cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grécka filozofia
Sokrates
Vedomosť má podľa Sokrata aj mravnú dimenziu, pretože je spojená s dobrom. Kto pácha zlo, je vlastne nevedomý – koná zo svojej nevedomosti, a teda vlastne nedobrovoľne. Pri hľadaní dobra pomáha človeku daimonion – čiže akýsi vnútorný hlas rozumu božského pôvodu. Sokratovo učenie sa práve i týmto odlišuje od sofistického relativizmu, pretože je presvedčený, že vo sfére morálky jestvujú určité hodnoty, ktoré by mal človek pri sebapoznávaní odhaliť a riadiť sa nimi.
Platón
125px|right|thumb|Platón Platón dosiahol v dejinách filozofie rozsiahly a všestranný vplyv, a to predovšetkým až do objavenia Aristotelových spisov v ranom stredoveku, hoci jeho vplyv určite pokračuje i naďalej. Napísal mnoho spisov formou dialógov, v ktorom riešil viaceré témy, pričom je možné jeho filozofiu vystihnúť v stručnosti týmito objektami záujmu:
Aristoteles
120px|right|thumb|Aristoteles Aristoteles, najväčší žiak Platóna a jeho Akadémie, zaujíma osobitné miesto zavŕšiteľa celého predchádzajúceho filozofického vývoja, keď zahrnul a zosystematizoval v podstate celú oblasť vtedajšieho poznania. V Aténach založil vlastnú školu Lykeion (lýceum) a stal sa pôvodcom peripatetického filozofického smeru. Je veľmi náročné zhrnúť jeho myšlienky, keďže napísal mnoho diel, v ktorých je otvorený celej empírii. V snahe vystihnúť ho možno identifikovať niekoľko základných tematických oblastí, ktorými zásadne ovplyvnil najmä stredoveké a novoveké univerzity:
Úvod
Filozofia helenistického obdobia úzko súvisí so šírením gréckej kultúry a jazyka po celom Oriente zásluhou vojenských ťažení macedónskeho kráľa Alexandra Veľkého. Filozofia sa tu stáva fenoménom geograficky veľmi rozsiahleho kultúrneho útvaru a prináša obojstranné výrazné filozofické a ideové obohacovanie medzi jednotlivými podrobenými územiami a krajinami, pričom časom nadobúdajú čoraz väčší vplyv práve rímske špecifiká v šírení gréckych filozofických smerov. Takisto možno hovoriť o synkretizme gréckeho myslenia s Blízko východnými náukami a náboženstvami, ktorý prevláda aj po anexii Egypta Rímskou ríšou v 1. storočí pred Kr., hoci v prvých storočiach n. l. vyúsťuje do teocentrizmu novoplatónskych a kresťanských mysliteľov.
Stoicizmus
left|105px|thumb|Zenón z Kitia Pôvodcom stoicizmu (gr. stoa – „stĺporadie“) je Zenón z Kitia, pričom rozlišujeme staršiu školu (napr. Zenón z Kitia), stredný stoicizmus (napr. Panaitios) a rímsky stoicizmus (napr. Seneca alebo Marcus Aurelius). Postupne sa táto škola stala najtypickejším filozofickým smerom v helenistickej kultúre. Stoici rozdelili filozofiu na tieto disciplíny: Stoici prepracovali a rozšírili Aristotelove práce a náuku o deduktívnych sylogizmoch. Logiku delili ďalej na dialektiku a rétoriku. Išlo teda primárne o výklad myslenia, myšlienok a reči. V dialektike rozpoznávali gramatiku a noetiku, v ktorej sa zaoberali kritériom pravdivosti a pravého poznania. Poznanie možno podľa stoikov dosiahnuť len pomocou zmyslových orgánov, ktoré vytvárajú predstavy, čo slúžia následne ako materiál pre rozum. Nositeľom poznania je duša, ktorá má látkovú povahu a je súčasťou svetového loga (gr. logos) – to znamená, že má ohňovú podobu (pozri aj stoickú fyziku). Stoická fyzika v mnohom nadväzuje na Hérakleita z Efezu. Akceptuje totiž, že kozmos je usporiadaný a vedený svetovým logom (gr. logos). Podstatou sveta sú dva látkové princípy – pasívny a aktívny, čo sa podobá na Aristotelovu látku a formu. Aktívny, hybný princíp je ohňovej, božskej povahy – je to svetový logos, rozum a pôvodca všetkého kozmického usporiadania. Pasívny princíp je vlastne hmota. Zjednocovanie látky a formy, hmoty a logu, pasívneho a aktívnej princípu, možnosti a uskutočnenia je zákonitým procesom, ktorý sa realizuje v kontexte úplnej nevyhnutnosti. To znamená, že jestvuje predurčenosť a osudovosť. Aj človek a jeho „ohňová“ duša je súčasťou tejto osudovosti a život človeka je vlastne fatálny. 70px|right|thumb|Seneca Cieľom človeka je dosiahnuť ataraxiu, čiže úplný duševný pokoj zachovávaný za každých okolností. Je to stav, kedy je človek istým spôsobom rezignovane zmierený so svojím osudom. Ale stoici tým nevyzývajú na pasivitu – naopak, sami sú príkladom aktívneho prístupu k životu a svojim povinnostiam. Súčasťou múdrosti človeka je zbavenie sa vášní a rozumná vyrovnanosť, pričom múdry človek vie aj sám ukončiť svoj život pre oslobodenie duše z telesného väzenia (napr. známou je samovražda Senecu).
Epikureizmus
60px|left|thumb|Epikuros Pôvodcom epikureizmu je Epikuros, pre ktorého v centre záujmu je praktická filozofia a jej starostlivosť o dušu človeka – to znamená návrat k etickej dimenzii filozofického uvažovania resp. rozjímania. V rámci tejto etiky Epikuros vyzdvihoval ako zmysel a cieľ života blaženosť a slasť (rozkoš). Ale tento názor nemožno chápať ako výzvu na neviazané vyhľadávanie zmyslových rozkoší, pretože tie často vedú k svojim protikladom – k bolesti – a sú krátkodobé. Skutočnou spásou pre človeka je filozofia – filozofické rozjímanie a duševná vyrovnanosť. Takáto cesta k slasti sa týka nielen úzkej, privilegovanej skupiny ľudí, ale všetkých, a to aj žien. Epikuros videl vo filozofii doslova liek pre dušu. Rozkošou teda nemusí byť len zmyslový pôžitok, ale aj nejaký umelecký zážitok alebo sebaovládanie a hodnoty, pokoj. Vášne ako také musia zostať pod kontrolou.
Epikuros učil, že sa treba vyhýbať bolesti, pričom nemusíme mať strach ani zo smrti. Nadviazal totiž na atomizmus, ale odmietol Demokritov prísny determinizmus – pripustil v trajektórii atómov možnosť odchýlky, čím mohol chápať ľudskú vôľu ako slobodnú. Takisto sa netreba báť bohov, ani smrti, pretože (v kontexte atomizmu) sa atómy duše pri smrti rozletia do okolia a človek prestáva jestvovať.
Skepticizmus
100px|right|thumb|Sextos Empirikos Skepticizmus ako samostatnú filozofickú školu založil Pyrrhon z Elidy, no jej postupy a skepsa sú známe už od čias pochybovania sofistov a skepsa sa objavuje u rôznych mysliteľov aj v ďalších dejinných obdobiach (metodická skepsa Descarta, alebo skeptické poznámky Davida Huma a pod.). Starogrécky skepticizmus má niekoľko vývojových fáz (napr. Pyrrhón, neskôr skepticizmus Platónskej akadémie alebo neskorý systematizovaný skepticizmus Sexta Empirika). Podstatou skepsy (gr. skepsis – „pozorovanie“, „uvažovanie“) je zdržanie sa úsudku z dôvodu nedôvery v možnosť skutočného poznania. Podľa starogréckych skeptikov je všetko tak relatívne a rôznorodé, že vlastne nič nejestvuje skutočne. Môžeme hovoriť len, ako sa nám veci javia – nikdy nie, aké veci naozaj sú. Nemôžeme nadobudnúť istotu nielen v takýchto metafyzických reláciách, ale dokonca aj etické normy a hodnoty sú spochybniteľné. Preto je vhodné zriecť sa úsudku, pretože nemožno zistiť, „u koho je pravda“. Skepticizmus takto reaguje na širokú rozvetvenosť, pestrosť a vysoké sebavedomie mnohých starogréckych filozofických smerov, usilujúcich sa o dogmatizáciu svojho učenia.
Rovnako, ako iné školy z obdobia helenizmu, aj skepticizmus dospieva k učeniu o duševnej vyrovnanosti. Skeptik prichádza k tejto „ataraxii“ práve cez spomínanú zdržanlivosť v úsudku.
Novoplatonizmus
100px|right|thumb|Plotinos Novoplatonizmus je možné najlepšie rekonštruovať pomocou názorov alexandrijsko-rímskeho učenca Plotina, žiaka pôvodcu tohto vplyvného filozofického prúdu Ammonia Sakka. Plotinos je totiž tvorcom systematického výkladu novoplatónskych metafyzických predstáv. Ako naznačuje názov smeru, prívrženci nadväzujú na Platóna, ale od jeho dualizmu (svet ideí ako jediná skutočná realita oproti klamlivej hmote) sa istým spôsobom dištancujú, pretože veria, že všetko, čo jestvuje, má jediný pôvod, a to v idealistickom božstve, ktoré Plotinos nazýva pre svoju jedinečnosť „Jedno“ (gr. hen). Z tohto „Jedna“ emanujú („vyžarujú“) v rôznych stupňoch a sférach ďalšie bytia, pričom najbližšie k božstvu z človeka je ľudská duša. Človek má takto možnosť nahliadnuť a nazerať „Jedno“ prostredníctvom mystického zážitku, čím sa len potvrdí, že aj jeho duša je vyžarovaná z „Jedna“ a s ním vlastne zjednotená. Novoplatonizmus teda nie je čisto filozofickou hypotézou, ale výrazne svojím teocentrizmom nadobúda religiózne črty, ktorými dokonca v prvých storočiach nášho letopočtu konkuruje práve sa presadzujúcemu kresťanstvu. A skutočne, novoplatonizmus je zmesou jednak starogréckej filozofie, a jednak orientálneho mysticizmu.
Mynes (mytológia)
Mynes alebo Mynés (Mynes/iný prepis:Mynés) je v gréckej mytológii syn Euéna, kráľa mesta Lyrnéssos v maloázijskej Dardanii.
Mynes bol manžel Briseidy, ktorej sa pri dobývaní Lyrnéssa zmocnil achájsky hrdina Achilles. Mesto napadol, aby pred Trójou zaobstaral achájskej armáde jedlo a korisť. Briseis sa neskôr do Achillea zaľúbila, hoci bol vrahom jej manžela i jeho brata Epistrofa.
Epický básnik Homér smrť bratov zaznamenal v druhom speve Iliady: ... „Briseis, ktorú si po veľkých strastiach v Lyrnéssu za korisť vybral: Lyrnéssos zničil celý a Tébanom zbúral hradby, oštepom usmrtil Epistrofa a Mynéta, synov slavného Euéna kráľa, ktorý bol z rodu Selépia."
Subjekt medzinárodného práva
Subjekt medzinárodného práva je entita s medzinárodoprávnou subjektivitou, ktorej vznikajú na základe noriem medzinárodného práva záväzky alebo práva. Subjekt medzinárodného práva zároveň participuje na medzinárodnoprávnej normotvorbe. Základné a plnoprávne subjekty medzinárodného práva sú zvrchované štáty. Ďalšími subjektami medzinárodného práva sú medzinárodné organizácie. Obmedzenú medzinárodnoprávnu subjektivitu majú ostatné subjekty, ako povstalecké hnutia alebo subjekty sui generis (napr. Svätá Stolica alebo Rád maltézskych rytierov a Medzinárodný výbor Červeného kríža). V rámci medzinárodného práva tvoria osobitnú kategóriu jednotlivci (fyzické a právnické osoby). Jednotlivci nie sú subjektami medzinárodného práva, i keď im medzinárodné právo priznáva určité obmedzené práva a povinnosti. V doktríne medzinárodného práva sa označujú za tzv. pasívne subjekty medzinárodného práva.
Poklasická filozofia
Poklasická filozofia je súčasná filozofia z hľadiska jej typologických odlišností oproti klasickej filozofii. Vznikla v 2. tretine 19. stor..
Gender (rod)
Podľa klasickej definície historičky Joan Wallach Scott sa rod chápe ako "konštitutívna súčasť sociálnych vzťahov, ktoré sa zakladajú na uvedomovaných rozdieloch medzi pohlaviami" a zároveň je tiež "primárnym spôsobom označovania mocenských vzťahov". Koncept zaviedla do sociológie Ann Oakleyová v roku 1972, kedy vo svojej publikácii Pohlavie, rod a spoločnosť vychádzala najmä z výskumu Johna Moneyho, ktorý sa zaoberal štúdiami intersexuálnych ľudí a ich ponímanie rodu.
Terminológia
Hoci je používanie domáceho výrazu rod vo význame uvedenom v úvode tohto článku na Slovensku značne rozšírené, nemusí byť všeobecne akceptované – napríklad podľa M. Čermákovej: „Označenie [rod] však nie je celkom adekvátne a navodzuje nepresné súvislosti, preto sa väčšinou pojem gender preberá v pôvodnom tvare.“
Napriek týmto starším námietkam je však v odbornej literatúre dnes prevažne zaužívané pojem gender do slovenčiny prekladať ako rod.
Slovo gender v angličtine nemá len význam uvedený v úvode tohto článku, ale môže ísť aj o (pôvodne len politicky korektné, resp. eufemistické) iné označenie biologického pohlavia. Anglickým slovom gender sa teda niekedy jednoducho nahrádza staršie anglické slovo sex, pretože slovo sex v angličtine znamená nielen biologické pohlavie, ale aj sexuálny styk, a pochopiteľne je často potrebné nejako terminologicky odlíšiť sexuálny styk od biologického pohlavia. V niektorých textoch slovo gender zahŕňa tak to, čo je definované v prvej vete úvodu tohto článku, ako aj biologické pohlavie. Ďalší základný (a historicky najstarší) význam anglického slova gender je gramatický rod.
Rozdiel medzi rodom a biologickým pohlavím
Rod (angl. gender) sú sociálne konštruované rozdiely medzi ženami a mužmi (celkový výzor človeka a jeho správanie). Je to súbor vlastností, charakteristík, činností a znakov, ktoré mužom a ženám pripisujeme a s ktorými sa muži a ženy v rôznej miere stotožňujú. Rod sa formuje na základe výchovy, vzdelania, pod vplyvom prostredia, očakávaní, jazyka, vlastných rozhodnutí atď. a môže mať naprieč kultúrami a obdobiami rôzne prejavy.
Biologické pohlavie (t.j. pohlavie v užšom zmysle; angl. sex alebo gender) je biologická charakteristika človeka ako muža a ženy identifikovateľná na základe pohlavných orgánov, chromozomálnej a hormonálnej výbavy a druhotných pohlavných znakov.
Sexuológ John Money zaviedol pojem rodová rola (ang. gender role) a ako prvý ho použil v písanej podobe vo vedeckom časopise. V kľúčovom článku z roku 1955 definoval gender ako „všetky tie veci, ktoré človek hovorí alebo robí, aby odhalil, že má postavenie chlapca alebo muža, dievčaťa alebo ženy. Zahŕňa, ale nie je obmedzený na sexualitu v zmysle erotiky.“
Opozícia
Kritici, v tomto prípade cirkev, vyčítajú teórii rodu to, že podľa nej nemá biologické pohlavie žiaden vplyv na rod. Odporcovia a odporkyne zakladajú svoju kritiku teórie rodu na viere v biologický determinizmus, čo znamená, že vonkajšie a vnútorné pohlavné identifikátory spolu s chromozomálnou a hormonálnou výbavou predurčujú ženy a mužov k určitým vlasnostiam, ktoré sa spájajú so stereotypnou ženskosťou a mužskosťou. Odporcovia a odporkyne neveria v to, že rod je konštruovaný spoločnosťou a tak vytvára určité očakávania o tom ako sa má „pravý muž“ a „pravá žena“ správať, ale veria v to, že pohlavné indikátory mužov predurčujú na to, aby boli silný, dravý, ambiciózny a ženy na to, aby boli citlivé, starostlivé, submisívne. Tieto vrodené vlastnosti, ktoré odporcovia a odporkyne pokladajú za naturálne a priamo prepojené s pohlavnými indikátormi, vytvárajú ďalšie stereotypy o mužoch a ženách, ako „žena nepatrí do politiky, lebo je citlivá“, alebo „muži neplačú, lebo sú silní“.
Súčasťou kritiky je aj časté zamieňanie pojmu rod v jeho sociologickom význame s pojmom rodová identita. Rodová identita je osobným vyjadrením prežívaného nesúladu medzi pociťovaným pohlavím a pohlavím prisúdeným pri narodení pri transrodových ľuďoch, resp. osobným odmietaním spoločnosťou predpísaných noriem rodového správania pri queer ľuďoch. Krajne-pravicovou a konzervatívnou ideológiou motivovaní odporcovia rodovej rovnosti a práv sexuálnych menšín zamieňajú viaceré významy pojmu "rod" a "rodový" a poukazujú na niektoré možné dôsledky politík akceptácie transrodových ľudí pri verejných toaletách, väzniciach, alebo v športe a pripisujú ich existencii pojmu rod. V konzervatívnej a bulvárnej tlači sa napríklad často skloňoval prípad Edny Mahan, kedy zo ženskej väznice v New Jersey museli v lete 2022 previesť transrodovú ženu po tom, čo oplodnila dve spoluväzenkyne.
Rod v sociológii
Podľa R.W. Connella sa dichotómne delenie na mužské a ženské prejavuje vo všetkých sférach a vnímame ho ako prirodzené. Maskulita a feminita nie sú striktne dané prírodou ale oboje musíme chápať ako tvorené vonkajším prostredím, sociálnymi normami a tlakom autorít. Psychologický výskum ukazuje, že väčšina z nás kombinuje oboje, maskulitné aj feminitné charakteristiky. Rod nemôžeme chápať ako spoločenské rozdiely medzi mužmi a ženami. Rod je skôr štruktúra sociálnych vzťahov a súbor praktík, ktorý prenáša reproduktívne rozdiely medzi telami do sociálnych procesov.
Rodové stereotypy
Rodové (genderové) stereotypy sú zjednodušené, nerealistické obrazy „mužskosti” a “ženskosti”, idealizované a očakávané vzory, ktoré nás sprevádzajú vo všetkých oblastiach života. Svojou reprodukciou utvárajú zdanie prirodzenosti a samozrejmosti. Sú tvorené a udržiavané pomocou:
Rodové stereotypy sú teda určité normy, ktorých dodržiavaním vytvárame dojem „normality“. Ich porušovaním sa človek vystavuje riziku odsúdenia až označenia za „nenormálneho“. Rodové stereotypy zabraňujú slobodne sa rozhodovať aj v dôležitých životných rozhodnutiach ako je výber štúdia a povolania, z ktorých mnohé sú považované za „výlučne ženské“ a „výlučne mužské“.
V priebehu dejín sa obsah rodových stereotypov menil s ohľadom na spoločenské zmeny vo vzťahoch medzi ženami a mužmi. Napriek tomu sú naďalej hlavnou príčinou udržiavania nerovného vzťahu medzi mužmi a ženami a vytvárajú východisko pre rodovú diskrimináciu, ktorá vedia prevažne k znevýhodňovaniu žien a LGBT+ komunity. Sú však škodlivé aj pre samotných mužov (vytvárajú tlak na úlohu živiteľa rodiny a neprejavovanie citov, vedú k zvýšenému výskytu niektorých ochorení medzi mužmi ako i k vyššiemu počtu samovrážd).
Striktne stanovené a obmedzujúce očakávania a normy v súvislosti s rodom vytvárajú východisko pre genderovú (rodovú) diskrimináciu. Uzatvárajú mužov a ženy do hraníc obmedzujúcich možnosti slobodnej sebarealizácie, rozvoja individuálnych záujmov a schopností. Bez uvoľnenia týchto hraníc nie je možné dosiahnutie rodovej rovnosti ani individuálna realizácia životných snov a plánov.
Rodová diskriminácia zahŕňa aj diskrimináciu na základe sexuálnej orientácie. Genderové stereotypy zahŕňajú aj presvedčenie, že ženy a muži musia byť zásadne odlišní práve preto, aby sa vzájomne dopĺňali. Tento stereotyp vylučuje možnosť rovnocenných a hodnotných vzťahov medzi ľuďmi rovnakého pohlavia, ktoré sú však pre inak sexuálne orientovaných ľudí každodennou realitou ich partnerských vzťahov.
Symbolické násilie
V spoločnosti sa súčasne reprodukujú aj rodové nerovnosti. Ako tvrdí P. Bourdieu v svojom diele Nadvláda mužov, sociálne vzťahy nadvlády prechádzajú do tiel a vzniká sociálne diferencované telo buď mužského alebo ženského rodu. Muži sú na strane vonkajšieho, verejného a vysokého, kým ženy na strane vnútorného, nízkeho a krivého. V spoločnosti sa odohráva symbolické násilie, čo znamená, že ovládaný subjekt nemôže inak než vládnuceho uznávať, pretože mechanizmy, ktoré používa na odpor voči tomuto násiliu majú spoločné - ako napríklad genderovaný jazyk. Tým pádom dochádza k princípu tragickej logiky, keď zbrane slabých sú vždy len zbrane slabých.
Oulun Energia Areena
Oulun Energia Areena je športová aréna nachádzajúca sa vo fínskom meste Oulu. Primárne sa využíva na ľadový hokej. Sídli v nej tamojší hokejový klub, Kärpät Oulu. Otvorená bola v roku 1975 a jej kapacita je 6 614 divákov. Pôvodný názov arény je Raksilan jäähalli, avšak v roku 2006 klub podpísal zmluvu s energentickým monopolom Oulun Energia a otvtedy aréna nesie názov Oulun Energia Areena.
Laplume (obec)
Laplume je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Linzeux
Linzeux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Železničná trať Opočno pod Orlickými horami – Dobruška
Dejiny
Listina o koncesii pre miestnu dráhu z Opočna do Dobrušky z 5. decembra 1907 bola udelená privát. spoločnosti Rakúsko-uhorskej štátnej dráhy. Koncesia udelená k stavbe a ku prevádzkovaniu rušňovej železnice, ona budiž vystavaná ako miestna dráha s rozchodom obyčajným. Koncesionár bol povinný do dvoch rokov stavbu dovŕšiť, postavenu dráhu potom verejnej vozbe odovzdať a po celú dobu koncesie pravidelné vozy po nej prevádzať.
Dráhu vlastnila spoločnosť Místná dráha Opočno - Dobruška od sprevádzkovania trate v januári 1908 až do svojho zoštátnenia 1. januára 1925.
Prevádzka
Osobná doprava bola v roku 2010 utlmená, zostal iba ranný školský pár spojov.
Lykos (syn Pandióna)
náhľad|Lýkia Lykos je v gréckej mytológii syn aténskeho kráľa Pandióna II. a jeho manželky Pylie.
Antický autor Apollodora z Atén uvádza, že po smrti aténskeho kráľa Kekropa II. ovládol Atény jeho brat Métión so svojimi synmi. Zákonný dedič trónu Pandión utiekol do Megary, kde sa oženil s Pyliou, dcérou kráľa Pyla a neskôr v Megare prevzal kráľovské žezlo.
Pandión a Pylia sa stali rodičmi štyroch synov, Lyka, Palla, Nisa a Aigea, ktorý neskôr Métióna z Atén vyhnal a zasadol na kráľovský trón. Lykos potom kvôli nezhodám s bratom Atény opustil a odišiel ku kráľovi Sarpédónovi do krajiny "Solymer", ktorú neskôr premenovali po ňom na Lýkiu. Hieronym a aj iní antickí autori, ktorí zostavili zoznam kráľov Atén, kráľa Metióna neuvádzajú, ale v zhode tvrdia, že Pandión II. bol následníkom aténskeho kráľa Kekropa II. a po ňom sa stal v Aténach kráľom jeho syn Aigieus.
Zvolenská sedmička
Zvolenská sedmička je dobrovoľné združenie výtvarných umelcov Zvolena. Združenie právne vystupuje ako občianske združenie výtvarníkov, bolo zaregistrované na Ministerstve vnútra SR 20. januára 1994.
Poslaním združenia je združovať neprofesionálnych a profesionálnych výtvarníkov, umelcov, fotografov a dávať im možnosť širšej realizácie a konfrontácie svojej tvorby vo vnútri združenia, ale aj možnosť rozvinutia vzájomnej výtvarnej komunikácie s inými výtvarníkmi a aj s inými združeniami podobného zamerania. Taktiež sa snaží podchytiť mladých začínajúcich výtvarníkov a pomôcť im nielen konfrontáciami, skúsenosťami, či konzultáciami, ale aj možnosťou zúčastňovať sa spoločných výstav.
Združenie sa okrem organizácie vlastných výstav, zúčastňuje aj iných výstav, akcií a projektov s výtvarným zameraním, zameriava sa na akcie v prospech detí. Zrealizovalo akciu MLYN ART - tvorivé stretnutie na Mlyne v Pstruši, spojené s realizáciou spoločných výtvarných projektov za použitia rôznych výtvarných techník a materiálov. Každoročne organizuje spoločnú výstavu pod názvom Zvolenský výtvarný salón.
Angelus Silesius
Angelus Silesius (vl. menom Johannes Scheffler) (* 25. december 1624, Vroclav, Poľsko – † 9. júl 1677, Vroclav) bol nemecký nadkonfesionálne-panteistický mystik, najvýznamnejší nemecký barokový básnik. Od protestantizmu prestúpil ku katolicizmu (vášnivo sa zapojil do protireformácie). V roku 1661 sa stal františkánom.
Zoznam kotlín na Slovensku
Zoznam kotlín na Slovensku obsahuje abecedne usporiadané kotliny buď ako geomorfologické celky, alebo ako podcelky, prípadne časti príslušných geomorfologických celkov.
Politická filozofia
Politická filozofia je uvažovanie o princípoch a inštitúciách dobrého politického poriadku pri rozhodujúcej intervencii filozofických kategórií resp. iných filozofických významových útvarov, napr. kategórií alebo pojmov dobra, zla, boja, suverenity, vlády, moci, násilia, triedy, štátu, revolúcie, odcudzenia, emancipácie, republiky, spontaneity, inštitucionality, slobody atď. a pod.
Politická filozofia generuje predovšetkým pojem politickosti.
Novoveká filozofia
Novoveká filozofia je tretie obdobie vo vývine filozofie, ktoré nasleduje po stredovekej filozofii. Nadväzuje na ňu súčasná filozofia. Podľa názoru niektorých autorov, v Európe začína renesančnou filozofiou. Novoveká filozofia sa rozvíja v priebehu 17. stor. a 18. stor. a kulminuje v prvej tretine 19. stor. nemeckým klasickým idealizmom.
V 15. storočí v Európe doznieva neskorá scholastika a dominuje renesančná filozofia. Významnou udalosťou v dejinách filozofie tohto storočia bolo založenie a činnosť Platónskej akadémie vo Florencii (1459).
V 16. storočí je filozofia bohatá na diela, ktoré bezprostredne uchvacujú, sú navzájom heterogénne a neobyčajne osobné. Dodnes slúžia ako živé zdroje, napr. Montaignove Eseje, Th. More, Paracelsus, J. Böhme, Bruno, F. Bacon.
V 17. storočí sa filozofia vyznačuje, aspoň na európskej pevnine, relatívnou jednotnosťou a plynulosťou vývoja. Učenci zápasia s rovnakými problémami, ich jednotlivé riešenia na seba nadväzujú a reagujú. K tomu vytvoril obzvlášť vhodné predpoklady práve vek, v ktorom nastúpil víťazné ťaženie rozum, ktorý sa v renesancii vyhlásil za svojprávny, a v ktorom sa ideálom všetkého poznania stáva matematika.
V 18. storočí filozofia predvádza po prvý raz široký prúd filozofickej literatúry pre verejnosť. Dominuje tu osvietenstvo. Anglické osvietenstvo nachádza v Lockovi svojho prvého predstaviteľa. Locke dal anglickému svetu, ktorý vzišiel z revolúcie roku 1688, duchovné podložie a to i v politickom myslení. Hume je dôkladný analytik, ktorého skepsa je tvrdá a je založená na poctivom myslení s odvahou pozrieť na hraniciach do tváre nepochopiteľnému a nehovoriť o tom. Vo Francúzsku a Anglicku sa objavili aforistické a esejistické spisy znalcov sveta a ľudí; nazývame ich moralistami. Ich psychologická prenikavosť ich privádza aj k filozofickému stanovisku. V sedemnástom storočí tak písali vo veľkom svete dvorov La Rochefoucauld a La Bruyere, v storočí osemnástom potom Vauvenargues a Chamfort. Shaftesbury je filozofom estetickej životnej disciplíny. Veľká nemecká filozofia tvorí svojou systematickou energiou a otvorenosťou pre najhlbšie a najvzdialenejšie myšlienkové celostné vzdelanie a plnosť obsahu dodnes nevyhnutný základ výchovy akéhokoľvek vážneho filozofického myslenia: Kant, Fichte, Hegel a Schelling a sWexo.
Filozofia 1. tretiny 19. storočia zahrnuje vrcholnú fázu klasickej filozofie, poslednú fázu novovovekej filozofie.
Maxim Gorkij
Maxim Gorkij (, vlastným menom ; * 28. marec 1868; Nižný Novgorod, Rusko – † 18. jún 1936; Moskva, Rusko) bol ruský spisovateľ, dramatik, publicista, básnik a revolucionár. Sovietska literárna kritika jeho tvorbu kanonizovala ako východisko socialistického realizmu.
Dopisoval si s profesorom T. G. Masarykom, ktorý ho v roku 1912 navštívil na ostrove Capri. Behom revolucie 1917 sa tiež stretávali v Petrohrade.
Tvorba
Do literatúry vstúpil koncom 19. storočia romantickými poviedkami z prostredia kočovných cigánov (Makar Čudra, Starena Izergiľ). Ich ideou bola hrdosť a voľnosť jednoduchého človeka.
Výroky
"Človek, to znie hrdo."
Dmitrij Sergejevič Aničkov
Dmitrij Sergejevič Aničkov (* 1733 – † 12. máj 1788) bol ruský filozof, osvietenec, logik a matematik, profesor na Moskovskej univerzite.
V úvahách o náboženskej viere presadzoval názor, že má prirodzený pôvod, že náboženstvá sa zrodili zo strachu, fantazijných obrazov prízrakov a z prekvapenia. Aničkov skúmal aj problémy vzťahu jazyka a myslenia, vzniku a vývinu filozofických a vedeckých pojmov, pričom odmietal teóriu vrodenosti ideí a zastával senzualistické stanovisko. Bol zástancom deizmu.
Citrónovník limetový
náhľad|Limetky
Citrónovník limetový (iné názvy: limetka, limeta; lat. Citrus aurantifolia) je druh citrónovníka. Plod limetky sa nazýva limetka, limeta alebo limet (slovo mužského rodu). Ako limeta/limet(ka) sa často označujú aj plody príbuzného druhu Citrus latifolia.
V poslednom čase často dochádza k zámene druhu citrónovník limetový s druhom Citrus limetta (ktorého plody sa po slovensky tiež nazývajú limeta, ale nie limetka) majúcim sladké a žlté plody, zatiaľ čo citrónovník limetový (limetka) má spravidla plody kyslé a zelené. Okrem toho sa pod vplyvom angličtiny (angl. "lime") ako limeta či limetka chybne označujú aj niektoré iné podobné citrónovníky (z Austrálie a podobne).
Limetka je citrusovitý plod. Výzorom je podobná citrónu, ale líši sa zelenou farbou, veľkosťou (je menšia), mierou kyslosti (menej kyslá) a farbou vnútornej dužiny. Limetky sú obyčajne zelené, ale existujú aj žltozelené varianty. Rastie na stromoch v tropických oblastiach (pôvodom z juhovýchodnej Ázie), ale je možné ju dopestovať aj v skleníkoch. Zbiera sa ešte nezrelá. Limetky obsahujú rovnako ako citróny vitamíny B, C a minerálne látky.
Existujú dva druhy limetky:
Limetka sa často používa v koktejloch (ako napr. Cuba Libre alebo Mojito) a v šalátoch. Ich šťavou sa dá marinovať mäso. V arabských krajinách sa limetky nakladajú ako uhorky. Nastrúhaná kôra sa používa na sorbety a koláče.
Jednota bratská
Dejiny
Jednota bratrská vznikla v Čechách v období husitských vojen, tesne pred nástupom Jiřího z Poděbrad na český trón. Vznikla v roku 1457 v Kunvalde u Žamberka na základe myšlienok Petra Chelčického, Jana Husa a Jana Rokycanu, voleného husitského pražského arcibiskupa.
Snažili sa žiť svoj náboženský život mimo mesta a bez remesiel. V druhej generácii však nastal zlom v učení, kedy na základe učenia Lukáša Pražského sa rozhodli vstúpiť do sveta a podieľať sa na jeho správe.
Súčasnosť
Jednota bratská v nadväznosti na pôvodnú i obnovenú Jednotu kladie dôraz na autoritu Svätého písma, podobne ako sa k tomu hlásia aj ďalšie cirkvi evanjelikálneho typu. Zakladá a rozvíja zbory z veriacich ľudí, ktorí sa osobne rozhodli nasledovať výzvu Ježiša Krista – vydať svoj život plne k dispozícii živému Bohu. Od členov sa očakáva, že sa budú podieľať na kresťanskej výchove svojich detí a na duchovnej a praktickej službe vo svojom domácom zbore. Dôraz je kladený na duchovnú dospelosť v Kristovi. Jednota bratská tiež zakladá podľa vzoru svojich otcov pri zboroch materské a základné školy a ďalšie organizácie praktickej služby (detské a mládežnícke kluby, diakonia, rodinné a materské centrá, programy prevencie, seniorské centrá), ktoré sú zastrešené asociáciou Comeniana. V súvislosti s prechodom k finančnej sebestačnosti Jednota bratská tiež zakladá spoločnosti, ktoré budú pomáhať túto sebestačnosť rozvíjať a podopierať.
Hlavný spôsob misie vidí Jednota bratská v súčasnej dobe v spôsobe života svojich členov, v ich skutočnosti a premenenom charaktere. Jednota bratská v Česku zakladá zbory aj v zahraničí (Poľsko) alebo úzko spolupracuje so zbormi a cirkvami, ktoré sa tiež hlásia k odkazom starej i obnovenej Jednoty bratskej.
Organizácia
Základnou organizačnou jednotkou je zbor, ktorý má presbyterné usporiadanie: na jeho čele stojí „správca zboru“ (nazývaný tiež kazateľ, pastor) a Rada starších čiže staršovstvo. Správca zboru je povolávaný Úzkou radou, rada starších je menovaná správcom zboru a uvedená do služby členským zhromaždením. Najvyšším ústavodarným orgánom je synoda, ktorá sa skladá zo správcov zborov a delegátov zastupujúcich jednotlivé zbory. Synoda je zvolávaná každoročne. Najvyšším duchovným orgánom cirkvi je najmenej trojčlenná Úzka rada, ktorá je volená synodou. N
M
Najvyšším výkonným orgánom cirkvi je Výkonná rada, ktorá spolu s Úzkou radou tvorí Radu Jednoty bratskej.
Svetová Jednota bratská (Unitas fratrum alebo tiež Moravian Church) pozostáva z 24 samosprávnych a piatich misijných provincií. Synoda svetovej Unitas fratrum je zvolávaná raz za sedem rokov. V medziobdobí sa niekoľkokrát schádza Rada svetovej Jednoty (Unity board), ktorú tvoria predsedovia rád samosprávnych provincií.
Česká provincia Jednoty bratskej má v súčasnosti celkom asi 3000 členov v 29 zboroch a ďalších misijných miestach. Prevádzkuje tri základné školy, biblickú školu a sociálnu a klubovú činnosť pri niektorých zboroch.
Kelčov
Kelčov je potok na horných Kysuciach, v západnej časti okresu Čadca. Je to ľavostranný prítok Kysuce, meria 6,1 km a je tokom IV. rádu.
Preteká geomorfologickým celkom Turzovská vrchovina, kde pramení v podcelku Zadné vrchy južne od kóty 898,0 m v nadmorskej výške približne 845 m n. m., v blízkosti štátnej hranice s Českom. Potok tečie prevažne juhojuhovýchodným smerom. Najprv preteká osadou Vyšný Kelčov, kde sprava priberá krátky prítok z juhovýchodného svahu Polianok (881,0 m n. m.), z tej istej strany dlhší prítok (2,8 km) spod Korytova (881,6 m n. m.) a zľava prítok spod kóty 829,8 m. Následne preteká osadou Nižný Kelčov, tu priberá najprv z pravej strany prítok spod kóty 827,0 m, potom zľava prítok prameniaci západne od kóty 793,1 m a nápokon opäť sprava prítok prameniaci východne od osady Mláka. Ďalej už tečie v podcelku Hornokysucké podolie, preteká časťou obce Vysoká nad Kysucou a na jej území ústi v nadmorskej výške cca 554 m n. m. do Kysuce.
Keprník
Geológia
Vrch je budovaný rulou a svorom. Vrcholová plošina Keprníka má podobu kryoplanačnej terasy (lavicovité stupne zložené z plošiny a zrázu).
Vodstvo
Vrcholom prechádza hlavné európske rozvodie medzi Baltským a Čiernym morom. Rudohorský a Keprnický potok odvádzajú vodu do Odry a Baltského mora, rieka Branná do Čierneho mora.
Ochrana prírody
Keprník je súčásťou CHKO Jeseníky a NPR Šerák-Keprník.
Turistika
Cez Keprník vedie hlavná jesenická hrebeňovka, najľahšie prístupný je z Ramzovského sedla, Ostružnej, Brannej a Červenohorského sedla.
Hôľnatý vrchol ponúka kruhový rozhľad na Jeseníky a pri dobrej viditeľnosti i na Králický Sněžník, Krkonoše a Beskydy, výnimočne i na Malú Fatru a Vysoké Tatry.
Laroque-Timbaut (obec)
Laroque-Timbaut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Malé Dvorníky
Malé Dvorníky sú obec na Slovensku v okrese Dunajská Streda
Polohopis
Obec je vzdialená od Dunajskej Stredy približne 3 km. V minulosti bola zlúčená s obcou Veľké Dvorníky do obce Dvorníky na Ostrove. Má 1 090 obyvateľov. Nachádza sa tu najvyšší bod nad hladinou mora Žitného ostrova. V obci prevažujú občania maďarskej národnosti.
Dejiny
Spisy uložené v budapeštianskom archíve dokladajú, že obec bola už v roku 1252 známa ako osadlosť dvoranov slúžiacich na bratislavskom hrade. Od roku 1356 sa obec objavuje ako šľachtická osada už pod svojím dnešným názvom ODOUR (dvor). Hovorí sa, že obec v 6. storočí, v čase nadvlády Avarov, sa nenachádzala na svojom súčasnom mieste, ale pri hlavnej ceste vedúcej cez Dunajskú Stredu. Násyp zeme, ktorý sa tiahol pri hraniciach obce, pozostatok Ringu, existuje až dodnes. Na tejto vyvýšenine sa dnes nachádza obecný cintorín a rímskokatolícky kostol Najsvätejšej Trojice z roku 1953, po ktorej nesie táto vyvýšenina názov „Kápolnadomb“. Archeológovia tu počas vykopávok v roku 1946 našli viacero cenných nálezov z obdobia Keltov a Avarov. Časť z nich je aj v súčasnosti vystavená v Žitnoostrovskom múzeu.
Občianska vybavenosť
Nachádza sa tu materská a základná škola s vyučovacím jazykom maďarským.
Šport
Miestne ženské futbalové družstvo Malodvornícky FK Malé Dvorníky hrá najvyššiu slovenskú futbalovú súťaž.
Zákon o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom
Zákon (zo 4. decembra 2003) o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom alebo skrátene autorský zákon alebo '''zákon č. 618/2003 Z. z.''' bol zákon NR SR, účinný v období od 1. januára 2004 do 31. decembra 2015. Upravoval vzťahy vznikajúce v súvislosti s vytvorením a použitím literárneho a iného umeleckého diela a vedeckého diela, umeleckého výkonu, s výrobou a použitím zvukového záznamu, zvukovo-obrazového záznamu, s vysielaním a použitím rozhlasového vysielania a televízneho vysielania a v súvislosti so zhotovením a použitím databázy tak, aby boli chránené práva a oprávnené záujmy autora, výkonného umelca, výrobcu zvukového záznamu, výrobcu zvukovo-obrazového záznamu, rozhlasového vysielateľa a televízneho vysielateľa a zhotoviteľa databázy. S účinnosťou od 1. januára 2016 bol nahradený novým autorským zákonom č. 185/2015 Z. z.
Ustanovenia tohto zákona sa vzťahujú na dielo:
Ustanovenia tohto zákona sa vzťahujú na umelecký výkon výkonného umelca, ktorý:
Ustanovenia tohto zákona sa vzťahujú na zvukový záznam a zvukovo-obrazový záznam:
Ustanovenia tohto zákona sa vzťahujú na vysielanie:
Autor je fyzická osoba, ktorá dielo vytvorila. Autor súborného diela ako celku je fyzická osoba, ktorá vybrala alebo usporiadala jeho obsah; práva autorov diel takto vybraných alebo usporiadaných v súbornom diele nie sú dotknuté.
Dielo
Predmetom autorského práva je literárne a iné umelecké dielo a vedecké dielo, ktoré je výsledkom vlastnej tvorivej duševnej činnosti autora, najmä:
Predmetom autorského práva je aj súborné dielo vyjadrené v akejkoľvek forme vrátane elektronickej formy zahŕňajúcej analógové aj digitálne vyjadrenie, najmä zborník, noviny, časopis, encyklopédia, antológia, pásmo, výstava alebo iná databáza, ak je súborom nezávislých diel alebo iných prvkov, ktorý je spôsobom výberu alebo usporiadaním obsahu výsledkom vlastnej tvorivej duševnej činnosti autora.
Dielo spoluautorov je dielo, ktoré vzniklo vlastnou tvorivou duševnou činnosťou dvoch alebo viacerých autorov ako jediné dielo, ku ktorému patria práva všetkým autorom spoločne a nerozdielne.
Spojenie dvoch alebo viacerých samostatných diel možno uskutočniť len so súhlasom ich autorov, a to na dohodnutý účel; so spojenými dielami nakladajú autori spoločne. Práva autorov nakladať s dielami, ktoré boli takto spojené iným spôsobom ako v tomto spojení, zostávajú nedotknuté.
Spoločné dielo je dielo, ktoré vzniklo spoločnou činnosťou dvoch alebo viacerých autorov, ktorí súhlasili s využitím svojej vlastnej tvorivej duševnej činnosti pri vytvorení diela pod vedením fyzickej osoby alebo právnickej osoby, ktorá
Práva autora
Majetkové práva trvajú, ak nie je v tomto zákone ustanovené inak, počas autorovho života a 70 rokov po jeho smrti. Trvanie majetkových práv sa počíta od prvého dňa roka nasledujúceho po skutočnosti rozhodujúcej na toto trvanie.
Zamestnanecké dielo
Majetkové práva autora k zamestnaneckému dielu vykonáva vo svojom mene a na svoj účet zamestnávateľ, ak nie je dohodnuté inak. Zamestnávateľ môže právo výkonu majetkových práv autora postúpiť tretej osobe len so súhlasom autora; to neplatí, ak ide o predaj podniku alebo samostatnej organizačnej zložky podniku. Smrťou zamestnávateľa alebo zánikom zamestnávateľa oprávneného vykonávať majetkové práva autora k zamestnaneckému dielu, ktorý nemá právneho nástupcu, právo výkonu majetkových práv zamestnávateľa zaniká a majetkové práva k zamestnaneckému dielu vykonáva autor.
Ak zamestnávateľ vykonáva majetkové práva autora k zamestnaneckému dielu, platí, že autor udelil súhlas na zverejnenie tohto diela, ako aj na to, aby zamestnávateľ toto dielo uvádzal na verejnosti pod svojím menom, ak nie je dohodnuté inak; osobnostné práva autora k zamestnaneckému dielu inak nie sú dotknuté. Počas výkonu majetkových práv autora k zamestnaneckému dielu zamestnávateľom je autor povinný zdržať sa výkonu majetkových práv k tomuto dielu.
Školské dielo
Škola môže uzatvoriť s autorom licenčnú zmluvu o použití školského diela za zvyčajných podmienok; ak autor bez závažného dôvodu odmieta licenčnú zmluvu uzatvoriť, môže sa škola domáhať, aby obsah tejto zmluvy určil súd.
Ak nie je dohodnuté inak, autor školského diela môže použiť svoje dielo alebo poskytnúť licenciu inému, ak to nie je v rozpore s oprávnenými záujmami školy.
Voľné dielo
Ak autor nemá dedičov alebo ak dedičia odmietnu dedičstvo prijať, dielo sa stane voľným. Ak je dielo voľné, používateľ nie je povinný získať súhlas na použitie diela ani uhradiť odmenu.
Audiovizuálne dielo
Vyhlásenie o audiovizuálnom diele a o právach k tomuto dielu vrátane práv týkajúcich sa jeho použitia zapísané v medzinárodnom registri audiovizuálnych diel sa považuje za pravdivé do času, kým sa nepreukáže niečo iné, s výnimkou, ak vyhlásenie
Ak nie je dohodnuté inak, majetkové práva autorov k audiovizuálnemu dielu vykonáva výrobca originálu audiovizuálneho diela, ak od autorov audiovizuálneho diela písomnou zmluvou získal súhlas na vyhotovenie originálu tohto diela a dohodol sa s nimi na odmene za vytvorenie diela a na odmene a spôsobe jej určenia osobitne za jednotlivé použitie tohto diela.
Hard rock
Hard rock (alebo heavy rock čiže tvrdý rock) je voľne definovaný štýl rockovej hudby, ktorého korene vychádzajú z garážového rocku, blues rocku a psychedelického rocku polovice 60. rokov 20. storočia. Je charakteristický hojným využívaním skreslených elektrických gitár, basovou gitarou a bicími, často v sprievode klavíra a klávesov.
V 70. rokoch 20. storočia sa hard rock, reprezentovaný skupinami ako Led Zeppelin, The Who, Deep Purple, Aerosmith, AC/DC a Van Halen, stal najdôležitejšou formou populárnej hudby, a v druhej polovici 80. rokov dosiahol vrchol popularity. Koncom 80. rokov nasledoval veľký úspech glammetalových skupín ako Bon Jovi a Def Leppard a drsnejšie znejúcich Guns N' Roses, avšak začiatkom 90. rokov nasledovala strata popularity na úkor nového, komerčne úspešného štýlu nazývaného grunge, a neskoršie tiež na úkor britpopu. Napriek tomu všetkému si mnohé post-grungeové skupiny osvojili hardrockový sound a v prvej dekáde 21. storočia znovu ožil záujem o zavedené kapely, nastáva pokus o revival scény a takisto sa objavujú nové hardrockové kapely, pochádzajúce z garážového rocku a scény post-punk revival.
Charakteristika
Hard rock je druh hlasitej, agresívnej rockovej hudby. Do popredia sa zväčša dostáva elektrická gitara, využívajúca skreslenie a iné efekty, jednak ako rytmický nástroj využívajúci opakujúce sa a rôzne komplexné riffy, a jednak ako sólový inštrument. Bubnovanie je charakteristické tým, že sa zameriava na energické rytmy, silný basový bubon a backbeat na malom bubne, občas sa používajú na zdôraznenie cimbaly. Basová gitara spolupracuje s bicími, občas hrá aj riffy, avšak obyčajne slúži len ako pozadie pre rytmickú a sólovú gitaru. Vokály zväčša pozostávajú z vrčania, škrípania, kričania alebo kvílenia, občas vo vysokých výškach či dokonca vo falzete. Hard rock býva občas označovaný ako „cock rock“ (doslova: „kohútí rock“), keďže kladie dôraz na prehnanú mužnosť a sexualitu a pretože historicky patrili medzi interpretov a poslucháčov tejto hudby predovšetkým muži – publikum pozostáva prevažne z bielych dospievajúcich mužov z pracujúcej triedy.
Koncom 60. rokov 20. storočia sa pojmy hard rock a heavy metal vzájomne zamieňali, avšak časom sa každý pojem začal používal ako označenie špecifického druhu hudby. Zatiaľ čo hard rock obsahuje prvky bluesu a rokenrolu, napríklad určité prvky swingu v back beate a riffy, ktoré majú vo svojich „chytľavých“ frázach tendenciu zdôrazňovať akordové progresie, heavymetalové riffy často pôsobia ako samostatné melódie a neobsahujú prvky swingu. Po prelomovom úspechu Black Sabbath začiatkom 70. rokov heavy metal nadobudol „temnejšie“ vlastnosti, a v 80. rokoch sa rozvinul do množstva extrémnych štýlov, ovplyvnených hardcore punkom, čo ešte väčšmi oddialilo od seba hard rock a heavy metal. Napriek všetkým rozdielom hard rock a heavy metal existovali bok po boku, a kapely nezriedka stáli na pomedzí žánrov, či obsahovali prvky obidvoch.
História
Korene hard rocku ako aj heavy metalu siahajú až na počiatok 50. rokov 20. storočia. Začiatkom 50. rokov začali hudobníci hrajúci elektrický blues experimentovať s prvkami hard rocku ako sú energické rytmy, skreslené gitarové sóla a power akordy. Najevidentnejšie to bolo v práci memphiských bluesových gitaristov, medzi ktorých sa zaraďujú hudobníci ako Joe Hill Louis, Willie Johnson a predovšetkým Pat Hare, ktorí zachytili svoj „ráznejší, hanebnejší, zúrivejší zvuk elektrických gitár“ na nahrávkach ako „Cotton Crop Blues“ z roku 1954 od Jamesa Cottona. Medzi ďalšie skladby, ktoré možno označiť za predchodcov hard rocku, patrí inštrumentálna skladba „Rumble“ z roku 1958 od Linka Wraya.
Počiatky (60. roky 20. storočia)
V polovici 60. rokov začali americké a predovšetkým britské kapely modifikovať štandardný rokenrol, pridávajúc bluesové vplyvy, ťažší zvuk, tvrdšie gitarové riffy, pompézne bubnovanie a hlasitejší spev. Rané verzie hard rocku možno počuť v tvorbe The Kingsmen, ktorých verzia hitu „Louie, Louie“ z roku 1963 vytvorila štandard pre garážový rock, a v skladbách kapiel Britskej invázie ovplyvnených rhythm and blues, medzi ktoré patria „You Really Got Me“ od The Kinks (1964), „My Generation“ od The Who (1965) a „(I Can't Get No) Satisfaction“ (1965) od The Rolling Stones. Od konca 60. rokov začalo byť bežné, že komerčný rock, ktorý sa vyvinul z psychedélie, začal bývať rozdeľovaný na soft a hard rock. Soft rock prevažne preberal prvky folk rocku, ako akustické nástroje a tiež kládol dôraz na melodiku a harmóniu. Naproti tomu hard rock zväčša preberal prvky blues-rocku a býval interpretovaný hlučnejšie a intenzívnejšie.
Medzi bluesrockové kapely, ktoré patrili k priekopníkom hardrockového soundu, sa zaraďujú Cream, Jimi Hendrix Experience a The Jeff Beck Group. Cream v piesňach ako „I Feel Free“ (1966) skombinovala blues-rock s popom a psychedéliou, predovšetkým čo sa riffov a gitarových sól Erica Claptona týka. Jimi Hendrix stvoril formu bluesom ovplyvneného psychedelického rocku, v ktorej sa zlievali prvky džezu, bluesu a rokenrolu. Počnúc rokom 1967, Jeff Beck vyniesol sólovú gitaru do nových výšin technickej virtuozity a so svojou kapelou, The Jeff Beck Group, posunul blues-rock smerom k tvrdému rocku. Dave Davies zo skupiny The Kinks, Keith Richards z The Rolling Stones, Pete Townshend z The Who, Hendrix, Clapton a Beck patrili všetci k priekopníkom používania nových gitarových efektov ako fázovanie, spätná väzba a skreslenie. Od albumu The Beatles (1968) (známy tiež ako „Biely album“) a počnúc skladbou „Helter Shelter“ sa dokonca aj The Beatles pokúšali vytvárať skladby v tomto novom hardrockovom štýle, pokúšajúc sa prekonať hlučnosťou The Who. O „Bielom albume“ niektorí kritici napísali, že obsahuje „proto-metalové burácanie“, avšak iní tvrdia, že „ich pokusy v heavymetalovom štýle boli bez výnimky trápne“.
Medzi skupiny, ktoré sa v tej dobe vynorili z americkej psychedelickej scény, možno zaradiť Iron Butterfly, MC5, Blue Cheer a Vanilla Fudge. Sanfranciská skupina Blue Cheer vydala na svojom debutovom albume Vincebus Eruptum (1968) surovú a skreslenú coververziu klasického hitu Eddieho Cochrana „Summertime Blues“, a načrtla tak v podstate podobu budúceho hardrockového a heavymetalového soundu. Ten istý mesiac vydávajú Steppenwolf svoj debutový rovnomenný album, obsahujúci pieseň „Born to Be Wild“, v ktorej sa po prvýkrát spomína fráza „heavy metal“, a ktorá pomohla spopularizovať tento žáner, keď ju použili vo filme Easy Rider (1969). Album In-A-Gadda-Da-Vida (1968) od Iron Butterfly s rovnomennou 17-minútovou titulnou skladbou, využívajúc organy a dlhé bubenícke sóla, takisto predznamenal neskoršie prvky tohto soundu.