cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martin Mrva
Martin Mrva (* 12. december 1971, Prešov) je slovenský šachový veľmajster. Najvyššie ELO dosiahol v roku 2005 2512 bodov.
Psiare
Psiare sú miestnou časťou obce Hronský Beňadik. Ležia pri Slovenskej bráne, na pravom brehu Hrona, na styku Štiavnických vrchov.
Martin Mrva
Vyhral Majstrovstvá Slovenska v roku 1989 a 2009, je druhým vicemajstrom sveta študentov z roku 1992 v Odese, ná pásmovom turnaji Budapešť 2000 obsadil 5.miesto, je víťazom veľmajstrovských turnajov Budapešť 1993, Piešťany 2004. Titul veľmajstra získal v roku 2005. Štyrikrát reprezentoval Slovensko na šachových olympiádach. Je autorom CD Učím sa hrať šach a vydavateľom internetového portálu c7c5.com a Šach Revue. Manželka Alena Mrvová, rod. Bekiarisová je takisto šachistka.
Dauzat-sur-Vodable
Dauzat-sur-Vodable je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Psiare
Dejiny
Psiare sú súčasťou takzvanej „Slovenskej brány“ ktorá bola vstupom k bohatým banským mestám ako Banská Bystrica, Kremnica, Banská Štiavnica. Na ľavom brehu Hrona sa na skalnej ostrohe vypína dominanta Psiar Krivín (315,9 m), ktorý je súčasťou pohoria Štiavnických vrchov. Je to hradisko z doby halštattskej a veľkomoravskej s viacnásobným obranným valovým systémom. V tomto období sa hradiská podobného typu v našom okolí dosť vyskytovali, lebo tu bola „Slovenská brána“ a mali za účel brániť vstup do banských miest. Ďalšie hradiská sa nachádzali pri Kozárovciach, Tlmačoch, Tekovskej Breznici a hlavná obranná pevnosť bola v Hronskom Beňadiku (dnešný kláštor).
Dauzat-sur-Vodable
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Česko-slovenská obchodná a priemyselná komora
Česko-slovenská obchodná a priemyselná komora, do 1. mája 1990 názov Československá obchodná a priemyselná komora (skratka ČSOPK; ) bola organizácia združujúca podniky, orgány a iné organizácie hospodárstva Česko-Slovenska, založená v roku 1952 ako Československá obchodná komora (skratka ČSOK; – názov do 1. septembra 1978) so sídlom v Prahe. Od roku 1971 mala oblastné riaditeľstvo v Bratislave.
Psiare
Dejiny
Názov dediny sa vyvíjal rôzne vzhľadom na historicko-spoločenské udalosti. V roku 1773 sa obec nazývala Pesér, Psär, Psary, 1786 Peschér, Psáry, 1808 Peszér, Psár, Psáry, 1863-1913 Peszér, od roku 1920 Psiare, Psáre, 1927-1948 Psáry a od roku 1948 až dodnes Psiare.
Turizmus
Túto dedinu obmýva rieka Hron. Je to miesto, ktoré najmä v letnom čase navštevuje veľa turistov alebo ľudí čo sa rozhodli splavovať rieku Hron a tiež aj mnoho turistov zo zahraničia, ktorí navštevujú túto dedinu najmä kvôli oddychu. Výhodou je najmä vynikajúca poloha pri Hrone, ktorá je veľmi výborná na kempovanie a nádherné prírodné prostredie zaručuje neskutočnú príležitosť na oddych pri rieke Hron najmä v horúcich letných dňoch. Na ľavom brehu Hrona (na druhej strane) je verejné táborisko.
Česko-slovenská obchodná a priemyselná komora
V súvislosti so zánikom Česko-Slovenska bola v roku 1992 rozdelená na Českú obchodnú a priemyselnú komoru a Slovenskú obchodnú a priemyselnú komoru.
Psiare
Občianska vybavenosť
V obci sa nachádza novovybudovaný kostol vysvätený 22.5.1996 arcibiskupom Jánom Sokolom a tiež rôzne miesta kde sa dá rôzne využiť voľný čas. Medzi tieto miesta patria určite futbalové ihrisko, ktoré sa nachádza v hornej časti dediny.
Ernő Goldfinger
Ernő Goldfinger (* 11. november 1902 – † 15. november 1987, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol architekt a interiérový dizajnér narodený v Maďarsku, bol kľúčovou osobnosťou architektonickej moderny.
Život
Goldfinger sa narodil v Budapešti ako syn židovského podnikateľa zaoberajúceho sa lesníctvom a stavbou priemyselných píl. V Maďarsku žil do roku 1919, kedy sa po rozpade Rakúsko-Uhorskej monarchie dostala krajina pod kontrolu komunistov. Jeho rodina sa odsťahovala do Rakúska. Po roku odišiel študovať do Švajčiarska a odtiaľ do Paríža, kde v roku 1923 začal študovať na École nationale supérieure des beaux arts. V tom čase pracoval aj v ateliéri Léona Jausselyho. Bol ovplyvnený publikáciou Vers une architecture od Le Corbusiera, pričom sa stal horlivým obdivovateľom jeho bývalého učiteľa, experta na navrhovanie železobetónových konštrukcií Augusta Perreta. Toto bola neskôr inšpirácia pri navrhovaní vlastného domu.
Predvojnová tvorba
Ešte počas štúdia začal Goldfinger praktizovať s ďalším Maďarom Andrasom Szivessym. Spoločne pracovali na návrhoch interiérov a obchodov. V roku 1930 sa rozdelili a Goldfinger pokračoval v práci sám s podobnými projektmi. Navrhol interiér cestovnej kancelárie Central European Express v Paríži a kozmetický salón Helena Rubinstein v Londýne. V 30. rokoch sa stretol a oženil s Ursulou Blackwellovou a spolu sa odsťahovali do Londýna v roku 1934. Pred 2. Svetovou vojnou postavil Goldfinger iba jeden trojbytový dom (jeho súčasťou bol aj jeho vlastný dom) na Willow Road v Hampsteade (Severný Londýn) a ďalší v Broxtede v Essexe. Jeho vlastný dom na Willow Rd 2 je dnes súčasťou národného dedičstva.
Tvorba po 2. svetovej vojne
náhľad|Trellick Tower Po vojne bol Goldfinger poverený výstavbou nových kancelárií pre noviny Daily Worker (1946). Taktiež postavil budovu Alexandra Fleminga ako sídlo Ministerstva zdravotníctva (1962-67)a divadlo Odeon vo štvrti Elephant and Castle (1962-67) na juhovýchode Londýna. V 50. rokoch navrhol dve základné školy (Brandehow Rd a Westville Rd) z prefabrikovaného betónu s tehlovou výplňou.
V snahe vyriešiť nedostatok obytných budov, ktoré boli počas 2. svetovej vojny zničené, začala Britská vláda uvažovať o výškových budovách ako riešení a Goldfinger sa stal popredným dizajnérom vežových domov. Medzi jeho najdôležitejšie budovy z tohto obdobia patria Balfron Tower (27-poschodová budova vo Východnom Londýne), priľahlá Carradale House (11. poschodí) a Glenkerry House (14. poschodí). Zaujímavosťou je, že aby Goldfinger zistil či bola jeho práca dostatočne kvalitná a či sa v týchto bytoch príjemne býva, nasťahoval sa na dva mesiace do jedného z bytov v Balford Tower. Na základe poznatkov ku ktorým prišiel za ten čas potom začal navrhovať ďalšiu, ešte väčšiu budovu – Trellick Tower (31 poschodí, North Kensington, zač.:1968- dok.: 1972 ). Táto budova je svetlejšia a vzdušnejšia ako Balford.
Spočiatku boli jeho budovy veľmi nepopulárne medzi ľuďmi ale aj medzi postmodernistickými architektmi. Zaujímavosťou je, že jeho sused Ian Fleming bol natoľko znechutený bytovými domami, ktoré navrhoval, že po ňom nazval protivníka Jamesa Bonda v knihe vydanej v roku 1959 (ten bol neskôr aj sfilmovaný). Až koncom 20. storočia začala byť Goldfingerova robota cenená. Trellick Tower sa stal niečím ako ikona – objavuje sa na tričkách, maľbách ale aj v textoch piesní.
Budovy
náhľad|1-3 Willow Road
Pohnání
Pohnání je obec v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 79 obyvateľov, z toho 40 mužov a 39 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,6 roka (muži 38,7 roka, ženy 44,6 roka).
Fontaine-Guérin
Fontaine-Guérin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Świdwin
náhľad|Kostol Panny Márie ustavičnej pomoci, postavený v roku 1388. Świdwin je mesto v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve v okrese Powiat świdwiński v rovnomennej gmine.
Žije tu 15 480 obyvateľov (30.6.2007).
Rocket (rušeň)
thumb|Rušeň "ROCKET" dobové vyobrazenia rušne Rocket (dosl. raketa) je parný rušeň konštruktéra Roberta Stephensona, postavená roku 1829. Znamenal predel v histórii koľajovej dopravy. Konštrukcia obsahovala rad vtedy prevratných prvkov, ktoré sa uplatňovali v stavbe parných lokomotív po celé ďalšie storočie. O jej stavbu sa podľa neskorších zistení významne zaslúžil aj Robertov otec George Stephenson. Vzhľadom na jej konštrukciu sa lokomotíva dočkala niekoľkých označenie ako prvá:
Označením moderné sa mieni trubkový kotol, vytvorenie umelého ťahu vypúšťaním pary do komína, rozvod pary pomocou výstredníkov a iné.
Konštrukcia
thumb|ROCKET je po prestavbe uchovaná v londýnskom Science museum (rekonštrukciou v roku 1830 vznikol úplne odlišný stroj) Rocket bola dvojnápravová lokomotíva s jedným hnacím a jedným bežným nápravami, s dvojitým parným strojom s jednoduchou expanziou na mokrú paru. V lokomotíve Rocket bol použitý viacrúrkový kotol, ktorý je oveľa účinnejší a efektívnejší pre prenos tepla medzi spalinami a vodou, predchádzajúce rušňové kotly boli konštruované iba ako plamencové (jedna rúrka obklopená vodou). V lokomotíve Rocket bol použitý valcový kotol s 25 medenými dymovými rúrkami s priemerom. Oproti predchádzajúcim riešeniam s jediným plamencom tak výrazne vzrástla výhrevná plocha kotla a tým aj množstvo vyvinutej pary (výkon kotla na jednotku objemu). Skriňový kotol bol oddelený od valcového kotla, iba ich vodné priestory boli prepojené medenými komunikačnými rúrkami. Na valcový kotol nadväzoval vpredu komín (ešte bez dymnice) s dyšnou, v ktorej výfuková para z valcov vyvoláva umelý ťah a tým zlepšuje odťah z ohniska. O vynález dyšny sa viedli spory medzi sirom Goldsworthy Gurneyom a Timothy Hackworthom.
Rocket mala dva valce naklonené o 35° stupňov nahor z vodorovnej polohy. Väčšina predchádzajúcich typov lokomotív mala vojne umiestnené zvisle, čo spôsobovalo nerovnomerný kolísavý pohyb lokomotívy. Piesty pôsobili cez kľukový mechanizmus na hnacie kolesá priemeru 1,4 m. Kolesá bežného dvojkolesia mala priemer 0,76 m. Usporiadanie náprav bolo teda (podľa značenia): A1 1 / 2 0-2-2.
Hoci bola Rocket konštrukčne veľmi podareným strojom, bola už v roku 1830 prestavaná tak, že vojne boli premiestnené do takmer vodorovnej polohy so sklonom 8°. Ďalej bolo osadené nové ohniska, dymnice, železná kolesá bežného dvojkolesia a ďalších úpravy. Lokomotíva tiež dostala nový tender.
Autori konštrukcie
Neskôr sa vyskytli dohady, kto je skutočným konštrukčným otcom rušňa. George Stephenson navrhol niekoľko lokomotív už skôr, ale nie tak dokonalých ako Rocket. V čase, kedy bola Rocket navrhnutá a postavená, bol vo Forth Banks Works a žil v Liverpoole, kde dohliadal na budovanie trate z Liverpoolu do Manchesteru. Jeho syn Robert Stephenson sa nedávno vrátil z pracovnej stáže v Južná Amerike a pokračoval ako výkonný riaditeľ spoločnosti Robert Stephenson and Company. Náplňou jeho práce bolo navrhovanie a výroba nových lokomotív. Hoci bol v častom kontakte so svojím otcom Georgom v Liverpoole a pravdepodobne použil jeho návrhy, nemožno asi pripísať konštrukciu iba Robertovi Stephenson. Tretia osoba, ktorá má významný podiel na konštrukcii rušňa je Henry Booth, pokladník Liverpool and Manchester Railway, ktorý veril ich konštrukčným schopnostiam, a navrhol Robertovi Stephensonovi, že by mal použiť viactrubkový kotol.
Galéria
Fotografie z expozice: National Railway Museum York
Dušan Slobodník
Životopis
V máji 1944 vstúpil do Hlinkovej mládeže (ako dôvod uvádza záujem zúčastniť sa stolnotenisového turnaja organizovaného HM).
Od 28. februára do 10. marca 1945 sa na základe povolávacieho rozkazu zúčastnil kurzu pre diverzantov vedeného nemeckou tajnou službou (Geheime Staatspolizei) v Sekuliach. Tesne pred maturitou (22. apríla 1945) bol zatknutý sovietskou vojenskou kontrarozviedkou SMERŠ. 19. mája 1945 ho sovietsky vojenský súd v Novom Meste na Moravě odsúdil podľa §58-6 na 15 rokov nútených prác. Z nich takmer 9 rokov strávil v niekoľkých sovietskych pracovných a nemocničných táboroch Gulagu. Po Stalinovej smrti bol na základe amnestie prepustený a v decembri 1953 vrátený na Slovensko. Maturoval až v roku 1954, v štúdiu pokračoval na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (odbor slovenčina-ruština). V roku 1958 bol počas Bacílkovskej previerkovej kampane kvôli svojej minulosti vylúčený zo štúdia. Listom požiadal Najvyšší súd ZSSR o rehabilitáciu a 1. októbra 1960 ho Vojenské kolégium NS ZSSR plne rehabilitovalo. Štúdiá dokončil na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Svoje spomienky z väzenia uverejnil v knihe Paragraf: Polárny kruh.
Po roku 1989 sa výrazne politicky angažoval, najskôr ako literárny vedec a publicista, po rozdelení Literárnovedného ústavu Slovenskej akadémie vied (SAV) ako riaditeľ Ústavu svetovej literatúry SAV. Vo svojej publicistike podporoval politickú líniu Vladimíra Mečiara. Výraznou mierou sa zaslúžil o vznik samostatnej Slovenskej republiky. V júni 1992 sa Dušan Slobodník stal ministrom kultúry vo vláde Vladimíra Mečiara.
Spor s Feldekom
V roku 1992 Dušan Slobodník žaloval spisovateľa Ľubomíra Feldeka za verš „esesák sa objal s eštebákom“ v básni Dobrú noc, moja milá. Žiadal ospravedlnenie a úhradu nemajetkovej ujmy. Feldek bol najprv na Mestskom súde úspešný, ale v roku 1994 odvolací senát Najvyššieho súdu SR rozsudok prvostupňového súdu zrušil a zaviazal Ľ. Feldeka zaplatiť 250 tisíc Sk. Neskôr dovolací senát Najvyššieho súdu SR časť súdneho rozhodnutia týkajúcu sa básne a nemajetkovej ujmy zrušil, ale časť rozhodnutia o tom, že Ľ. Feldek sa má ospravedlniť, sa stala právoplatnou. Feldekov obhajca Ernest Valko podal sťažnosť na Európsky súd pre ľudské práva (ESĽP) do Štrasburgu a ten 12. júla 2001 uznal Feldekovu sťažnosť a v prípade Feldek proti Slovenskej republike (SR) mu prisúdil aj morálne odškodné 65 tisíc SKK. Dôvodom bolo, že nevyhnutnosť obmedzenia práv uvedených v článku 10 (sloboda Feldekovho prejavu v SR) nebola dostatočne preukázaná. Po vynesení rozsudku však Slobodník vydal vyhlásenie, že rozhodnutie ESĽP nijakým spôsobom neruší rozhodnutie dvoch senátov Najvyššieho súdu SR z roku 1994 a 1995, že tvrdenia pána Feldeka o mojej údajnej fašistickej minulosti, založené na mojom  niekoľkomesačnom členstve v Hlinkovej mládeži a asi desaťdňovom  nedobrovoľnom pobyte vo vojenskom kurze v Sekuliach v marci 1945 (keď  som nemal ešte 18 rokov) sú podľa súdu "...hrubým  osočovaním a znevažovaním občianskej cti osoby a života  a neoprávneným zásahom do osobnosti... D. Slobodníka."
Okres Nový Jičín
Okres Nový Jičín je okres v Moravskosliezskom kraji. Jeho sídlom je mesto Nový Jičín. Rozloha okresu je, počet obyvateľov je 151 835 a hustota zaľudnenia je 172 obyvateľov na km². V okrese Nový Jičín je 53 obcí, z toho 9 miest a 2 mestečká.
Sublime
Sublime bola americká ska punková/alternatívna rocková skupina z Long Beach v Kalifornii, ktorá vznikla v roku 1988. Jej členmi boli Bradley Nowell (vokály a gitara), Eric Wilson (basová gitara) a Bud Gaugh (bicie). Lou Dog, Nowellov dalmatínec, bol maskotom skupiny. V roku 1996 zomrel na predávkovanie heroínom.
Skupina počas svojej existencie vydala tri štúdiové albumy, jeden koncertný album, päť kompilácií, tri EP a jeden box set. Prvá dva albumy skupiny 0oz. to Freedom (1992) a Robbin’ the Hood (1994) neboli veľmi populárne, ale ich tretí rovnomenný album, ktorý bol vydaný dva mesiace po smrti Nowella, sa stal komerčne úspešným. Z albumu bol vydaný jediný hit „What I Got“, ktorý obsadil 1. miesto v americkom rebríčku Alternative Songs. Do roku 2009 predala skupina viac ako 17 miliónov albumov po celom svete, z čoho 10 miliónov len v USA.
Hudobný štýl a vplyvy
Skupina Sublime je jednou z najpopulárnejších skupín tretej vlny ska, charakterizovaná ako ska punk.
Skupina Sublime bola ovplyvnená hip-hopovou a rapovou scénou miest New York a Los Angeles 80. a 90. rokov, a interpretmi ako N.W.A. a Eazym-E (ktorý zomrel 14 mesiacov pred Nowellom), Beastie Boys, Just-Ice, Public Enemy a Flavor Flav, KRS-One, Doug E. Fresh, Too $hort, Mobb Deep a takisto aj Steady B a Geto Boys. Skupina Sublime tiež poukázala na ovplyvnenie populárnymi kalifornskými skupinami ako Grateful Dead, The Doors, Red Hot Chili Peppers, britskou skupinou The Beatles a tiež švédskou popovou skupinou ABBA. Takisto ich tvorbu vo veľkej miere ovplyvnil losangelský skladateľ Frank Zappa.
NGC 3667
NGC 3667 je galaxia v súhvezdí Pohár, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 27. marca 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Andezitové kamenné more
Andezitové kamenné more je národná prírodná pamiatka v katastrálnom území obce Malá Lehota v okrese Žarnovica, v pohorí Tribeč. Má rozlohu, vyhlásená bola v roku 1975. Ide o vedecky zaujímavý zachovaný zvyšok čela rozpadnutého lávového prúdu s andezitmi.
Homo homini lupus
Homo homini lupus est alebo Homo homini lupus je latinská fráza znamenajúca „človek (je) človeku vlkom“.
Podla Hobbesa vyjadruje táto veta podstatu vzťahov, ktoré panovali medzi ľuďmi do vzniku štátu. Ako prvý ju vyslovil starorímsky básnik Plautus.
Mravčia hmlovina
thumb|right|Mravčia hmlovina
Mravčia hmlovina, označovaná aj ako Mz3 alebo Menzel 3, je planetárna hmlovina v súhvezdí Pravítko, ktorú študovali 20. júla 1997 astronómovia Bruce Balick a Vincent Icke pomocou Hubblovho vesmírneho ďalekohľadu.
Saint-Priest (Ardèche)
Saint-Priest je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Saint-Priest má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Priest má 1253 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zoznam kníh Biblie
Židovský kánon
Židovský kánon bol prijatý na synode v Jamnii okolo r. 90 po Kr. Obsahuje 24 spisov (ktoré zahŕňajú 39 spisov z katolíckeho kánonu, ale niektoré z nich sú zlúčené) rozdelených na tóru (t. j. Zákon), nebiím (t. j. proroci) a ketubím (t. j. spisy).
Katolícky kánon
Katolícky kánon inšpirovaných spisov bol definovaný na Tridentskom koncile 8. apríla 1546. Zoznam kníh Starého zákona spolu obsahoval 44 spisov ale Náreky, Kniha proroka Barucha (vrátane Jeremiášovho listu) sa v schválenom zozname pokladali za súčasť Knihy proroka Jeremiáša. Na Tridentskom koncile bol prijatý aj zoznam 27 kánonických spisov Nového zákona.
Protestantský kánon
Protestantský kánon je pri Starom zákone v podstate totožný so židovským kánonom a líši sa od neho iba poradím jednotlivých kníh, ktorých je 39. Oproti katolíckemu kánonu v ňom chýbajú deuterokánonické spisy. Pre nový zákon je protestantský kánon totožný s katolíckym a obsahuje 27 kníh.
Prehľad kánonických kníh
Poznámka: Skratka K./k. znamená Kniha/kniha
Ďalšie knihy
Etiópska ortodoxná cirkev a Eritrejská ortodoxná cirkev pridávajú k Starému a Novému zákonu ešte tieto knihy:
Bogomilstvo
Bogomilstvo bolo kacírske hnutie v ortodoxnej cirkvi. Založil ho v 10. storočí kňaz Bogomil. Vyvinulo sa z manicheizmu 3. storočia. Bogomilstvo zakorenilo medzi Bulharmi a križiacke výpravy ho preniesli na Západ, kde sa udomácnilo ako katarstvo, resp. v južnom Francúzsku ako albigénstvo.
Bogomil, zakladateľ tejto herézy, bol vidieckym kňazom v Bulharsku v 10. storočí. Jeho meno, ktoré znamená „milujúci Boha“, bolo pravdepodobne pseudonymom. Pôvodní bogomilovia odmietali Starý zákon a riadili sa iba Novým zákonom. Neskorší byzantskí bogomilovia urobili výnimku pri starozákonných Žalmoch a Knihách prorokov. Neprijímali však Písmo doslovne. Základom ich učenia bolo presvedčenie, že to, čo je viditeľné, je zlé. Samotné ľudské telo je výtvorom padlého anjela Satana, ktorý prepadol zlu. To, čo je neviditeľné, je spirituálne. Bogomilovia považovali Satana za prvorodeného syna Božieho a Ježiša Krista za jeho mladšieho brata. Satan bol síce božím protivníkom, ale bol od Boha závislý. Pýcha spôsobila Satanov pád, a keď bol spolu s buričskými anjelmi zvrhnutý z nebies, vytvoril nové nebo, zem a tiež telesnú schránku človeka. Život však do tela vdýchol Boh výmenou za sľub, že ľudské duše po smrti poputujú do skutočného neba. Satan súhlasil, ale bol žiarlivý na božský potenciál človeka, a tak zviedol Evu a dohnal Kaina k vražde svojho brata. Neskôr nahovoril židovskému národu, že on je tým najvyšším Bohom, a nazval sa Jahvem. Mojžiš sa stal nevedomky jeho nástrojom. Druhorodený Ježiš vstúpil do sveta, aby porazil bratove pozemské kráľovstvo. Satan síce spôsobil Ježišovu fyzickú smrť, ale po jeho zmŕtvychvstaní priznal porážku. Stratil svoju božskú silu a Ježiš potom prevzal jeho miesto na nebesiach.
Kladzany
Kladzany sú obec na Slovensku v okrese Vranov nad Topľou.
Dejiny
Po neúrode v roku 1830 postihla v roku 1831 obec cholera. V obci bola od 25. júla do 25. augusta. V Kladzanoch na ňu zomrelo 60 ľudí (matrika zomrelých uvádza ich počty: evanjelikov a.v. 50, rímskokatolíkov 7, gréckokatolíkov 2, židov 1). Táto epidémia podnietila na Zemplíne vypuknutie známeho roľníckeho povstania.
Obec bola na konci novembra 1944 vypálená ustupujúcimi nemeckými vojakmi. Zhorela takmer celá obec.
Polárna oblasť
thumb|Poloha polárnych oblastí na Zemi Polárna oblasť alebo polárne pásmo je oblasť Zeme v okolí pólov. Na severe je to severný polárny kruh, na juhu južný polárny kruh. Sú charakterizované polárnym podnebím, extrémne nízkymi teplotami, silným zaľadnením a extrémnymi rozdielmi v trvaní dňa od 24 hodín počas polárneho dňa až po permanentnú tmu počas polárnej noci.
Flámsko
Flámsko (zriedkavo: Flandersko, Flandry; po holandsky/flámsky Vlaanderen, po francúzsky Flandre(s), po česky Flandry (ale severné Belgicko je Vlámsko)) môže byť:
Ignác z Loyoly
Ignác z Loyoly, vlastným menom Iñigo Lopez de Recalde, (* 31. máj/1. jún 1491 zámok Loyola, Azpeitia – † 31. júl 1556, Rím, Taliansko) bol španielsky rímskokatolícky kňaz, teológ, filozof, zakladateľ Spoločnosti Ježišovej (potvrdenej pápežom Pavlom III. v roku 1540 ako Jezuitský rád), stratég a organizátor protireformácie.
Je spoluautorom ducha barokovej filozofie a iniciátor a vyjadrovateľ barokového životného pocitu. Svojimi „duchovnými cvičeniami“ (modlitba, meditácie, čítania, spytovania svedomia pri úplnom mlčaní počas viacerých dní (3 - 30 dní) pod vedením exercitátora) nadobudol veľký, ešte dnes trvajúci vplyv na zbožnosť katolíckych kresťanov.
Ignácové sny
Starnúci otec chcel čo najlepšie zabezpečiť budúcnosť najmladšieho syna. Preto ho dal učiť čítať a písať. Chlapec oboje dobre zvládol, dokonca mal pekné písmo. Otec sa nádejal, že z neho môže byť pisár alebo azda aj notár, prípadne dajaký duchovný. Preto ho dal pre každý prípad zapísať do klerického stavu, čo bolo spojené s obradom tonzúry, charakteristického vystrihnutia alebo pristrihnutia vlasov. Ale Iňigo nechcel byť ani úradníkom ani klerikom. Jeho predkovia a bratia boli rytieri a vojaci. Tým chcel byť aj on.
Iňigove chlapčenské sny sa začali plniť, keď sa ako 16-ročný dostal na dvor kráľovského pokladníka Juana Velázqueza. Tam sa mu otvárala rytiersko-dvoranská kariéra v kráľovských službách. Mal možnosť oboznámiť sa s diplomatickými úlohami, ale aj s cnosťami a necnosťami rytierskeho života. Rád narábal so zbraňami a ľahko sa dal vyprovokovať do nebezpečných šarvátok. Z jeho rytierskych cností možno spomenúť vernosť v službe, statočnosť až po pohŕdanie nebezpečenstvom a ochranu slabších, medzi ktorých rytieri zaraďovali predovšetkým ženy. Iňigo sníval o dáme z kráľovského rodu, pre ktorú by bol ochotný vykonať aj tie najťažšie veci.
Vojna ruží
90px|thumb|Lancasterovská červená ruža 90px|thumb|Yorkovská biela ruža 90px|thumb|Tudorovská ruža Vojna ruží alebo vojna červenej a bielej ruže bol mocenský zápas v rokoch 1455 - 1485 o vládu v Anglicku prebiehajúci medzi dvoma vedľajšími vetvami kráľovského rodu Plantagenetovcov, Lancasterovcami a Yorkovcami.
Ignác z Loyoly
Ignácové sny
Romantická idyla mladého Loyolu sa skončila smrťou španielskeho kráľa Ferdinanda r. 1516. Ferdinandov nástupca Karol I. Habsburský (neskorší cisár Karol V.) zasiahol nešťastne do života kráľovského pokladníka Velázqueza, takže tento čoskoro zomrel v dlžobe a nemilosti. Iňigo takto stratil pána a ochrancu. Ujala sa ho Velázquezova ovdovená manželka, ktorá mu na rozlúčku dala niečo peňazí, dva kone a odporúčanie nájerskému vojvodovi Manriquovi de Lara, ktorý bol navarrským miestokráľom. Vojvoda Antonio Manrique de Lara prijal Iňiga ako rytiera a spoločníka, ktorý podľa potreby vykonával diplomatické služby a zúčastňoval sa na vojenských podujatiach. Rozhodujúca pre Iňigov ďalší život bola francúzsko-španielska vojna o Navarru v máji 1521. Vtedy (pravdepodobne v piatok 24. mája) bol 30-ročný Loyola pri obrane pevnosti v navarrskom hlavnom meste Pamplone ťažko ranený. Kanónová guľa mu roztrieštila pravú nohu a poranila ľavú.
Vojna ruží
Pomenovanie dostala podľa erbových znamení oboch súperiacich rodov - Lancasterovskej červenej a Yorkovskej bielej ruže.
Ignác z Loyoly
Ignácové sny
Ani pohotové ošetrenie francúzskych lekárov, ani zdĺhavá liečba v rodnom kaštieli nevedeli dať nohu celkom do poriadku. Hoci si dal Iňigo lámať a rezať zle zrastené kosti, aby mu znetvorená noha neprekážala v ďalšej rytierskej kariére, pravá noha ostala kratšia, takže Iňigo po celý ďalší život kríval.
Vojna ruží
Príčiny vojny
I keď vypuknutie vojny malo viacero príčin, za hlavné je možno považovať tri. Bezprostrednou z nich bol nárok na trón vznesený vojvodom Richardom z Yorku. Ten vládnucu dynastiu Lancasterovcov označil za uzurpátorov trónu a sám seba za právoplatného nástupcu. Vychádzal zo skutočnosti, že vojvoda z Lancasteru Henrich ešte v roku 1399 násilne zosadil a neskôr dal zavraždiť posledného panovníka z priamej línie Plantagenetovcov, svojho bratranca Richarda II. a sám sa stal kráľom ako Henrich IV. Richard svoj nárok obhajoval tým, že jeho matka bola pravnučkou vojvodu Lionela z Clarence, druhorodeného syna Eduarda III.
Ignác z Loyoly
Zmena života
Pri dlhom doliečovaní v Loyole ranený „caballero” (rytier) chcel čítať rytierske romány, s akými sa kedysi stretol na dvore kráľovského pokladníka Velázqueza. Ale v loyolskom kaštieli nič také nebolo. Dobrá švagriná Magdaléna de Araoz mu mohla ponúknuť iba Život Krista a známu zbierku životopisov svätých Legenda aurea. Z dlhej chvíle sa Iňigo dal do ich čítania. A tu postupne začal poznávať iné rytierstvo, oveľa ušľachtilejšie ako jeho doterajšie. Obdivoval, čo urobili sv. František, sv. Dominik a iní svätí v službe najvyššieho Pána. Napokon sa rozhodol, že ich bude nasledovať. Ale ako?
Sprvoti mal v úmysle vstúpiť do prísneho kartuziánskeho kláštora, kde by konal také ťažké skutky pokánia, aké robili dávni svätí. Ale napokon sa rozhodol, že pôjde ako chudobný pútnik do Jeruzalema. Tam potom ostane, aby mohol navštevovať miesta posvätené životom a utrpením Pána Ježiša a aby pritom pomáhal dušiam. Ale predtým bolo treba dokončiť vyúčtovanie z minulého života.
Vojna ruží
Príčiny vojny
Treťou a hlavnou príčinou vypuknutia vojny však boli pomery v krajine v prvej polovici 15. storočia. Anglicko sa zmietalo v obrovskej anarchii, ktorú znásobovali meniace sa výrobné a sociálne vzťahy, podkopávajúce samotné základy feudálneho spoločenského poriadku. Vplyvom týchto zmien čoraz väčší spoločenský význam začal nadobúdať rodiaci sa meštiansky stav.
Ignác z Loyoly
Zmena života
V Loyole na ňom zbadali veľkú zmenu, ale on nikomu neprezradil svoje plány. Niekedy koncom februára 1522, v pekných rytierskych šatách s dýkou a mečom na opasku, vysadol v Loyole na mulicu a pobral sa smerom na juh. Na naliehanie brata Martina prijal dvoch sprievodcov z loyolského služobníctva, ktorí mali odprevadiť Iňiga na vojvodov dvor do Navarrety. Pripojil sa aj brat Pero López, ktorý bol kňazom, ale nerobil veľkú česť kňazskému stavu.
Vojna ruží
Príčiny vojny
Po smrti kráľa Henricha IV. a jeho syna Henricha V., nastúpil na trón v roku 1422 ďalší kráľ rovnakého mena, syn druhomenovaného Henrich VI. V čase nástupu na trón však nemal ešte ani rok, tak sa správa krajiny ocitla v rukách vysokej šľachty, tvorenej skupinou najvplyvnejších a najzámožnejších veľmožov. Ich vládnuce praktiky, hrabivosť a s ňou súvisiace zdieranie krajiny i jej obyvateľov vyvolávali medzi ľudom vlnu nevôle, rebélií a povstaní. Ľud volal po novej vláde, silnej kráľovskej moci, ktorá by v krajine nastolila poriadok. Psychicky chorý Henrich VI. (trpel slabomyseľnosťou) nebol schopný vládnuť sám. Silnejúca opozícia, pochádzajúca zo strednej a nižšej šľachty a bohatých mešťanov, žiadala odstránenie kráľa z trónu. Do jej čela sa postavil práve vojvoda Richard z Yorku, kráľovský miestodržiteľ v Írsku. Zhromaždil vojsko, s ktorým v roku 1453 vtrhol do Anglicka. Odstavil od moci kliku vysokej šľachty a sám sa ujal miesto neschopného kráľa vlády ako lord protektor. Lancasterovci však nemienili z mocenských pozícií ustúpiť v prospech druhej strany. Richard sa rozhodol hájiť svoje záujmy i za cenu použitia vojenskej sily.
Ignác z Loyoly
Zmena života
Po odchode z Loyoly Iňigo nechcel odkladať uskutočňovanie svojich predstáv o duchovnom rytierstve. Preto napriek zimnému počasiu odbočil z hlavnej cesty do baskických vrchov, kde v mariánskej svätyni Aránzazu prebdel celú noc pred milostivou sochou Panny Márie. Podľa neskorších náznakov sa dá vážne predpokladať, že tu zložil sľub večnej čistoty. Po nočnom bdení skupinka zimných pútnikov pokračovala v ceste. Po zastávke v meste Oňate, kde Loyolovci navštívili svoju vydatú sestru, sa brat Pero vrátil. Iňigo pokračoval s dvoma sluhami na vojvodov dvor v Navarrete. Tam prepustil sluhov, aby sa vrátili do Loyoly. Odteraz bol slobodný pre uskutočňovanie svojich ideálov.
Vojna ruží
Príčiny vojny
Priebeh vojny možno rozdeliť do troch etáp.
Ignác z Loyoly
Zmena života
Pri stretnutí s vojvodom krívajúci rytier oznámil svoj úmysel skončiť so službou v miestokráľovej družine a žiadal si vyplatiť poslednú mzdu. Keď Antonio Manrique de Lara neúspešne ponúkal Iňigovi výhodné miesto, napokon sa s ním rozlúčil. Tým sa Loyolovi uvoľnili posledné záväzky vo svete. Z peňazí, ktoré dostal, časť použil na vyplatenie minulých podlžností, časť venoval na opravu a ozdobu jedného obrazu Panny Márie a časť si ponechal na nevyhnutné výdavky počas ďalšieho putovania. Jeho najbližším cieľom bolo známe mariánske pútnické miesto Montserrat neďaleko Barcelony. Tam chcel aj navonok dokončiť zmenu, ktorá sa v ňom odohrala po zranení v Pamplone.
Vojna ruží
Prvé obdobie 1455 - 1460
180px|thumb|vpravo|Anglický kráľ Richard III. Jeho smrťou v bitke pri Bosworthe v roku [[1485 sa vojna ruží skončila]]Celé obdobie sa nieslo v znamení krvavých šarvátok medzi oboma stranami. Po počiatočných úspechoch yorskej strany však prevahu začali získavať Lancasterovci. Vojvodovi Richardovi sa však v pre neho nepriaznivej situácii ponúkol v roku 1460 silný spojenec - Richard Neville, gróf z Warwicku. S jeho pomocou opäť začal získavať stratené pozície. Keď predtým Richard netrval dôsledne na odstránení Henricha VI. z trónu, teraz to bol jeho hlavný cieľ. Než však stihol svoj zámer uskutočniť, bol v jednej z bitiek porazený a zajatý. Vo väzení našiel svoju smrť. Zdalo sa, že boj je pre Yorkovcov stratený. No otcov zámer dovŕšil jeho devätnásťročný druhorodený syn Eduard. V roku 1461 po ťažkých bojoch dobyl Lancasterovcami ovládaný Londýn a nechal sa korunovať za kráľa ako Eduard IV. Moc v Anglicku prevzali Yorkovci.
Ignác z Loyoly
Zmena života
Do pútnického strediska, ktoré spravovali benediktíni, prišiel okolo 20. marca. Po trojdňovej príprave si vykonal všeobecnú spoveď z celého dovtedajšieho života. Mulicu daroval kláštoru, zbrane dal zavesiť medzi votívne dary k milostivej soche Panny Márie a rytierske šaty dal jednému žobrákovi. Potom si obliekol vrecovité pútnické rúcho, ktoré si zaobstaral cestou pred príchodom na Montserrat. Takto strávil celú noc pred sviatkom Zvestovania — chvíľami kľačiac, chvíľami stojac — pred montserratskou Madonou.
Vojna ruží
Druhé obdobie 1461 - 1483
Druhé obdobie bolo najdlhším a začalo sa pokusom Henricha VI. opäť sa dostať k moci vojenskou silou. Bol však porazený a uväznený. Následné represálie tvrdo zasiahli celý lancasterský rod. Nový kráľ Eduard IV., opierajúci sa o nižšiu šľachtu a meštianstvo, čoskoro nastolil v krajine poriadok. Vďaka tomu krajina začala prosperovať, čo sa prejavilo i na Eduardovej popularite medzi ľudom. Čoskoro však prišlo k jeho osobnému pádu, ktorého príčinou bolo pre neho nepriaznivé odhalenie. Pred časom uzavrel totiž tajné nerovnoprávne manželstvo s príslušníčkou schudobnelej šľachtickej waleskej rodiny Alžbetou Woodvillovou. Keď sa k tejto afére pridružilo ešte vyznamenávanie príslušníkov svojej novej rodiny panstvami a úradmi, vyvolal tým v krajine všeobecné odsúdenie. Do čela jeho protivníkov sa postavil príslušník vysokej šľachty, mocichtivý lord Warwick. Dal vyslobodiť z väzenia zosadeného kráľa Henricha VI. a s pomocou francúzskeho kráľa Ľudovíta XI. ho dosadil opäť na trón. Potom spolu s jeho ženou a dokonca s Eduardovým bratom Jurajom z Clarence otvorene vystúpili proti kráľovi. Eduard bol nútený utiecť z Anglicka.
Ignác z Loyoly
Zmena života
Ráno sa ako celkom nový človek vydal na ďalšiu cestu. No nie priamo do Barcelony, ale do blízkej Manresy, kde si v odlúčenosti chcel usporiadať dojmy posledných dní. Avšak z krátkej plánovanej zastávky sa stalo jedenásť mesiacov dramatickej duchovnej skúsenosti. Iňigo tu prežíval svoje veľké duchovné cvičenia. Pokojné útechy sa striedali s prudkými duchovnými bojmi a obdobia suchoty s prekvapujúcimi osvieteniami. To všetko pôsobilo na jeho životnú premenu. Možno povedať, že koncom marca 1522 prišiel do Manresy ako horlivý novoobrátenec a koncom februára 1523 sa vydával na ďalšiu cestu ako vnútorne pretvorený duchovný muž. Iňigove manrézske poznatky, ktoré získal v rozjímaniach, a iné duchovné skúsenosti sa stali základom jeho známych Duchovných cvičení, ktoré pomohli mnohým generáciám k duchovnej obnove života.
Vojna ruží
Druhé obdobie 1461 - 1483
V Európe sa mu podarilo zorganizovať vojsko, s ktorým sa na jar roku 1471 vylodil v Anglicku. Po dvoch víťazných bitkách, v ktorých zahynul vodca opozície lord Warwick i bývalý kráľ Henrich VI., opäť sa ujal moci a mohol sa plne venovať správe krajiny. S cieľom nastoliť v krajine poriadok, zavádzal politiku tvrdej ruky a represálií, ktorou si znepriatelil mnoho príslušníkov najmä vysokej šľachty. Mnohí z jej predstaviteľov, medzi nimi i Henrich Tudor volili radšej odchod z Anglicka. Dokončiť dielo a priviesť krajinu k stabilite sa Eduardovi IV. už nepodarilo, pretože v apríli 1483 zomrel. Z manželstva s Alžbetou po ňom ostalo sedem detí (dvaja synovia a päť dcér), z ktorých najstarší syn Eduard mal po ňom prevziať vládu. Skôr však ako mohol zasadnúť na trón, na povrch vyplávalo ďalšie, pre jeho zosnulého otca nepríjemné odhalenie, ktoré mu zahatalo cestu k moci.
Ignác z Loyoly
Zmena života
Z Manresy šiel Iňigo do Barcelony, odkiaľ cestoval loďou do Talianska. Tam dostal v Ríme pápežské povolenie na púť do Svätej zeme. Z Ríma šiel peši do Benátok a odtiaľ loďou cez ostrov Cyprus do Palestíny, kam prišiel 25. augusta 1523. Napriek obmedzeniam a šikanovaniu tureckých vojakov, ktorí vtedy okupovali sväté miesta, loyolský pútnik sa cítil v domovine svojho Pána veľmi šťastný a chcel tam zostať. Ale františkáni, ktorí boli ustanovením Svätej stolice a so súhlasom tureckých vrchností strážcami svätých miest, mu to nedovolili. A tak sa cez Taliansko vrátil do Barcelony niekedy v predjarí roku 1524.
Vojna ruží
Tretie obdobie 1483 - 1485
Ona skutočnosť sa dostala na verejnosť na zasadnutí kráľovskej rady 8. júna 1483. Tu vyšlo najavo, že kráľ Eduard IV. prv než sa oženil s Alžbetou Woodvillovou bol ešte ženatý s Eleanor Butlerovou. Toto zistenie znamenalo, že druhé manželstvo kráľa Eduarda malo byť vyhlásené za neplatné a teda všetky Eduardove deti z druhého manželstva sú ľavobočkovia a nemajú nárok na následníctvo. V takom prípade legitímny nárok na trón prislúchal jeho o desať rokov mladšiemu bratovi Richardovi, vojvodovi z Gloucestru. 25. júna 1483 potom parlament vyhlásil uvedené skutočnosti za právoplatné a vojvodu z Gloucestru za kráľa Anglicka Richarda III. Šľachtická opozícia sa však s daným stavom nehodlala vyrovnať. Už na jeseň 1483 vyvolala v krajine povstanie, ktoré Richard potlačil. V januári nasledujúceho roku si dal parlamentom opäť potvrdiť svoje právo na trón po zomrelom Eduardovi, vylúčiac z následníctva bratove deti. Na jar však zomrel Richardov syn Eduard. V snahe zachovať následníctvo na tróne pre yorkovskú dynastiu, ustanovil za svojho nástupcu svojho synovca Eduarda z Warwicku, syna svojho druhého brata, Juraja z Clarence. Po potlačení povstania sa opozícia stiahla, ale iba nato aby pozbierala svoje sily. Hnala ju túžba zvrhnúť Richrada III. z trónu a odstaviť yorskú stranu od moci. Spojila sa s Lancasterovcami v zahraničí a na svoje čelo ustanovila dovtedy neznámeho vojvodu z Richmondu, Henricha Tudora, vzdialeného príbuzného Lancasterovcov, žijúceho v tom čase vo francúzskom exile. Tu pozbieral silné vojsko, s ktorým sa preplavil na pobrežie Walesu. 22. augusta 1485 sa na Bosworthskom poli pri Leicestri odohrala rozhodujúca bitka, v ktorej našiel Richard III. svoju smrť.
Ignác z Loyoly
Zmena života
Ako zaujímavosť možno spomenúť, že Iňigo prekonal celú cestu do Svätej zeme a späť bez peňazí. Tie, čo mu dali rozliční obdivovatelia a dobrodinci, rozdal. Jedlo, čo potreboval, si vyžobral. Najhoršie bolo s miestom na lodi. Niektoré lode ho odmietli, ale vždy sa našla aj taká, ktorá ho bezplatne prepravila ta, kam chcel ísť.
Hľadanie životnej cesty
Po návrate z púte Iňigo hľadal odpoveď na nástojčivú otázku: Čo ďalej? Okrem služby Bohu chcel slúžiť aj dušiam pre ich dobro a na väčšiu Božiu oslavu. Po nezaujatom posudzovaní rozličných možností prišiel k presvedčeniu, že spomenutý cieľ ľahšie dosiahne, keď bude aspoň trochu študovať. Nebolo to ľahké rozhodnutie pre muža, ktorý mal od mladosti odpor k štúdiu a teraz už dobre prekročil tridsiaty rok života. No svojou charakteristickou silou vôle prekonal vnútorné námietky i vonkajšie ohľady a spolu s barcelonskými chlapcami si sadol do školských lavíc.
Štúdiá
V Barcelone Iňigo študoval dva roky latinčinu. Potom na radu svojho učiteľa šiel pokračovať v štúdiu na univerzitu v Alcale. Tam sa popri štúdiu venoval aj intenzívnej apoštolskej činnosti. Medzičasom si získal štyroch mladších spoločníkov. Žili v chudobe, venovali sa dobročinnosti a poučovali ľudí o viere a o zachovávaní kresťanských zásad. Ich život a účinkovanie spôsobilo rozruch a vyvolalo zásah cirkevných úradov. Tie napokon zakázali Iňigovi a jeho spoločníkom poučovať ľudí o viere a mravoch, kým nedokončia štúdiá. Aby sa vyhol ďalším ťažkostiam, Iňigo prešiel z Alcaly na univerzitu do Salamanky, ale tam sa opakovalo to isté. Napokon znechutený ťažkosťami, ktoré zakúsil v Španielsku, odišiel v januári 1528 do Paríža, kde sa dal študovať filozofiu a teológiu na tamojšej slávnej univerzite.
Na parížskej univerzite sa stretali nielen študenti a profesori rozličných národností, ale aj rôzne myšlienkové prúdy, čo umožnilo Iňigovi urobiť si lepšiu predstavu o politickej situácii v Európe a o náboženskej situácii v západnom kresťanstve, ktoré sa začalo trieštiť vplyvom rôznych reformátorov. Videl, že Cirkvi neškodí iba pokles mravov, ale i nedostatok patričnej úcty a poslušnosti. Ako neskôr napísal Iňigov tajomník P. Polanco, v strednej (a to platilo aj o západnej) Európe „poslušnosť voči rímskemu apoštolskému stolcu nielenže už nejestvovala, ale obrátila sa na akúsi zásadnú nenávisť. Je neuveriteľné, ako sa pohŕdalo sviatosťami a inými svätými vecami. Robili tak nielen otvorení odporcovia Cirkvi, ale aj tí, čo sa ešte držali starého poriadku.” (Polanco, J.: Chronicon SJ, III, s. 248–249)
Takýto postoj sa musel hlboko dotknúť Iňigovho rytierskeho ducha, pre ktorého bola disciplína a vernosť vecou nielen vonkajšieho poriadku, ale aj srdca. Dovtedy pokladal za najvýznamnejšiu cnosť chudobu. Okrem evanjelia sa mohol pritom opierať o príklad svätých, najmä sv. Františka Assiského, a o historickú skúsenosť, podľa ktorej bohatstvo viedlo k úpadku v ľudskej spoločnosti a osobitne v Cirkvi. To boli dostatočné dôvody na to, aby trvale vyžadoval od svojich nasledovníkov dôsledné dodržiavanie chudoby. Ale parížske poznanie duchovného odboja, ktorý sa šíril v Európe proti Cirkvi a zvlášť proti pápežovi-Kristovmu zástupcovi na zemi, priviedlo Ignáca (ako sa odvtedy začal nazývať) k osobitnému zdôrazňovaniu inej cnosti, a to poslušnosti a bezpodmienečnej oddanosti Cirkvi. Prezrádzajú to okrem iného „Pravidlá o cítení s Cirkvou”, ktoré pridal v Paríži ku knihe Duchovných cvičení.
Ignác bol v Paríži celkove sedem rokov: od februára 1528 do apríla 1535. V r. 1533 dosiahol akademický titul „Magister artium”, čo zodpovedá anglo–americkému „Master of Arts” a stredoeurópskemu doktorátu filozofie.
Utvorenie spoločenstva
Ignácovi mlodobne ako on študenti parížskej univerzity, ktorých získal svojím osobným príkladom a duchovnými cvičeniami. Boli to učení a Cirkvi oddaní mladí muži, ktorí neskôr vykonali veľa v službe Cirkvi a v službe duší. Boli to: Peter Favre, František Xaverský, Šimon Rodrigues, Diego Laínez, Alfonz Salmerón a Mikuláš Bobadilla. Ich prvým spoločným formálnym úkonom bol sľub, ktorý urobili 15. augusta 1534 v kaplnke na vrchu Montmartre za parížskymi hradbami. Sľubom sa zaviazali, že pôjdu do Svätej zeme, kde budú v chudobe pracovať na Božiu oslavu a pre dobro duší. Keby sa však plánovaná cesta nemohla uskutočniť do roka, ponúknu sa pápežovi, aby ich použil, ako bude chcieť.
Koncom júla sa pobral navštevovať rodiny svojich spoločníkov. Keďže šiel peši, trvalo mu to asi tri mesiace. Konečne v neskorej jeseni opustil Španielsko, aby sa tam už nikdy nevrátil. Do Benátok prišiel koncom roku 1535. Tu, nakoľko sa dalo, pokračoval v štúdiu teológie a dával duchovné cvičenia významným osobnostiam.
Ignácovi druhovia prišli do Benátok 8. januára 1537. Namiesto šiestich však boli deviati, lebo po Ignácovom odchode z Paríža sa k nim pridali ďalší traja študenti parížskej univerzity. Dvaja boli už kňazi. Ignác zase získal troch v Benátkach. Teraz mohli všetci pokračovať v spoločnom programe. Chceli splniť predovšetkým dve úlohy: nekňazi mali prijať kňazskú vysviacku a v lete mali všetci odcestovať pútnickou loďou do Svätej zeme.
Na obidve úlohy sa pripravovali modlitbou a dobročinnosťou. Bývali v dvoch nemocniciach, kde konali tie najnižšie práce okolo chorých od čistenia živých až po pochovávanie mŕtvych. Kňazi udeľovali sviatosti. V marci všetci okrem Ignáca odišli do Ríma, aby si vyžiadali pápežské dovolenie na púť do Svätej zeme. Pápež im rád vyhovel. Okrem toho im dal písomné povolenie, podľa ktorého všetci nekňazi tejto skupiny mohli prijať kňazskú vysviacku od hociktorého biskupa aj mimo jeho jurisdikčnej oblasti. S týmito významnými privilégiami sa vrátili k Ignácovi. Po horlivej príprave prijali 24. júna kňazskú vysviacku z rúk dalmatínskeho biskupa Vincenta Negusantiho. Iba najmladší Salmerón musel čakať do októbra, lebo v júni nemal ešte 22 rokov. Okrem toho všetci zložili sľub chudoby a čistoty do rúk pápežského legáta Girolama Veralla. Na slúženie prvej svätej omše sa pripravovali 40-dňovou utiahnutosťou a modlitbou. Po tomto duchovnom sústredení vystúpili na verejnosť a začali kázať na námestiach miest. Neskôr sa rozišli po severotalianskych univerzitných mestách. Všade dosiahli dobré výsledky.
Nasavrky
Nasavrky môžu byť:
Ignác z Loyoly
Utvorenie spoločenstva
Teda prvý cieľ dosiahli. Druhý – púť do Svätej zeme – sa však neuskutočnil pre vojnové napätie medzi Benátkami a Tureckom. Ponúkli sa teda do služieb pápežovi. S týmto zámerom sa koncom októbra 1537 Ignác sprevádzaný Petrom Favrom a Diegom Laínezom vybral do Ríma. V očakávaní osudových rozhodnutí Ignác prežíval veľké duchovné pohnutia, ktoré vyvrcholili zjavením v kaplnke La Storta neďaleko Ríma. Bolo to prijatie jeho modlitieb, v ktorých prosil nebeského Otca i Pannu Máriu, aby ho pridružili k Ježišovi Kristovi. Bolo to zároveň zavŕšenie Ignácových rytierskych túžob, keď sa po opustení svetskej služby chcel stať rytierskym služobníkom večného Pána. On i jeho spoločníci sa mali stať Ježišovými spoločníkmi a mali niesť jeho meno.
V Ríme sa Ignác venoval duchovnej službe, pričom dával duchovné cvičenia viacerým významným osobnostiam. Favre a Laínez vyučovali teológiu na rímskej univerzite La Sapienza. Po Veľkej noci 1538 prišli do Ríma aj ostatní spoločníci. Tak mohli konečne uskutočniť svoje predsavzatie – ponúknuť svoje služby pápežovi. Bol ním vtedy Pavol III. Ten ich ponuku s radosťou prijal. Ako prvý akt ich vymenoval za učiteľov kresťanskej náuky na všetkých základných školách v Ríme.
Na rozdiel od svojich druhov Ignác odkladal svoju prvú sv. omšu poldruha roka. Pravdepodobne ju podľa svojho pôvodného programu chcel slúžiť vo Svätej zemi. Keď sa mu však tento životný sen nesplnil, slávil svoje primície na Vianoce 1538 v kaplnke jasličiek v rímskom chráme Santa Maria Maggiore.
Zima na prechode rokov 1538–1539 bola v Ríme neobyčajne krutá. Bezdomovci zomierali od hladu a mrazu na uliciach. Ignác a jeho druhovia sa naplno dali do služieb týchto nešťastníkov. Vyslúžili si tak obdiv a uznanie Rimanov, ktorí ich odvtedy prijali za svojich. Už počas tejto zimy prichádzali do Ríma žiadosti o služby parížskych magistrov, ktorých účinkovanie v severnom Taliansku a v Ríme vyvolalo širokú ozvenu. Pápež im začal dávať príkazy, podľa ktorých sa mali podujať na náročné úlohy v Taliansku, Írsku, Nemecku, ba až v Indii.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Zemplín
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Zemplín v okrese Trebišov.
Ignác z Loyoly
Utvorenie spoločenstva
Ignác a jeho druhovia stáli pred vážnou otázkou, či ich bude voľačo spájať, keď sa takto rozídu, alebo či ich spoločenstvo zanikne. Po vážnych poradách a modlitbách sa rozhodli, že okrem dovtedajších sľubov chudoby a čistoty zložia aj sľub poslušnosti jednému z nich. Tak vzniklo nové rehoľné spoločenstvo, ktoré je známe pod španielskym menom Compaňía de Jesús (Ježišova družina), po latinsky Societas Jesu a po slovensky Spoločnosť Ježišova.
Novú rehoľnú spoločnosť, ktorú poznáme aj pod názvom jezuiti, schválil pápež Pavol III. ústne 3. septembra 1539. Napokon po prekonaní rozličných námietok a ťažkostí zo strany kuriálnych kardinálov ju cirkevnoprávne potvrdil bulou Regimini militantis Ecclesiae dňa 27. septembra 1540.
Konečná životná úloha
Po úradnom schválení rehole bolo treba vykonať voľbu predstaveného a zložiť do jeho rúk rehoľné sľuby. Voľba sa uskutočnila 5. apríla 1541. Za predstaveného bol zvolený zakladateľ tohto spoločenstva — Ignác Loyolský. Do jeho rúk zložili sľuby piati zakladajúci členovia rehole, ktorí boli vtedy v Ríme, a to pred obrazom Panny Márie v bazilike sv. Pavla za hradbami dňa 22. apríla. Nová rehoľa zaradila tento deň do svojho liturgického kalendára ako sviatok Panny Márie, Matky a Kráľovnej Spoločnosti Ježišovej.
Spomenuté sľuby sa líšili od sľubov iných reholí tým, že profesi novej rehole okrem troch zvyčajných sľubov chudoby, čistoty a poslušnosti urobili aj štvrtý sľub bezpodmienečnej poslušnosti pápežovi, keď im zverí nejaké poslanie.
Na významnej udalosti skladania prvých sľubov v bazilike sv. Pavla sa zúčastnila aj skupina mladších spoločníkov, ktorých počet rýchlo rástol. A to nielen v Ríme, ale aj na iných miestach, kde účinkovali prví jezuiti, najmä v Portugalsku, kde prácu Šimona Rodriguesa štedro podporoval kráľ Ján III. V Portugalsku vznikli už v r. 1542 prvé dve kolégiá a v r. 1546 samostatná provincia. No napriek tomuto rastu Ignác ako generálny predstavený nemohol ani zďaleka uspokojiť všetky žiadosti, s ktorými sa naňho obracal pápež, biskupi a panovníci. Nadľudské úlohy niektorých čoskoro vyčerpali. Tak vzácny Peter Favre zomrel vo veku 40-tich rokov a jeho krajan Claude Jay päťdesiatročný.