri následnom policajnom zásahu voči stávkujúcim bol zabitý jeden z policajtov, následne policajti zastrelili päť stávkujúcich. Nasledovala generálna stávka, ktorá ochromila celé Buenos Aires. Do ulíc tak musela prísť armáda, čo využili agenti konzervatívcov, ktorí v uliciach povraždili desiatky odborárov. Po skončení týchto nepokojov sa konzervatívni agenti združili do tzv. Argentínskej vlasteneckej ligy (Liga Patriótica Argentina). Toto združenie malo podporu armády a jeho úlohou bolo zabrániť prípadnej boľševickej revolúcii. Zároveň malo združenie zabrániť vláde radikálov, aby sa v budúcnosti postavila na stranu robotníkov. V skutočnosti vlastenecká liga prenasledovala robotníkov a Židov, vraždila odporcov, rabovala a vypaľovala ich domy. Yrigoyen ale nebol komunista, nesúhlasil s triednym bojom, naopak bol presvedčený, že jednotlivé spoločenské triedy by mali spolupracovať pre dobro krajiny. Pri nasledujúcej stávke robotníkov a poľnohospodárov v roku 1921 sa však Yrigoyen a jeho vláda už radšej nepostavili na stranu stávkujúcich. Stávka tak bola krvavo potlačená armádou. Yrigoyen sa teda pokúsil politicky ovplyvniť armádu, čo sa mu vôbec nepodarilo. Dôstojnícky zbor začal naopak sympatizovať s konzervatívnou pravicou a mnohí dôstojníci sa začali aj politicky angažovať. To Yrigoyenovi zabránilo v realizácii jeho politických plánov. Vláde sa však podarilo znižovať zahraničný dlh a výrazne zlepšiť pracovné podmienky v poľnohospodárstve, ktoré boli katastrofálne. Vláda zaviedla viaceré moderné sociálne opatrenia, medzi nimi napríklad osemhodinový pracovný čas, dôchodkové fondy, či voľnú nedeľu. Došlo tiež k výraznému rastu miezd robotníkov a roľníkov. Yrigoyen tiež presadzoval slobodu prejavu a zakazoval akékoľvek jej obmedzovanie. Nesúhlasil ani s cenzúrou, napriek tomu, že väčšina novín ho tvrdo kritizovala. Yrigoyen však zvýšil výdavky štátu, aby získal masovú ľudovú podporu. To ale znova začalo zvyšovať zahraničný dlh krajiny. Tým sa však stal veľmi nepopulárnym medzi pravičiarmi a tak sa rozhodol na miesto prezidenta vybrať miesto seba iného kandidáta, ktorým sa stal Marcelo Torcuato de Alvear.
Vahanovský potok
Prameň
Pramení v Podbeskydskej vrchovine na západnom svahu Kopanice (922,1 m n. m.) v nadmorskej výške cca 875 m n. m.
Hipólito Yrigoyen
Druhá vláda a vojenský prevrat
náhľad|Polícia stráži dom Hipólita Yrigoyena po jeho zosadení z funkcie prezidenta v roku 1930. náhľad|Fotka zachytáva pohreb Hipólita Yrigoyena v roku 1933. Marcelo Torcuato de Alvear vyhral voľby v apríli 1922 so ziskom viac ako 49% hlasov pri účasti 55% oprávnených voličov. Voľby potvrdili popularitu Yrigoyena a jeho Radikálnej občianskej únie medzi obyvateľmi Argentíny. Úrad prevzal v októbri 1922, pričom viceprezidentom sa stal Elpidio González. Prezident Alvear musel čeliť názorovému rozštiepeniu radikálnej strany, keďže jej členovia sa nevedeli zhodnúť, či pokračovať napriek veľkému dlhu vo veľkých výdavkoch štátu. Alvear spočiatku podporoval radikálov vyzývajúcich k ukončeniu výdavkovej politiky, no nakoniec bol okolnosťami prinútený podporiť zástancov bývalého prezidenta Yrigoyena, proti ktorým chceli ich odporcovia použiť armádu, čo prezident odmietol. Napriek všetkému dosiahla argentínska ekonomika počas vlády prezidenta Alveara výborné výsledky, ktoré trvali až do krachu burzy na Wall Street v roku 1929.
Vahanovský potok
Opis toku
Najprv tečie západným smerom, sprava priberá krátky prítok z juhovýchodného svahu Vahanovho vrchu (918,4 m n. m.), zľava prítok z lokality Za Vahanovom, sprava prítok z južného svahu Oleksovky (896,0 m n. m.) a znovu zľava prítok prameniaci západne od kóty 942,8 m. Následne sa potok stáča na severozápad, vstupuje do Podbeskydskej brázdy a z pravej strany priberá najprv prítok z južného, potom zo západného svahu Olexovky. Napokon sa stáča západným smerom, sprava priberá ešte prítok prameniaci južne od kóty 825,9 m a východne od obce Oravské Veselé ústi v nadmorskej výške 723,1 m n. m. do Magurského Mútnika.
Hipólito Yrigoyen
Druhá vláda a vojenský prevrat
V apríli 1928 sa konali nové prezidentské voľby, tieto drvivo vyhral Hipólito Yrigoyen so ziskom 61,67% hlasov, pričom volieb sa zúčastnilo až 80% oprávnených voličov. Jeho protivníci sa dokonca vo voľbách spojili, no ani to im nepomohlo. Hlavným cieľom druhej vlády Yrigoyena bolo znárodnenie ropného ropného priemyslu, rozvoj dopravnej siete, obchodného námorníctva a ďalšie pracovnoprávne a sociálne reformy. V októbri 1928 sa ujal úradu, jeho viceprezidentom sa stal Enrique Martínez. Všetky plány novej vlády však výrazne ovplyvnila veľká hospodárska kríza z roku 1929. Yrigoyen však nechcel na celosvetovú krízu reagovať a stále presadzoval svoju tradičnú politiku verejných výdavkov. Yrigoyen a jeho podporovatelia postavili už svoju kampaň na rope a odpore voči americkým ropným spoločnostiam, ktoré konkurovali domácej ropnej spoločnosti YPF. Yrigoyen a jeho priaznivci sľubovali, že nahradením amerických spoločností domácou YPF sa vyriešia všetky domáce problémy, pretože práve z ropy by sa vyplatil štátny dlh. Americké ropné spoločnosti si Yrigoyen vybral zámerne, keďže chcel získať sympatie argentínskych veľkostatkárov, ktorí sa nedokázali presadiť na trhu v USA. Všetky dôležité snahy Yrigoyena však znova brzdil konzervatívny senát a snahy vlády o znárodnenie sa tak nedarilo realizovať. Veľký celonárodný problém spôsobila vražda senátora a vodcu opozície Carlosa Washingtona Lencinasa, ktorú v novembri 1929 spáchali stúpenci Yrigoyena v snahe získať kontrolu nad senátom. No prezident však s touto vraždou nemal nič spoločné, napriek tomu sa dostal Yrigoyen pod obrovskú kritiku, pretože Lencinas bol jeho veľkým politickým kritikom, ktorého pred časom dokonca vylúčili stúpenci Yrigoyena zo senátu. O mesiac neskôr čelil aj sám Yrigoyen neúspešnému pokusu o atentát zo strany anarchistov. Do vtedy chodil bez ochranky. V tejto atmosfére sa konali v roku 1930 parlamentné voľby, v ktorých utrpela Radikálna občianska únia veľké straty, posilnili naopak socialisti.
Spolu s krachom burzy na Wall Street z predchádzajúceho roka, vraždou vodcu opozície a výrazne zhoršenou ekonomickou situáciou v krajine začal Yrigoyen strácať podporu strednej vrstvy, čo bola jeho tradičná voličská základňa. Všetci protivníci Yrigoyena, teda konzervatívna oligarchia a armáda sa spojili a začali pripravovať plány na vojenský prevrat. Tieto plány podporili aj americké a britské ropné spoločnosti, ktoré nesúhlasili s plánmi vlády na znárodnenie ropného priemyslu. Prevrat začal 6. septembra 1930 a viedli ho generáli José Félix Uriburu a Agustín Pedro Justo. Počas prevratu vtrhli demonštranti do domu Yrigoyena, ktorý vyplienili. Proti vojakom nestál prakticky žiadny odpor a tak bol prevrat hotový za jediný deň. Zvrhnutím prezidenta Yrigoyena skončilo obdobie tzv. Radikálnej republiky ale aj samotného Hipólita Yrigoyena, súčasne však začalo obdobie nazývané Hanebná dekáda.
Väzenie a posledné obdobie života
Hipólito Yrigoyen sa dostal do domáceho väzenia. Členovia jeho strany boli sledovaní a nebolo im umožnené viesť aktívnu politickú činnosť. Na čelo novej vlády sa dostal generál José Félix Uriburu, ktorý sa stal faktickým prezidentom republiky. V roku 1931 vláda vyhlásila, že prekazila niekoľko pokusov Radikálnej občianskej únie o povstanie, nasledovalo zatýkanie členov strany. V tomto roku vyhlásila chunta prezidentské voľby, ktoré vyhral po veľkých volebných podvodoch generál Agustín Pedro Justo. Aj on vyhlasoval, že odhalil viaceré konšpirácie radikálnej strany a tak v roku 1933 nechal zatknúť bývalých radikálnych prezidentov Hipólita Yrigoyena a Marcela Torcuata de Alveara a poslal ich do väzenia na ostrov Martín García. Spolu s nimi boli na tento ostrov poslaní aj ďalší čelní predstavitelia strany, pričom všetci tam zostali od januára do mája 1933. Hipólito Yrigoyen zomrel 3. júla 1933, jeho pohrebný sprievod, ktorý prechádzal mestom sa neočakávane zmenil na obrovskú demonštráciu proti vláde. Pochovaný je v Buenos Aires.
Osobný život
Hipólito Yrigoyen bol známy veľmi skromným životom. Bol síce vzdelaný, no nenavštevoval divadlá, no ani oslavy, reštaurácie, večierky, nefajčil a nepil alkohol (iba šampanské). Nikdy nebol v Európe, čo bol v danej dobe zvyk všetkých významných politikov. Napriek tomu, že bol dlhé roky politikom, veľmi nerád vystupoval na verejnosti, nerád sa fotografoval, existuje preto veľmi málo záznamov o jeho prejavoch. Ak už bol nútený sa zúčastniť nejakej verejnej akcie, vždy sa ponáhľal preč. Napriek tomu bol veľmi populárnym medzi bežnými ľuďmi. Počas svojho života sa aktívne venoval charite a to napriek tomu, že nie vždy mal dostatok peňazí pre seba, nikdy nežil v bohatých častiach Buenos Aires. V čase, kedy pôsobil ako pedagóg, kupoval chudobným študentom učebnice, aby sa mohli učiť. Potom, čo sa stal prezidentom, zostal žiť vo svojom dome v Buenos Aires a vozil sa na starých vozidlách, ktoré boli v majetku prezidentskej kancelácie už niekoľko rokov. Nechcel tiež, aby boli jeho obrazy na stenách úradov a inštitúcii.
Malá Magura (1 100,8 m n. m.)
Malá Magura je vrch Strážovských vrchov. Leží nad obcou Čavoj, približne severozápadne od Prievidze.
Poloha
Nachádza sa v juhovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Malá Magura. Vrchol leží v Trenčianskom kraji, v okrese Prievidza a zasahuje na katastrálne územia obcí Chvojnica, Nevidzany a Čavoj. Je súčasťou mohutného hrebeňa rovnomenného masívu, vystupujúceho medzi Rudnianskou a Prievidzskou kotlinou.
Opis
Magura leží severozápadne od najvyššej časti hrebeňa, ktorý vystupuje z mierne zvlnenej Hornonitrianskej kotliny. Hrebeň pokračuje severným smerom k sedlu Obšiar, kde nadväzuje Zliechovská hornatina, juhozápadným smerom vybieha z vrcholu rázsocha, zakončená Temešskou skalou. Juhovýchodným smerom pokračuje horský chrbát na susednú Maguru, na severovýchode leží Zadný diel a severným smerom vrch Kolenová. Severovýchodnú časť masívu odvodňuje potok Chvojnica do rieky Nitra, západnú Šindeliarska a juhozápadnú Nevidziansky potok, smerujúce do Nitrice. Najbližšími obcami sú Čavoj, Temeš a Chvojnica.
Výhľady
Vďaka nadmorskej výške a polohe umožňuje Malá Magura i napriek porastu zaujímavé výhľady. Tie umožňujú menšie časti hrebeňa s čistinami, odkiaľ vidieť okolité vrchy pohoria a časť Hornonitrianskej kotliny. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať časť Malej Fatry, pohorie Žiar, Vtáčnik, Veľkú Fatru, Kremnické vrchy či Tribeč.
Hugo Schiff
Hugo Schiff (* 26. apríl 1834, Frankfurt nad Mohanom, Nemecko – † 8. september 1915, Florencia, Taliansko) bol nemecký chemik. Bol študentom Friedricha Wöhlera v Göttingene. V roku 1879 založil Chemický inštitút na Univerzite vo Florencii. Objavil Schiffovu zásadu a rôzne amíny. Bol zodpovedný za výskum aldehydov.
Schiffov test je pomenovaný po ňom. Skúmal amínové kyseliny a Biuretove činidlo.
Pagani Huayra
Pagani Huayra (vyslovuj wai-ráh) je 2-dverový, 2-sedadlový superšportový automobil s motorom uprostred, vyrábaný od roku 2012 talianskou automobilkou Pagani. Auto bolo vyvíjané už od roku 2003, ale prvýkrát bolo predstavené až v roku 2011 na marocovom autosalóne v Ženeve a do výroby sa dostalo na ďalší rok. Dizajnérom je samotný zakladateľ a riaditeľ automobilky – Horacio Pagani, pričom vzhľad bol inšpirovaný stíhačkami a vozidlami od Mercedes-Benz, s ktorým Pagani pri vývoji modelu Huayra spolupracoval. Názov Huayra pochádza z juhoamerického nárečia a v preklade znamená vietor až víchrica alebo Huayra-tata teda boh či otec vetra. Pagani Huayra zašlo na Top Gear okruhu čas 1:13:8, čím sa umiestnilo na čele tabuľky a zosadilo Ariel Atom 500 V8, okrem toho bolo magazínom Top Gear vyhlásené za "The hypercar of the Year 2012" teda hyperšportový automobil (hyperšportový automobil = vyššia verzia superšportového automobilu) a Richardom Hammondom – jeden z moderátorov Top Gearu za auto roku 2012.
Špecifikácia
Pagani Huayra disponuje aerodynamicky veľmi pokročilou karosériou. Hlavná inovácia oproti konkurencií alebo predošlému modelu Zonda sú klapky (2 vpredu na kapote, 2 vzadu), ktoré sa pri rýchlom prejazde individuálne otvárajú a udržujú stabilitu. Taktiež pomáhajú pri brzdení, kedy dokážu zvýšiť aerodynamický odpor auta z pôvodný 0,31 Cx na 0,37. Na rozdiel od statických prítlačných krídiel, klapky fungujú nezávisle od seba a ak nie sú potrebné, ostávajú nevysunuté čím nezhoršujú odpor vzduchu. náhľad|vpravo|Huayra zozadu náhľad|vpravo|Dvere boli inšpirované Mercedesom
Debut a použitie vo video hrách
Model Pagani Huayra bol oficiálne predstavený na marcovom autosalóne v Ženeve 2011 – Geneva Motor Show 2011, oficiálne prvé fotografie sa však objavili už 25. januára 2011.
Vydavateľ a výrobca video hier Electronic Arts použil Pagani Huayra vo viacerých tituloch na PC i na herných konzolách (X-BOX a Play Station) – v roku 2011 v hre Need for Speed: SHIFT 2 UNLEASHED v klasickej cestnej aj pretekárskej verzii a v Need for Speed: The Run. Taktiež v ďalšom roku v hre Need for Speed: Most Wanted od Criterion Games. Huayra sa objavila aj v hrách Forza Horizon a Forza Motosport. Taktiež v hre The Crew od Ubisoftu a v Asphalt 7: Heat.
Rottweil
Rottweil môže byť:
Servius Tullius
náhľad|Servius Tullius Servius Tullius bol podľa legiend šiesty etruský kráľ Starovekého Ríma v rokoch 578 pred Kr. – 534 pred Kr.
Podľa tradície bol veľkým reformátorom. Podľa niektorých názorov zriadil aj senát, ktorý bol vlastne poradným orgánom pre kráľov (bol súčasťou štátnej moci), ale ten v skutočnosti existoval už pred príchodom Etruskov do Ríma.
Rozšíril mesto Rím o Kvirinál, Viminál a Eskvilín a postavil múry a priekopy. Rozdelil mesto na 5 regiónov a krajinu na okresy (tribui).
Bojoval s Etruskami (hlavne s Vejanmi (podľa mesta Veje/Veii)). Spolu s Latinmi dal postaviľ svätyňu Diany na vrchu Aventin v Ríme, čím bol Rím uznaný za vodcu Zväzu Latinov.
Nový politický systém (tzv. nová "ústava")
Je známy predovšetkým ako údajný autor novej, tzv. timokratickej, „ústavy“, ktorou sa odstránilo rodové zriadenie a vznikla triedna spoločnosť. Vplyv (rodovej) aristokracie nahradil vplyv majetných občanov („podnikateľov“, majiteľov nehnuteľností) bez ohľadu na pôvod. Podobná významná zmena sa v dejinách udiala na rôznych miestach ešte mnohokrát až do 20. stor.
Podľa ústavy existoval centuriálny snem (tiež: stotinový snem) a 5/6 majetkových tried obyvateľstva (I až V + proletári) podľa majetku. Rozdelenie obyvateľstva podľa majetku sa nazýva majetkový cenzus. Každá trieda mala iné práva a povinnosti podľa svojho majetku. Každá trieda mala toľko hlasov v sneme, koľko vojenských stotín (centúrií) musela postaviť. Stotina bola vojenská jednotka zložená zo 100 vojakov. Napríklad trieda I (najbohatší), musela postaviť 80+18 stotín jazdy. Keďže patricijovia vytvorili väčšinu centúrií, moc naďalej ostala v rukách najbohatších. Systém vychádzal pri tom zo Solónovej ústavy. Hovoríme, že Servius Tullius zaviedol cenzus a centuriálne zriadenie.
Servius Tullius aj administratívno-právne rozdelil štát na 4 mestské a 17 vidieckych obvodov, na tzv. tribus a zahrnul do nich všetkých obyvateľov, ktorí sa stali základnou jednotkou zhromaždení comitia tributa. Reforma Servia Tullia umožnila plebejcom zúčastňovať sa na ľudových zhromaždeniach.
Treba poznamenať, že podľa viacerých autorov však centuriálny snem vznikol až v čase republiky.
Okres Chomutov
Okres Chomutov je okres v Ústeckom kraji. Jeho sídlom je mesto Chomutov. Rozloha okresu je, počet obyvateľov je 125 231 a hustota zaľudnenia je 134 obyvateľov na. V okrese Chomutov je 44 obcí, z toho 7 miest.
Branislav Bajus
Branislav Bajus (* 19. jún 1978, Bratislava) je slovenský herec. Vyštudoval herectvo na Akadémii umení v Banskej Bystrici. Pôsobil v divadlách vo Zvolene, Martine a Banskej Bystrici. V rokoch 2003 – 2010 bol členom súboru Divadla Jána Palárika v Trnave. Pracuje aj v dabingu a v hlasovej reklame. Získal prémiu Literárneho fondu za postavu Mefista v hre Faust a Margaréta a za postavu Kafku v Listoch Milene (obe DJP Trnava). Objavil sa aj v seriáli Panelák. Od septembra 2011 vyučuje na konzervatóriu v Košiciach a hosťuje v Divadle na kolesách.
Drahov
Drahov je obec v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 168 obyvateľov, z toho 84 mužov a 84 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,9 roka (muži 44,1 roka, ženy 45,8 roka).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Boťany
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Boťany v okrese Trebišov.
1083 Salvia
1083 Salvia je planétka s priemerom 53 km, ktorú objavil K. Reinmuth 26. januára 1928.
Domáca stránka
Domáca stránka (iné názvy: domovská stránka, zriedkavo: vlastná stránka ; ) môže byť:
V prvom, treťom a sčasti aj štvrtom význame sa používajú aj označenia hlavná stránka (angl. main page), úvodná stránka/štartovacia stránka (angl. start page), titulná stránka (angl. front page), stránka prvého kontaktu/vstupná stránka/pristávacia stránka (angl. landing page) a uvítacia stránka (angl. welcome page). Názvy uvedené v predchádzajúcej vete, a takisto názov vlastná stránka, môžu mať podľa okolností aj rôzne iné (spravidla všeobecné) významy.
Otis Taylor
Otis Taylor (* 30. júl 1948, v Chicago, Illinois) je afroamerický bluesman. Je multiinštrumentalista, ovláda hru na gitare, bendže, mandolíne, harmonike a tiež spieva.
Pavlína Pořízková
Pavlína Pořízková (tiež Paulina Porizkova * 9. apríl 1965, Prostějov) je americká supermodelka českého pôvodu.
Emigrácia rodičov
Jiří Pořízka, otec Pavlíny Pořízkovej, podľahol po sovietskej okupácii Česko-Slovenska panike, pretože bol členom starej šľachtickej rodiny a v minulosti bol väznený ako člen skautského hnutia. Podal si žiadosť o vydanie pasu, ktorý aj dostal. S manželkou sa dohodli, že vycestujú do zahraničia a malú 3-ročnú Pavlínu nechali u manželkiných rodičov, kde aj zvyčajne trávila veľa času. Plánovali, že ju pri prvej príležitosti dostanú tiež do zahraničia. To rozhodlo, že si na emigráciu zvolili Švédsko ako neutrálnu krajinu. Po vycestovaní bezvýsledne žiadali česko-slovenské úrady aj Červený kríž o vycestovanie Pavlíny. Pred švédskym parlamentom začali protestnú hladovku, aby donútili česko-slovenské úrady vyhovieť ich žiadosti. Počas 10-dňovej hladovky sa pod ich žiadosť podpísalo 80 000 ľudí. Vecou sa začal zaoberať švédsky parlament a minister zahraničných vecí. Po celú dobu s Pavlínou udržiavali len telefonický kontakt.
Pomôcť sa im rozhodli dvaja mladí Švédi, ktorí sa ponúkli, že poletia do Česko-Slovenska na výstavu do Brna a pri tej príležitosti vyzdvihnú Pavlínu od prarodičov a dovezú do Švédska. Prarodičia však dievčatko nechceli odovzdať. Rodičia Pavlíny sa rozhodli pre ďalší pokus. Anna Pořízková sa vydávala za manželku jedného z letcov a na jej pas priletela do Česko-Slovenska malým lietadlom. Trojicu však cestou autom do Prostějova zatkli a piloti putovali do väzenia. V Švédsku sa zdvihla veľká vlna odporu voči postupu česko-slovenských úradov, napríklad švédski hokejisti odmietli hrať proti Česko-Slovensku. Švédske veľvyslanectvo v Prahe zaznamenalo rôzne formy šikanovania zo strany domácich úradov. Udalosť sa nezaobišla bez komunistickej propagandy, bol natočený 7-minútový tendenčný dokument o celom prípade.
V júni 1973 sa v Štokholme konala medzinárodná konferencia o bezpečnosti v Európe. Švédsky minister zahraničných vecí sa na nej stretol s česko-slovenským ministrom zahraničných vecí Bohuslavom Chňoupkom a hovorili spolu aj prípade Pořízkových.
Po 3 rokoch, 12. marca 1974 sa Anna Pořízková mohla vrátiť do zahraničia aj s Pavlínou a malým Jáchymom, ktorý sa narodil počas jej pobytu v Česko-Slovensku. Úrady ich priviedli na hraničný priechod do Rakúska, kde ich čakal Jiří Pořízek v prítomnosti novinárov.
Kariéra
Po rozvode rodičov žila Pavlína vo veľkej chudobe, až v roku 1980 poslala kamarátka jej fotografie do modelingovej agentúry. Jej výška 180 cm a miery 86-57-89 jej vyniesli kontrakt v Paríži. V roku 1983 sa odsťahovala do USA, veľký úspech mali jej fotografie na titulnej strane časopisu Sports Illustrated. Neskôr sa objavila na obálke Playboya, časopis Harper's Bazaar ju zaradil v roku 1992 medzi desať najkrajších žien sveta. Hrala aj vo filmoch Anna, Jej alibi a Arizonský sen, v televíznom programe Dancing with the Stars, pôsobila ako porotca v reality šou America's Next Top Model a napísala autobiografický román Leto modelky.
Jej manželom bol Ric Ocasek (1944-2019), spevák rockovej skupiny The Cars, s ktorým má dvoch synov.
Saint-Gineis-en-Coiron
Saint-Gineis-en-Coiron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Saint-Gineis-en-Coiron má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Gineis-en-Coiron má 101 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Lucius Tarquinius Superbus
náhľad|Tarquinius Superbus Lucius Tarquinius Superbus, po, bol podľa legiend v rokoch 534 pred Kr. – 510/509 pred Kr. tretí a posledný etruský kráľ Ríma.
Svojho svokra, Servia Tullia, vraj dal zavraždiť, aby získal trón.
Bol to pyšný, spurný, odpor vzbudzujúci panovník, ktorý nastolil krutovládu. V meste Rím rozšíril Jupiterov chrám, Circus Maximus a odvodňovacie kanály. Dobyl Gabii. Uzavrel zmluvu s Latinmi, spojenectvo s Hernikami a bojoval s Volskami (Suessa Pometia bolo dobyté) a so Sabinmi. Za jeho vlády vypukla vojna s Ardeou.
Keďže zneužíval svoje postavenie voči obyvateľom Ríma a nútil ich pracovať na výstavbe verejných budov, využili Rimania vojnu so susedným kmeňom a jeho rodinu roku 510/509 pred Kr. vyhnali z Ríma, čím sa v Ríme skončila doba kráľovstva, doba Etruskov a začalo sa obdobie republiky (res publica = vec verejná). Rimania vyhlásili kráľovský titul (rex) za prekliaty a už nikdy ho nepoužili. Niektorí neskorší panovníci sa za kráľa vyhlásiť chceli, ale boli čoskoro zavraždení. Patril medzi nich aj Cézar, ale pre vzbury ľudu od toho upustil.
Człopa
Człopa je mesto v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve v okrese Powiat wałecki v rovnomennej gmine.
Žije tu 2 384 obyvateľov (30.6.2007).
Sedimentácia (roztok)
Sedimentácia, alebo usadzovanie je fyzikálny dej, pri ktorom dochádza vplyvom gravitácie alebo odstredivej sily k ukladaniu tuhých častí suspenzií. Rýchlosť usadzovania závisí od veľkosti, tvaru a hustoty zŕn, ako aj od viskozity a hustoty kvapalnej fázy suspenzie a (pre gravitáciu) sa riadi Stokesovým zákonom:
kde w je rýchlosť usadzovania, ρ je hustota (p-pevnej zložky, f-fluida), g je gravitačné zrýchlenie a μ je dynamická viskozita fluida. Stokesov zákon platí iba pre Reynoldsovo číslo menšie ako 0,1.
Bešeňová
Bešeňová je obec na Slovensku v okrese Ružomberok. Známa je predovšetkým ako rekreačné stredisko.
Polohopis
vľavo|náhľad|[[Vodný park Bešeňová, stredisko cestovného ruchu]] Obec leží na pravom brehu Váhu priamo v jej údolnej nive. Nachádza sa západne od vodnej nádrže Bešeňová, asi 8 km východne od Ružomberka. Južne od obce na opačnom brehu rieky sa nachádza obec Liptovský Michal. Zo severu a východu Bešeňovú obchádza železničná trať. Juhozápadne od obce sa možno napojiť na blízku diaľnicu D1.
Z geomorfologického hľadiska obec leží v Podtatranskej kotline, resp. jej podcelku Liptovská kotlina a časti Liptovské nivy. Geologicky leží na štvrtohorných sedimentoch rieky Váh. Hlbšie podložie tvoria sedimenty centrálnokarpatského paleogénu.
Dekan (vysoká škola)
Termín dekan pochádza z latinského decanus, zástupca (vedúci) desiatich (mužov), latinský termín je odvodený z gréckeho slova dekanos (deka – desať). Termín dekan, vedúci desiatich mužov sa používal v stredovekých kláštoroch, pre označenie staršieho mnícha, ktorému boli podriadení 10 mnísi. Prislúcha mu oslovenie Vaša Spectabilita resp. Spectabilis, t. j. slovutný, znamenitý.
Bešeňová
Dejiny
V chotári obce boli nájdené pamiatky lužickej kultúry. Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1503.
Peter Waage
Peter Waage (* 29. jún 1833, Flekkefjord, Nórsko – † 13. január 1900, Oslo) bol nórsky chemik a profesor na Univerzite v Oslo. Spolu s Catom Guldbergom objavil zákon účinku hmotností (Guldbergov-Waageho zákon) medzi rokmi 1864 a 1879.
Jasenová (sedlo)
Jasenová je sedlo v pohorí Poľana. Leží približne severozápadne od mesta Hriňová. Je významnou križovatkou turistických trás, keďže sedlom prechádza Rudná magistrála.
Poloha
Nachádza sa v centrálnej časti Poľany, v geomorfologickom podcelku Vysoká Poľana. Sedlo leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Banská Bystrica a Brezno a zasahuje na katastrálne územie obcí Hronec a Hrochoť. Sedlo sa nachádza v hlavnom hrebeni, medzi severozápadne situovaným Hájnym grúňom a juhovýchodne ležiacim Brusnianskym grúňom.
Severovýchodné úpätie sedla je pramennou oblasťou Hrončeka, smerujúceho do Čierneho Hrona, juhozápadnú časť hrebeňa odvodňujú prítoky Hučavy do rieky Slatiny. Sedlo sa nachádza v Chránenej krajinnej oblasti Poľana. Najbližšími sídlami sú juhozápadne situovaná osada Kyslinky a severozápadne ležiace Strelníky.
Sovietsk
Sovietsk, do druhej svetovej vojny známy pod nemeckým názvom Tilsit , je mesto na sútoku riek Tylža a Neman v Kaliningradskej oblasti Ruskej federácie, ležiace na hraniciach s Litvou.
Založené bolo Rádom nemeckých rytierov v roku 1288 a pred 2. svetovou vojnou bolo súčasťou Nemeckej ríše, presnejšie provincie Východné Prusko. Podľa sčítania obyvateľstva v roku 2020 malo 38 910 obyvateľov.
V meste bol v roku 1807 počas napoleonských vojen uzavretý tzv. Tylžský mier medzi Ruskom, Pruskom a Francúzskom.
Barta
Barta  môže byť:
Country
Najznámejšími mestami, ktoré sú spojené s tradíciou country hudby sú Bakersfield v štáte Kalifornia a na juhovýchode Nashville v štáte Tennessee.
Prvou hviezdou tohto žánru bol Paul Williams, ktorý pochádzal z Vicksburgu v štáte Tennessee. Medzi interpretov tohto žánru patril napríklad spočiatku aj Elvis Presley, ktorého (takmer) súčasníkom bola jedna z najväčších hviezd tohto žánru, „muž v čiernom“ Johnny Cash. Zo žien sú to napríklad Dolly Partonová či Shania Twainová.
Pre tento žáner sú typické skôr akustické hudobné nástroje ako husle, bendžo, mandolína, dobro, dulcimer, harmonika, akustická gitara, basa.
NGC 3601
NGC 3601 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 22. marca 1865.
Okres Jablonec nad Nisou
Okres Jablonec nad Nisou je okres v Libereckom kraji. Jeho sídlom je mesto Jablonec nad Nisou. Rozloha okresu je, počet obyvateľov je 88 387 a hustota zaľudnenia je 220 obyvateľov na. V okrese Jablonec nad Nisou je 34 obcí, z toho 8 miest a 1 mestečko.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bačka
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bačka v okrese Trebišov.
Turbidit
300px|náhľad|I. Pozdĺžny rez telesom turbiditného prúdu II. Pohľad zvrchu na turbiditný vejár III. Priečny rez viacerými vejármi na sebe Turbidit je sled usadených hornín, ktorý vznikol pôsobením opakujúcich sa turbiditných prúdov, teda podmorských zosuvov, ktoré niesli suspenziu klastických sedimentov. Keďže najväčšie častice nesené prúdom sa usadia najprv a najmenšie a najľahšie naopak nakoniec, sú turbidity tvorené typickou sekvenciou gradačne zvrstvených sedimentov s hrubozrnnými na spodu a jemnozrnnými časticami vo vrchnej časti. Turbidity sú najbežnejšie pre klastické sedimenty, ale nevznikajú výhradne v nich, známe sú napríklad i z karbonátových hornín (tzv. kalciturbidity).
Termín ako prvý použil P. H. Kuenen v roku 1957. Popis sledu turbiditom popísal vo svojej práci roku 1962 Arnold Bouma. Pre sled vrstiev typický pre turbidity sa zaužívalo označenie Boumova sekvencia. Neskôr sa ukázalo, že daná sekvencia v skutočnosti platí iba pre strednozrnné turbidity a boli vyčlenené aj iné typy sekvencií ako Loweho (1982) a iné.
Megaturbidity sú zvláštnym prípadom turbiditov, predstavujú mnoho metrov hrubé sedimenty turbiditných prúdov uložené pri katastrofických udalostiach ako bol kolaps šelfu kontinentu. Niekedy môžu mať obdobný charakter i sedimenty, ktoré skĺzli do panvy menších rozmerov, v ktorej sa nemohli šíriť do strán.
Turbiditné sekvencie
Výskyt opakujúcich sa vrstiev zlepencov, pieskovcov a ílovcov v hlbokovodných sedimentoch bol dlho pre geológov nejasný. Striedanie hlbokovodných ílovcov, prípadne bridlíc so zlepencami a pieskovcami, ktoré boli preukázateľne plytkovodnejšieho pôvodu sa vysvteľoval rôzne. Najčastejšie ako výkyvy výšky vodnej hladiny.
Turbiditná sekvencia môže byť hrubá niekoľko decimetrov až 1 –.
Nie vždy musí byť v turbiditnom prúde vyvinutý celý sled intervalov. Mladšie prúdy totiž môžu oderodovať vrchnú časť podložného prúdu. Sekvencie sa rovnako líšia svojou hrúbkou vzhľadom na svoje postavenie v rámci telesa zosuvu. Sekvencie predstavujúce sidimenty z blízkosti centra prúdu (proximálne) majú prevahu hrubozrnného materiálu, zatiaľ čo sekvencie z okrajovej časti sú tvorené hlavne jemnozrnným ílom a bridlicami.
Vznik
Turbidity vznikajú usadzovaní z hustých prúdov. Pri sedimentácii v riekach, prúd vody ukladá častice v dôsledku zvyšovania trenia (tzv. trakčné prúdy), kde hlavným činiteľom je rýchlosť prúdu. Pri turbiditných prúdoch (hustých prúdoch) zohráva významnú úlohu i nasýtenie prúdu suspenziou, čo je vyvolané zvírením kvapaliny. Takýto prúd môže nadobudnúť hustotu riedkej kaše. Menší rozdiel hustoty kvapaliny a materiálu má za následok, že takýto prúd môže niesť oveľa ťažšie častice.
Takéto podmienky môžu nastať nielen v morskom prostredí, kde sú turbidity najčastejšie. Podobným mechanizmom sa riadia i laháry, bahnotoky a pyroklastické prúdy, ktoré v určitom štádiu zanechávajú sedimenty podobné turbiditom. Turbiditom sú podobné mnohé ďalšie podmorské zosuvy a udalosti ako sú napríklad tempestity, sú tu prejavy ničivých búrok, ktoré sa však nikdy na rozdiel od turbiditov neopakujú vo vrstevnom slede často po sebe.
Fluxoturbidit (iné názvy sú proximálny turbidit, megaturbidit, seizmoturbidit, vysokohustotný turbidit) je hrubozrnný druh turbiditu. Veľmi často sa nejedná o skutočné uložneniny turbiditných prúdov ale o výsledky podmorských zosuvov, úlomkotokov a bahnotokov, takže tento termín nie je celkom najvhodnejší. Tieto hrubozrnné turbidity zväčša nemajú dobre vyvinuté gradačné zvrstvenie. Sedimentujú bližšie ku zdroju, blízko podmorských kaňonov alebo veľmi často priamo v nich.
Tektonická pozícia
Horniny turbiditných prúdov umožňujú na základe svojho výskytu predpokladať blízkosť vyššie položenej zdrojovej oblasti, kde sa dlhšiu dobu mohli akumulovať sedimenty, ktoré boli neskôr turbiditným prúdom premiestnené do nižšej časti sedimentačnej panvy. Smery ich prúdenia možno merať. Úlomky, ktoré prúdy niesli totiž na mnohých miestach poškriabali dno a odliatky výplne týchto rýh možno nájsť na spodnej strane pieskových lavíc. Tieto sedimentárne textúry sa označujú ako hieroglyfy.
V jazerách môžu byť sedimenty turbiditovej povahy významným dôkazom opakovania zosuvov a zemetrasení, ktoré ich zapríčinili. Ich datovanie v kvartérnych sedimentoch je možné pomocou stratigrafických metód počítaním varvitových vrstiev.
Ekonomický význam
Turbiditné prúdy flyšových pásiem tethýdnej oblasti sú známe ako výskytom ložísk stratiformných rúd cínu (scheelit), ale aj pelosideritov, ktoré sú viazané na exhalačné ložiská. V Alpách sa takéto ložisko nachádza na Erzbergu, pelosiderity sú známe z oblasti Českého Tešína a Nového Jičína. Podobne aj v jednej z najväčších využívaných baní na cín vo Felbertale, ťaží mineralizáciu tohto typu.
Zoznam chránených území v okrese Kroměříž
Toto je zoznam chránených území v okrese Kroměříž aktuálny k 1. októbru 2019, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Kroměříž.
1084 Tamariwa
1084 Tamariwa je planétka s priemerom 31 km, ktorú objavil Sergej Ivanovič Beľavskij 12. februára 1926.
Etruskovia
náhľad|Rozšírenie etruskej civilizácie náhľad|Etruský chrám Orvieto náhľad|Etruské písmo Etruskovia bol staroveký národ, ktorý žil na Apeninskom polostrove, na území historicky známom ako Etrúria, rozprestierajúcom sa najmä na území dnešného Toskánska. Ich moc dosiahla vrchol od konca 7. storočia pred Kr. do polovice 6. storočia pred Kr., keď sa zmocnili Ríma a iných území.
Pôvod
Etruskovia nepatrili medzi indoeurópske národy a ich pôvod je až dodnes neznámy. Vo všeobecnosti prevládajú už od antiky tri názory o pôvode tohto kmeňa. Prvý z nich hovorí o ich maloázijskom, lýdskom pôvode, ako to spomína aj Hérodotos. Vlna tejto migrácie mohla prechádzať aj gréckym ostrovom Lemnos, dokladom čoho by mohol byť aj nález náhrobnej stély s nápisom veľmi podobným etruštine. Druhá teória, ktorú preferoval aj historik Dionysios z Halikarnasu, pracuje s ich domácim, autochtónnym vývojom. Tretia teória tvrdí, že prišli zo severu, možno z oblasti Raetie, čoho dôkazom je pre niektorých bádateľov veľmi podobné meno Rasenna, ktorým sa označovali samotní Etruskovia. Na základe lingvistických štúdií sa zistilo, že etruština a rétština boli veľmi príbuzné jazyky. V súčasnosti sa predpokladá, že každá z antických teórií o pôvode Etruskov je čiastočne pravdivá, teda išlo o presunutie rôznych elít a možno ich jazyka a ovplyvnenie pôvodného obyvateľstva.
Vývoj
Koncom 8. storočia pred Kr. došlo k postupnej transformácii väčších etruských osád (Caere, Tarquinia, Vulci, Veje) na mestské štáty. Na konci 7. storočia pred Kr. sa objavujú Populonia, Rusellae, Volterra a ďalšie. Tieto mestské štáty sa vzájomne podobali jazykom, náboženstvom i charakterom vlády. Paradoxne nikdy nevytvorili spoločnú alianciu; naopak, vzájomne súperili a bojovali medzi sebou.
Od konca 7. storočia pred Kr. sa Etruskovia zmocnili Ríma, Kampánie, Mantovy a Spiny. V 6. storočí pred Kr. zaznamenali kultúrny rozkvet. Podľa legiend boli poslední traja králi Starovekého Ríma (v rokoch 616510 pred Kr.) Etruskovia. Symbolmi moci u Etruskov, ktoré prevzal Rím a používal ich počas celej existencie, bol zväzok prútov so zaťatou sekerou – fasces, kráľovské žezlo, kráľovský trón a tóga.
Roku 540 pred Kr. porazili spolu s Kartágincami Grékov v bitke pri Alalii. Roku 510 pred Kr. Rimania Etruskov vypudili z Ríma (čím sa začína obdobie Rímskej republiky).
V 5. storočí pred Kr. ustupovali zo severu prichádzajúcim Keltom. V 4. storočí pred Kr. sa ich mestá stali vazalmi Ríma a Etruskovia sa do konca 1. stor. pred Kr. romanizovali.
Spôsob života
Pre Etruskov bola typická vysoká životná úroveň. Väčšinou boli vysokí, čiernovlasí, s ostrým profilom. Používali grécku abecedu, no ich jazyk, etruština, dodnes nie je rozlúštený (aj keď sa našlo veľké množstvo textov, doteraz sa nenašiel dostatočne dlhý text). Najdlhší nápis nájdený v etruštine je tzv. Plátená kniha (cca 1300 slov). Etruskovia svojich mŕtvych pochovávali v plátených plachtách s odkazmi. Vytvorili zväzok dvanástich miest, na čele ktorých stáli lukumoni (etruskí králi aj náboženskí vládcovia, ktorí však nemali absolútnu moc). Na správe štátu sa mohli zúčastňovať všetci slobodní občania, dokonca aj ženy. Vznikli kňazské kolégiá, kde sa viedli záznamy o udalostiach v Ríme, tzv. annales maximi. Ich náboženstvo bolo temné, podobne ako u Chetitov. Bohom obetovali krvavé obete v podobe zvierat. Najviac sa obetovalo pri pohrebe. Mŕtvym sa zhotovovali mohutné sarkofágy z mramoru a zobrazovala sa na nich podoba mŕtvych. Predmety v hroboch svedčia o veľmi rozvetvených medzinárodných kontaktoch. Niektoré hrobové predmety majú dokázaný fenický a egyptský pôvod. Svoje domy si stavali z kameňa a tehál. Boli staviteľmi prvých oblúkov, ktoré využívali pri stavbe akvaduktov. Vynikali najmä svojim maliarskym umením. Etruskovia najprv nanášali farbu rovno na skalu, až potom začali robiť skutočné fresky. Používali na pálenie nádob alebo kalichov a iných domácich potrieb bucchero, ktoré sa používalo v keramikárstve.
Náboženstvo
Etruské náboženstvo bolo predovšetkým polyteistické. Svet bohov tvoril u nich akúsi hierarchiu; na vrchole spočiatku stálo jedno božstvo, neskôr dvojica bohov: Tin alebo Tiania (boh blesku) a Turan (vládkyňa nad všetkým živým). Túto božskú dvojicu neskôr Etruskovia stotožnili s gréckym bohom Diom a bohyňou Afroditou alebo obdobne s rímskym Jupiterom a Venušou. Svojim bohom stavali Etruskovia asi od konca 7. storočia pred Kr. alebo od začiatku 6. storočia pred Kr. svätyne a chrámy.
Châteauneuf-les-Bains
Châteauneuf-les-Bains je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dráchov
Dráchov je obec v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 258 obyvateľov, z toho 135 mužov a 123 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,1 roka (muži 46,2 roka, ženy 46,1 roka).
Combrée
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Georgij Konstantinovič Žukov
Georgij Konstantinovič Žukov (* 1. december 1896, Strelkovka – † 18. jún 1974, Moskva) bol sovietsky vojvodca ruského pôvodu, ktorý sa vyznamenal pri vedení viacerých operácií na východnom fronte počas druhej svetovej vojny. Ako náčelník sovietskeho generálneho štábu a zástupca vrchného veliteľa Červenej armády sa podieľal na vedení obrany Leningradu, bojov pri Moskve a Stalingrade. Pripravoval aj plány operácií v Kurskom oblúku a množstvo sovietskych ofenzív v rokoch 1944 a 1945. Maršal Sovietskeho zväzu (1943), viacnásobný Hrdina Sovietskeho zväzu (1939, 1944,1945, 1956) a minister obrany ZSSR (1955 - 1957).
Detstvo a mladosť
Georgij Konstantinovič Žukov sa narodil v dedine Strelkovka v Kalužskej oblasti do rodiny roľníka. V 15-tich rokoch sa odišiel učiť do Moskvy za kožušníka. Tam ho v roku 1915 zastihla prvá svetová vojna.
Prvá svetová a občianska vojna
Zúčastnil sa prvej svetovej vojny ako vojak jazdectva. Za odvahu bol dvakrát vyznamenaný Krížom svätého Juraja a povýšený na čatára. Po vypuknutí občianskej vojny v auguste 1918 vstúpil do Červenej armády. Pričom, len krátko predtým prekonal týfus. Počas občianskej vojny velil čate, a neskôr oddielu kavalérie v bojoch proti uralským kozákom pri Caricyne. Roku 1921 vstúpil do komunistickej strany. Bojoval tiež proti vojskám Denikina a Vrangeľa, zúčastnil sa likvidácie roľníckeho povstania v Tambovskej oblasti, kde bol ranený. Za svoje úspechy bol vyznamenaný Radom červenej zástavy.
Druhá svetová vojna
Na začiatku vojny bol jeden z najlepších veliteľov, ktorí Stalinovi ostali. V januári 1939 velil jednotkám a armádam v bojoch s japonským cisárstvom pri rieke Chalchin-Gol v Mongolsku. Tam 20. augusta 1939 velil útoku proti japonským vojskám, ktorý sám vypracoval. Veľmi úspešne operovali najmä tankové jednotky, s pomocou ktorých po oboch krídlach nepriateľských vojsk obkľúčil a do konca mesiaca zničil väčšinu nepriateľských vojsk. Podobnú taktiku využívali neskôr sovietske vojská aj v neskorších fázach bojov s nacistickým Nemeckom.
Od roku 1940 velil jednotkám Kyjevského vojenského okruhu. Od januára do júla 1941 bol náčelníkom generálneho štábu, od augusta 1942 zástupcom vrchného veliteľa Červenej armády. Bol jeden z mála tých ktorí sa odvážili Stalinovi oponovať a vyjadrovať svoj nesúhlas priamo do očí. Tak napríklad pri obranných bojoch zachránil život gen. Ivanovi Konevovi, ktorého plánoval Stalin popraviť, kvôli porážkam na fronte. Počas vojny bol v mnohých štábnych funkciách jeho zástupcom V. D. Sokolovskij. náhľad|vpravo|Žukov pri mapách, október 1941 Počas nemecko-sovietskej vojny sa prejavil ako talentovaný veliteľ. Zohral významnú úlohu pri obrane Leningradu v roku 1941. Svojimi nekompromisnými rozkazmi a správnym zhodnotením situácie odvrátil porazeneckú náladu svojich predchodcov a stabilizoval front pri meste. I keď niektoré pramene uvádzajú, že jeho účasť na bitke nebola príliš dôležitá, pretože jeho predchodcovia krátko pred jeho príchodom nakoniec podnikli potrebné opatrenia.
Ako náčelník generálneho štábu sa podieľal na odrazení útoku na Moskvu na prelome rokov 1941–1942. 27. augusta 1942 ho Stalin vymenoval za zástupcu vrchného veliteľa zodpovedného za obranu Stalingradu. Spolu s generálom Vasilievskym a ďalšími dôstojníkmi pripravoval protiútok pri Stalingrade, pri ktorom sovietske vojská obkľúčili a následne v Stalingradskom kotle zlikvidovali alebo zajali asi 330 000 nemeckých a rumunských vojakov. Operácia bola dovtedy najväčšou porážkou nemeckých vojsk v druhej svetovej vojne. Pravdepodobne zo Stalinovej svojvôle, však bol pred začiatkom protiútoku pri Stalingrade poverený velením operácie Mars, ktorú predtým sám pripravoval. Tá sa uskutočnila v oblasti Rževa, Syčevky a Viazmy západne od Moskvy a mala podobný rozsah ako sovietska protiofenzíva pri Stalingrade. V týchto bojoch, ktoré sa stali tiež známe ako „Rževský mlynček na mäso“, sovietske vojská utrpeli ťažké straty, pri čom nedosiahli prakticky žiadny úspech. Mnohí kritici ju pre to považujú za Žukovovu najväčšiu porážku. Podľa niektorých názorov však bola operácia iba jednou z tých, ktoré mali viazať nacistické sily nasadené na likvidáciu sovietskych jednotiek obkľučujúcich 6. armádu pri Stalingrade.
18. januára 1943 bol ako prvý zo sovietskych generálov v sovietsko-nemeckej vojne povýšený do hodnosti maršala Sovietskeho zväzu.