cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mor ho!
Motivácia básne
Autor sa k svojej básni v časopise Sokol v roku 1864 vyjadril nasledovne: „''Pravú ale príčinu cisárovej zloby proti Slovenom vidím ja v slovenskej slobodomyseľnosti. Čože mohlo Rímu, všetky národy zotročujúcemu, byť nebezpečnejšie a tak aj nenávidenejšie ako zásada obecnej slobody a rovnoprávnosti, ktorú tej doby, okrem Slovenstva, u žiadneho národa nenalézame. Slovenia zbrojou dobyli si slobody a vyhnali si svojich pánov. Ten príklad mohol nakaziť aj iné, najmä slovanské národy, po okolných krajinách Rímu poddané. Preto žiadal cisár od pokojných Slovenov, čo nežiadal ani od lúpežných Kvádov a Jasov, aby ďaleko odsťahovali sa od pomedzia rímskeho.“''
Význam
Báseň bola podnetom vlasteneckého nadšenia vrstovníkov Chalupku aj neskorších generácií (študentský spolok v Kežmarku v roku 1912, počas SNP v povstaleckých novinách, nápisy na bojovej technike ).
2431 Skovoroda
2431 Skovoroda je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 8. augusta 1978.
Henri-Georges Adam
Henri-Georges Adam (* 18. január 1904, Paríž, Francúzsko – † 27. august 1967, Perros-Guirec) bol francúzsky sochár, rytec a tvorca gobelínov.
Bol predstaviteľom geometrizujúcej abstrakcie. Je autorom plastiky pod názvom Signál vo vstupnej časti múzea v Le Havre z bieleho betónu, ktorá je dlhá 22 metrov.
Le Breuil (Marne)
Le Breuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bánovo
Bánovo môže byť:
Megadeth
Megadeth je americká thrash metalová skupina založená a vedená Daveom Mustainom. Svoju slávu získala v 80. rokoch krátko po jej vytvorení v roku 1983, čím je často zaraďovaná ako jedna z „big four of thrash metal“, spolu s Metallicou, Anthraxom a Slayerom. V roku 2017 premenili svoju celkovo 12-stu nomináciu Grammy awards na víťazstvo za skladbu Dystopia.
Predcházajúci členovia
Gitaristi:
Basgitaristi:
Bubeníci:
Diskografia
{| border=0 cellspacing=5 cellpadding=5 |
Eleonóra Aragónska (1402 – 1445)
Eleonóra Aragónska (* 1402† 19. február 1445, Toledo, Španielsko) bola aragónska princezná a ako manželka Eduarda I. portugalská kráľovná. V čase nedospelosti svojho syna Alfonza bola regentkou krajiny.
Životopis
Dcéra aragónskeho kráľa Ferdinanda I. a  Eleonóry z Alburquerque sa za princa Eduarda Portugalského vydala 22. septembra 1428, vo veku 26 rokov. Mali spolu deväť detí, z ktorých päť sa dožilo dospelosti. V roku 1433 sa Eduard stal kráľom. Zomrel po desiatich rokoch manželstva, 13. septembra 1438, a vo svojej poslednej vôli určil Eleonóru ako regentku.
Eleonóra však v záležitostiach politiky nebola skúsená a pre svoj aragónsky pôvod bola v krajine neobľúbená. Popularitu si naopak získaval brat zosnulého kráľa Peter, vojvoda z Coimbry. Potvrdenie jej regentstva spôsobilo v Lisabone povstanie, ktoré potlačil kráľovnin brat Ján, neskorší aragónsky kráľ. Eleonóru podporovala šľachta a vôľa jej manžela, vojvodu z Coimbry časť šľachty a portugalský ľud.
Niekoľko mesiacov sa hľadalo kompromisné riešenie. Eleonóra medzitým prišla o najstaršiu dcéru Filipu a porodila najmladšiu dcéru Janu. Ako regent bol nakoniec určený vojvoda Peter. Eleonora sa v decembri 1440 uchýlila do kastílskeho exilu. Zomrela v Tolede vo februári 1445 a bola pochovaná po manželovom boku v kláštore Batalha.
Božena Benešová
Božena Benešová, rodená Zapletalová, (* 30. november 1873, Nový Jičín † 8. apríl 1936, Praha) bola česká poetka a spisovateľka.
Väčšiu časť svojej mladosti prežila v Uherskom Hradišti a Napajedlách, kde sa aj vydala. V roku 1908 sa presťahovala do Prahy.
Život
Jej manželom bol od roku 1896 Josef Beneš, rozviedli sa v roku 1912, ale napriek tomu spolu zostali žiť až do jeho smrti v roku 1933.
Veľký vplyv na ňu malo priateľstvo s Růženou Svobodovou. Pomohla jej z rezignovanej melanchólie v dobe po svadbe a podporovala ju ako spisovateľku. Bohato korešpondovali, Svobodová ju navštívila na Morave, spoločne cestovali do Talianska (1903 a 1907). Priateľstvo trvalo až do smrti Růženy Svobodovej v roku 1920. Svobodová vyžadovala po Benešovej (podobne ako po herečke a spisovateľke Hane Kvapilovej) disciplínu a každodennú prácu s literatúrou, nútila ju dokončovať prácu. Zoznámila ju s F. X. Šaldom.
Na druhú cestu do Talianska v roku 1907 sa vydali Svobodová s Benešovou spolu s Josefom Svatoplukom Macharom. V roku 1907 a 1908 redigovala Benešová prílohu Ženskej revue Žena v umění. Táto skúsenosť jej otvorila dvere k neskoršej spolupráci s inými časopismi, napr. Masarykovou Naší dobou. V tejto situácii sa v roku 1908 rodina rozhodla presťahovať do Prahy.
Počas vojnových rokov 1914 – 1918 dokončila knihy poviedok Myšky a Kruté mládí a začala pracovať na doteraz najväčšom literárnom diele, románe Člověk.
Roku 1926 začala pracovať v YWCE ako tajomníčka nemeckého krúžku, knihovníčka, vedúca letného tábora a pod. Práca bola do určitej miery východiskom z finančnej núdze, dievčatá z klubovne YWCA si ju veľmi obľúbili a utvorili krúžok "dívek Boženy Benešové". Neskôr, keď bola chorá, im diktovala posledné pokračovanie Dona Pabla, Dona Pedra a Věry Lukášové. Od 24. mája 1932 bola riadnou členkou Českej akadémie vied a umení.
Intel 8040
Intel 8040 je osembitový jednočipový mikropočítač harvardskej architektúry vyvinutý firmou Intel a na trh uvedený v roku 1977. Patrí do rodiny MCS-48, od ostatných sa líši v niekoľkých parametroch:
Božena Benešová
Dielo
Predstaviteľka psychologickej prózy, jej postavy zápasia s vnútornou osamelosťou a sebectvom. Väčšinou ide o mladých ľudí z malomesta. Na jej tvorbu malo veľký vplyv dielo Růženy Svobodovej. Naopak za Benešovou dochádzali neskôr mladé spisovateľky Marie Majerová, Marie Pujmanová, Sofie Dostálová a Helena Dvořáková.
Intel 8040
Bol osadzovaný do puzdra DIP-40 (mal teda 40 pinov), pracoval na frekvencii od 1 do 11 MHz, obsahoval dva počítadlá/časovače, 27 V/V portov, hodinový oscilátor, napájaný bol 5 V.
258 Tyche
258 Tyche je planétka v hlavnom páse planétok, ktorú objavil nemecký astronóm Karl Theodor Robert Luther.
Nemet (priezvisko)
Nemet je priezvisko odvodené od maďarského priezviska Németh. Na Slovensku je najčastejšie v meste Michalovce.
Známi nositelia
Pozri v článku Nemet.
Suchoj Su-7
Suchoj Su-7 (v kóde NATO: Fitter-A) bol sovietsky prúdový taktický stíhací bombardér, ktorý vznikol na začiatku päťdesiatych rokov 20. storočia. Prvý prototyp vzlietol v roku 1955 a lietadlo sa začalo sériovo vyrábať od roku 1957. Pôvodne bol zamýšľaný ako taktický stroj určený pre manévrový vzdušný súboj, ale v tejto úlohe sa neujal. Na druhú stranu sa čoskoro objavila verzia Su-7B, ktorá sa v 60. rokoch stala hlavným sovietskym stíhacím bombardérom a útočným lietadlom. Su-7 bol vo svojej jednoduchosti robustný, ale medzi jeho nedostatky patrili krátky dolet a slabšia výzbroj. Bolo počítané s tým, že tento stroj bude schopný vykonávať jadrové útoky. Predpokladalo sa, že lietadlá budú musieť operovať z nespevnených pristávacích plôch, a preto bol podvozok vybavený kolesami s nízkotlakovými pneumatikami a doplnený hydraulicky vysúvateľnými lyžinami.
Lietadlá Suchoj Su-7 boli aj vo výzbroji Česko-slovenskej ľudovej armády.
Vznik a vývoj
thumb|left|upright|Nákres prototypu S-1. thumb|right|230px|Lyžami vybavený Su-7 (S-26) v múzeu v Monine Pavel Osipovič Suchoj začal svoju kariéru leteckého konštruktéra v 30. rokoch 20. storočia v ruskom vývojovom leteckom úrade ( v ruštine OKB), ktorý riadil v tom čase Andrej N. Tupolev. V čase nemeckej invázie do ZSSR, v lete 1941, sa Suchoj vypracoval na vedúceho svojej vlastnej konštrukčnej kancelárie. Avšak napriek tomu, že sa mu podarilo navrhnúť viacero sľubných konštrukcií, z viacerých dôvodov ani jedna z nich neuspela, pričom výsledkom bolo zatvorenie konštrukčnej kancelárie v roku 1949. V roku 1953, po Stalinovej smrti, sa vďaka nátlaku podarilo Suchojovi vrátiť na čelo svojej konštrukčnej kancelárie. Prvou úlohou obnovenej kancelárie bol vývoj novej taktickej a záchytnej stíhačky pre vzdušné sily ZSSR (VVS). Základom oboch strojov mal byť pokročilý motor AL-7F s prídavným spaľovaním, ktorý sa vyvíjal v továrni na výrobu motorov, ktorej šéfom bol Archip Ľuľka.
Na základe odporúčaní získaných od hlavného inštitútu aerodynamiky a hydrodynamiky (CAGI) Suchoj predstavil dva konštrukčné návrhy, ktoré boli veľmi podobné, až na rozdielne usporiadanie krídel. Prvý z nich mal delta krídlo, a továrenské písmeno „T“. Bol zvažovaný na použitie v úlohe taktickej a zároveň aj záchytnej stíhačky, a niesli označenia T-1 a T-3, pričom T-3 (záchytný stíhač) mal zabudovaný radar. Druhý návrh obsahoval šípovité krídlo, a bol označovaný ako „S“ (strelovidnij – šípovitý). Ako prototyp taktickej stíhačky bol označený S-1. Obe stroje mali v prednej časti otvor na prístup vzduchu k motoru a výfuk v zadnej časti, šípovité chvostové plochy a bublinový prekryt kabíny.
Ako sa ukázalo, výber delta krídla pre záchytnú stíhačku bol dobrým krokom pre kvalitný výkon vo veľkých výškach. Návrh T-1 bol zanechaný, no koncept záchytného stíhača T-3 sa neskôr vyvinul do stroja Suchoj Su-9. Koncept S-1, so šípovitým krídlom poskytoval lepšiu ovládateľnosť v menších výškach, čím ho robil vhodným na rolu taktickej stíhačky. Bolo udelené povolenie na začatie vývoja, pričom prvý prototyp a stroj na pozemné skúšky boli postavené v roku 1955. Prototyp S-1 sa prvýkrát vzniesol 8. septembra 1955, pilotovaný skúšobným pilotom A.G. Kočetkovom.
Koncept S-1 bol pre sovietske letectvo veľkým krokom vpred, avšak skúšobné lety neprebiehali až tak hladko. Motory AL-7F sa ukázali problematickými. Napriek tomu bolo evidentné, že stroj mal vysoký potenciál; počas skúšobného letu v apríli 1956 s ním dosiahol pilot V.N. Machalin rýchlosť 2 170 km/h v priamom lete, čo bolo oveľa viac než stanovovali požiadavky. Ešte predtým než bol stroj odoslaný k vojsku na letové skúšky, bolo udelené povolenie na produkciu malej série, určenej na skúšky, pod názvom Su-7. Lietadlo bolo predstavené 24. júna 1956 na leteckej prehliadke na letisku Tušino pri Moskve. Pozorovatelia NATO mu udelili kódové označenie „Fitter“, čo bolo neskôr po zavedení novších verzií Su-7 upravené na „Fitter-A“.
thumb|200px|Pohľad na jednu z lyží na podvozku Su-7BKL a podvesenú raketnicu so 16 kusmi 57 mm rakiet
Verzia „Fitter-A“ bol jednou z prvých sovietskych nadzvukových stíhačiek a trpela podobnými obmedzeniami ako v tom čase mnoho jej protivníkov – nízka výdrž, malý dolet a obmedzený náklad zbraní (1 000 kg). Typická výzbroj Su-7 zahŕňala:
Let bez prídavných palivových nádrží bol možný, pričom vznikol dodatočný priestor na nesenie ďalších zbraní, no to tak dramaticky skrátilo dolet, že táto konfigurácia sa takmer nepoužívala. Lietadlá Su-7 trpeli vysokou vzletovou a pristávacou rýchlosťou a pri troche neopatrnosti sa mohlo zrútiť aj napriek relatívne vysokej rýchlosti a naraziť na pristávaciu dráhu. Kvôli tomu boli zavedené dvojité brzdiace padáky, čo po pristátí umožnilo prudko znížiť rýchlosť a zamedziť nehody. Na skrátenie vzletu sa používali rakety RATO, ktoré boli po vzlete odhodené, no kvôli svojej vysokej cene boli používané len zriedka. Lietadlo taktiež trpelo tuhým riadením, ktoré však bolo kompenzované spoľahlivým a efektívnym autopilotom.
Medzi jeho kladné vlastnosti patril napríklad dvojitý kanón NR-30 ktorého streľba bola nesmierne účinná. Strieľal náboje kalibru 30 x 155 mm, čo bolo viac než porovnateľný západný kanón Western ADEN/DEFA, strieľajúci náboje kalibru 30 x 113 mm. Lietadlo bolo zároveň veľmi stabilnou zbraňovou platformou, bol ľahko ovládateľný, schopný letieť veľmi  rýchlo  a hladko tesne nad zemou a bol nebezpečný pre akéhokoľvek protivníka, ktorý sa na neho odvážil v malej výške zaútočiť. Bol veľmi odolný, čo je pre útočný bombardér veľkou výhodou, jeho motor AL-7F mohol nasať aj väčšie predmety a nepoškodil sa, čo by v prípade porovnateľného západného motora skončilo jeho deštrukciou. Vraví sa, že na lietadle nebolo ani jediné označenie „NESTÚPAŤ“ a pitotova trubica bola taká pevná, že sa na nej dali robiť zhyby.
Su-7BM
Iné zlepšenia zahŕňali systém na zníženie nebezpečenstva nasatia cudzieho predmetu do motora, používajúc výfukový plyn z motora hnaný cez potrubie do prednej časti, ktorý čistil cestu pred lietadlom; autopilot; vylepšenú avioniku; motor AL-7F-1-150 s ťahom väčším o 5% pri použití prídavného spaľovania a vystreľovaciu sedačku KS-3. Su-7BM bol do služby zaradený v roku 1963, pričom do roku 1965 ich bolo postavených 290.
Su-7BKL a Su-7BMK
Ďalšou sériovo vyrábanou verziou bol Su-7BKL. Hlavnou zmenou oproti predošlým verziám bol nový podvozok, určený na prevádzku v drsných podmienkach, s väčším predným hydraulicky ovládateľným predným kolesom a pridaním pomocných lyžín na hlavné podvozkové nohy, určené pre operácie na rozbahnenom a zasneženom teréne. Boli skúšané aj stroje s čisto lyžinovým podvozkom, ktoré boli prekvapivo veľmi vydarené, avšak zostalo pri klasickej forme podvozku. Zásoba neseného paliva bola opäť zväčšená pridaním nádrže do trupu, zvýšiac tak nesené množstvo paliva na 4 030 litrov. Boli taktiež zavedené objemnejšie prídavné palivové nádrže, ktoré mohli pojať 950 a neskôr až 1 150 litrov paliva; takéto nádrže mohol Su-7BKL niesť len dve. Ďalšie zmeny zahŕňali: Od konca 60. rokov často  niesol Su-7 kontajner s radarovým rušičom SPS-141. Su-7BKL bol sériovo vyrábaný od roku 1965, pričom do zastavenia výroby v roku 1971 bolo vyrobených 267 ks.
Su-7U a Su-7UMK
thumb|230px|Suchoj Su-7UMK v kbelskom múzeu, 1998.
Pod Kašperkem
Pod Kašperkem je dvadsiaty deviaty album Michala Tučného. Album vydal Universal Music EAN 6 02517 46238 0 v roku 2007 na CD. Záznam koncertu Michala Tučného s hovoreným slovom.
Suchoj Su-7
Su-7U a Su-7UMK
V čase keď bol Su-7 vo veľkých množstvách zavádzaný do služby v letectve ZSSR, hlavným sovietskym pokročilým cvičným lietadlom bol MiG-15UTI, ktorý bol vnímaný ako stroj s nedostatočným výkonom, potrebným aby sa piloti zaškolili na nadzvukové lietadlá, ktoré sa v 60. rokoch dostávali do služby. Po vypracovaní niekoľkých projektov v roku 1964, bolo konštrukčnej kancelárii Suchoj v roku 1964 udelené povolenie na vývoj dvojmiestnej cvičnej verzie Su-7, ktorá mala interné označenie „U-22“, pričom písmeno „U“ znamenalo učebnyj – cvičný.
Nočná hliadka
Nočná hliadka môže odkazovať:
Suchoj Su-7
Su-7U a Su-7UMK
Stroj Su-7U konštrukčne vychádzal z verzie Su-7BM, s avionikou, dvojitým brzdiacim padákom a úchytmi na pomocné vzletové rakety RATO prevzatými zo stroja Su-7BKL. Trup bol rozšírený o 20 cm, aby sa vytvorilo miesto pre druhý kokpit. Za kokpitom sa tiahol viditeľný tunel, v ktorom bola uložená kabeláž a palivové vedenie v snahe oddeliť ich čo najviac od horúceho motorového priestoru.
Medzi predným a zadným kokpitom bola bariéra, pričom inštruktor na zadnom sedadle komunikoval so žiakom na prednom sedadle pomocou interkomu. Oba časti kokpitu boli samostatne pretlakované. Zadné sedadlo nebolo vyvýšené a tak mal inštruktor veľmi zlý výhľad smerom dopredu. Aby sa tento nedostatok odstránil, bol zabudovaný periskop, ktorý sa vztýčil po vysunutí podvozku. Žiak aj učiteľ sedeli na vystreľovacích sedačkách KS-4, ktoré obsahovali systém na postupné opustenie lietadla, v snahe zabrániť kolízii pri súčasnej katapultácii oboch pilotov.
Podvozok bol upravený pridaním kvapalného chladiaceho systému, čo umožňovalo opakované vzlety a pristátia, ako to cvičenie vyžadovalo. V skutočnosti bolo lietadlo schopné boja,ponechávajúc si svoj dvojitý kanón NR-30 a bojovú avioniku, aj keď pridanie druhého sedadla znížilo zásobu neseného paliva a znížilo kapacitu nesených zbraní. Do tohoto stroja bol zabudovaný motor AL-7F-1-200. Paralelne s cvičným Su-7U bola od roku 1968 až do konca výroby vyrábaná aj exportná verzia Su-7UMK, pričom bolo vyrobených 44 ks. Až na drobné rozdiely v avionike bola zhodná s Su-7U a zachovala si kódové označenie NATO „Moujik“.
Bojové nasadenie
Napriek tomu, že Su-7 nebol v ZSSR nikdy bojovo nasadený, zúčastnil sa viacerých konfliktov v zahraničí.
Egypt
thumb|230px|Suchoj Su-7BMK egyptského letectva v múzeu, 2009.
Egypt obdržal okolo 64 ks verzie Su-7BMK, ktoré boli po začiatku Šesťdňovej vojny v júni 1967 k dispozícii, pričom niekoľko ich bolo zničených na zemi. Avšak Sovieti veľmi rýchlo znovu vyzbrojili egyptské vzdušné sily do pôvodnej veľkosti a Su-7 sa ukázal byť užitočným lietadlom počas lokálnych šarvátkach v nasledujúcich rokoch. Zúčastnil sa útokov na izraelské ciele na Sinajskom polostrove a po útoku veľkou rýchlosťou unikal na domovské základne, aby sa vyhol stíhačkám izraelských vzdušných síl. Bol taktiež použitý na taktický prieskum, nesúc kontajner osadený britskými kamerami Vinten. Táto verzia poslúžila počas vojny Yom Kippur. Egypťania boli s lietadlom tak spokojní, že v 80. rokoch mnohé z nich modernizovali vylepšenou avionikou.
India
Indické vzdušné sily použili svoje Su-7 Fitter-A počas Indo-Pakistanskej vojny v roku 1971, kedy uskutočnil takmer 1 500 vzletov, pričom ani jeden nebol stratený, aj napriek intenzívnej protilieteckej paľbe. Dva stroje boli zasiahnuté pakistanskými strelami Sidewinder a obidvom sa podaril bezpečný návrat na základňu.
Celkovo je možné povedať, že piloti si Su-7 obľúbili, aj keď si uvedomovali niektoré jeho obmedzenia a aj keď niektorým robila problém vysoká pristávacia rýchlosť. Aj napriek tomu, že Sovieti považovali prvé verzie Su-7 len o niečo lepšie než staršie stroje MiG-17, postupným vývojom boli do výzbroje zaradzované nové verzie Su-7, nahrádzajúc staršie a tieto potom slúžili spoľahlivo až do 80. rokov, kedy boli postupne vyradzované zo služby.
Používatelia
[[Súbor:World operators of the Su-7.png|right|náhled|350px|Používatelia Su-7
]] Su-7 sa stal jednou z najväčších opôr taktického letectva ZSSR. Bol taktiež vyvezený do mnohých krajín Varšavskej zmluvy, aj iných spriatelených krajín, ako napríklad do Afganistanu, Alžírska, Kuby, Egyptu, Indie, Iraku, Líbye, Severnej Kórei, Sýrie a Vietnamu. Vo vzdušných silách ZSSR a krajinách Varšavskej zmluvy boli prvé verzie Su-7 ponechané v továrenskej farbe kovu. To však nebolo pre nízko letiace útočné lietadlo praktické a tak bolo vyvinutých množstvo kamuflážnych schém, väčšina zahŕňala bledomodrú spodnú časť trupu a kamuflážne polia rôznych farieb na vrchu stroja, ktoré sa líšili od krajiny ku krajine, podľa oblasti v ktorej slúžil.
Špecifikácie (Su-7BKL)
right|500px
NGC 4493
NGC 4493 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 22. marca 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Jiří Zahradník
Doc. RNDr. Jiří Zahradník, CSc. (* 12. august 1928, Lomnice nad Popelkou† 27. január 2020, Lomnice nad Popelkou ) bol český entomológ, fotograf a hudobník.
Bol umeleckým vedúcim súboru Collegium musicum Český ráj. Do svojej smrti žil Lomnici nad Popelkou, vo svojom rodnom meste, ktorého je čestným občanom. Jeho bratom je český hudobný skladateľ Zdeněk Zahradník.
Kozáci
náhľad|Záporožskí kozáci píšu list tureckému sultánovi [[Iľja Jefimovič Repin]]
Kozáci sú obyvatelia žijúci v stepiach juhovýchodnej Európy a juhozápadného (ázijského) Ruska. Kozáci sa vyznačujú známkami etnika aj národa, niekedy (napr. na ruskom území) sú považovaní za tzv. subetnickú skupinu. Oproti okolitým etnikám sa kozáctvo vyznačuje osobitnými sociálnymi a historickými koreňmi. Známi sú veľkou mierou samostatnosti, vojenským a jazdeckým majstrovstvom. Kozáci môžu byť tiež chápaní ako vojenské, najmä jazdecké jednotky z nich utvorené. V kozáctve sa spája svojbytnosť rôznych národov, najmä: Ukrajincov a Rusov, ďalej Kalmykov, Burjatov, Baškircov, Tatárov, Evenkov, Osetincov ako aj mnohých ďalších.
Pôvod názvu
Pôvod slova kozák (po ukrajinsky: козак; po rusky: казак;) má niekoľko možných verzií pôvodu. S najväčšou pravdepodobnosťou pochádza z turkického slova kazak a znamená „slobodný človek“, alebo tiež „dobrodruh“. Iní spájajú ruský názov kazaki s menom Chazarov – kazari, kočovného národa kedysi žijúceho medzi Volgou a Dneprom, či Kirgizmi, ktorí si sami hovoria kajsaki. Ďalšie etymologické hypotézy hovoria o mongolskom pôvode slova, kde ko- znamená ochrana a -zach hranica. Prvé písomné zmienky o kozákoch sú z ruských letopisov a kroník z rokov 1395 a 1444. V obidvoch sa spomínajú ako samostatná vojenská vrstva spoločnosti.
Pôvod kozáctva
Kozáci boli rôznorodé, prevažne východo slovanské slobodné obyvateľstvo žijúce na okrajoch hraníc Moskovskej Rusi, Litvy, Poľska a tatárskych chánstiev, v riedko osídlených oblastiach, ďaleko od štátnych centier, približne medzi Dnestrom a Volgou. Po rozpade Zlatej hordy toto obyvateľstvo pravdepodobne vzájomne splývalo a miešalo sa s mnohými kočovnými kmeňmi. Kozáci tak žili v malých samostatných komunitách, pričom často utvárali vlastné ozbrojené jednotky nezávislé od okolitých krajín. Vojenstvo malo pre nich veľký význam, boli zväčša v stave permanentnej vojny s okolitými kočovnými národmi. Preto bola vojnová korisť jedným z ich hlavných zdrojov živobytia. Pri ich výpravách na Krym a Kaukaz, do Turecka a Perzie, podnikali riskantné výpravy nielen na súši, ale aj po mori. Používali pri tom iba ľahké lode, často dokonca iba člny vydlabané z kmeňov stromov. Svoju korisť dávali do spoločného kotla a prenechávali na starosť pokladníkovi. Až po skončení výpravy usporiadali radu duvan, na ktorej sa korisť (takzvaný jasir) rozdelila. Podiel závisel od zásluh jednotlivca a jeho hodnosti, podiel po tých čo zahynuli dostali pozostalí. Samostatný podiel dostala pravoslávna cirkev, z ukoristených diel sa odlievali zvony.
Ukrajinskí kozáci
V 15. storočí sa veľká časť územia, na ktorom toto obyvateľstvo žilo, stala súčasťou litovského štátu. Tamojší kozáci sa tak ocitli na pohraničí Litvy a Krymského chanátu, ktorý cez ich územie často podnikal lúpežné výpady. Roku 1572 poľský kráľ Žigmund II. August vydal príkaz na spísanie zoznamu registrovaných kozákov. Tento prvý zoznam obsahoval asi 300 mien. Prví kozáci dostali od poľského štátu za svoju službu peniaze. Zaobstaral im aj odev a výstroj. Ponechal im samosprávu a samostatný súd. Počas vlády Štefana Bátoriho v roku 1578 sa počet registrovaných kozákov rozrástol na 600. Kozákom bola prenechaná správa nad mestom Terechtemirov pri Perejaslavli spolu s neďalekým kláštorom. V meste bola umiestenená kozácka zbrojnica a nemocnica. Rzeczpospolita tak získala skvelých bojovníkov na ochranu svojich južných hraníc pred útokmi Osmanskej ríše a jej spojencov.
V nasledujúcom období získalo ich vojenské umenie dobrú povesť, kozácke jednotky si začali najímať i západoeurópske krajiny. Kozáci žijúci na Ukrajine v okolí rieky Dneper sa sústredili okolo mesta Záporožie, kde vytvorili svoju najväčšiu pevnosť zvanú Záporožská Sič. Okolo roku 1530 sa táto Sič stala ich centrom. Tu sídlil koš, čo bol ich hlavný a najvyšší samosprávny orgán, ktorého veliteľ sa volil na 1 rok a nazýval sa košový ataman alebo jednoducho košový. Volila ho sičská rada skladajúca sa zo staršinov, čo bol kozácky ekvivalent dôstojníkov. Takáto svojrázna kozácka republika existovala na Siči do roku 1654.
Kozáci sa formálne delili na kurene, akési jednotky, ktorých bolo dohromady najviac 38. Nižším stupňom vo vojenskej hierarchii bol polk – pluk. Ten sa ďalej delil na sotni, čiže stotiny, alebo roty a ešte nižšie stancie, teda obce. Kozáci viedli aktívny boj proti inovercom, ktorými pre nich boli najmä krymskí Tatári, Turci, poľskí a litovskí katolíci, Židia ako aj ostatní najmä západoeurópski prisťahovalci na Ukrajine. Záporožská Sič tak zohrala významnú úlohu pri formovaní ukrajinského národa a v jeho boji za samostatnosť v 16. až 18. storočí. vľavo|náhľad|Postup spoločného kozácko-tatárskeho vojska. Rzeczpospolita sprvu využívala kozákov ako vojsko, a do ich vnútorných záležitostí príliš nezasahovala, čo kozákom dosť vyhovovalo. Litovská a Poľská šľachta však od 17. storočia začala zaberať ich územie a nedbajúc na ich štatút samostatného slobodného obyvateľstva, robila z nich svojich poddaných. Registrovaných kozákov sa pokúšala použiť na potlačenie ukrajinského národnooslobodzovacieho hnutia. Kozáckym veliteľom boli udeľované šľachtické tituly, ani to však nepomohlo a jednotky registrovaných kozákov často prechádzali k povstalcom. Začiatkom 17. storočia prebehlo niekoľko krvavých kozáckych povstaní. Najväčšie z nich viedol Bohdan Chmeľnický v rokoch 1648 až 1654. V 1649 povolil poľský kráľ Chmeľnickému zvýšiť počet registrovaných kozákov na 40 000, ale už roku 1651 po Beresteckej bitke sa musel ich počet znížiť na 20 000. Povstanie sa veľkou mierou podieľalo na kolapse Poľsko-Litovskej únie. Po Perejaslavskej rade roku 1654 sa ľavobrežná Ukrajina prvýkrát spojila s Ruským cárstvom, vtedy bol zostavený aj posledný zoznam registrovaných kozákov. Nachádzalo sa v ňom 60 000 mien. Kozácko-Ruská jednota však nevydržala dlho, lebo aj ruskí cári sa pokúšali okresať kozácku samostatnosť. náhľad|vpravo|Pešiak záporožského vojska, 17.-18. storočie. Záporožský ataman Kosťa Hordienko sa spolu s atamanom Mazepom spojili so Švédmi a bojovali proti Rusku v Severnej vojne. Preto bola roku 1709 príkazom Petra Veľkého Sič zlikvidovaná, zámienkou bolo povstanie atamana K. A. Bulavina. Sičskí kozáci vo veľkom množstve ušli na územie Krymského chanátu, odkiaľ sa vrátilli až v roku 1734. Čoskoro vytvorili novú Sič, ale aj tá bola nakoniec roku 1775 cárskou mocou zlikvidovaná, čím na Ukrajine zanikla kozácka autonómia.
Medzi rokmi 1650 – 1765 Záporožci organizovali spoločne s Ruským cárstvom v riedko osídlenom Ostrožskom, Charkovskom, Oktyrskom, Sumskom a Iziumskom regióne slobodné kozácke osady. Ich autonómia sa udržala do 28. júla 1765, kedy ich dekrétom zrušila Katarína Veľká. Kozácke jazdecké jednotky premenili na husárov, ktorí sa stali súčasťou pravidelnej cárskej armády. Staršinovia dostali automaticky šľachtický titul a dôstojnícku hodnosť. Kozáci, ktorí tak neučinili, dostali možnosť presťahovať sa do okolia rieky Kubáň, ktorú v tej dobe Rusko kolonizovalo.
Ruskí kozáci
Prví ruskí kozáci žili pravdepodobne na južných hraniciach ruského cárstva. V oblasti siahajúcej od stredného toku Volgy cez líniu mestských pevností idúcu od Riazane k Tule. Najznámejší sú donskí kozáci, ktorí prešli rieku Don smerom do Ázie.
S rozširovaním cárskej moci sa spolu s hranicami posúvali na juh a východ. V dobe svojho najväčšieho rozmachu, v období od 16. do 19. storočia, utvorili niekoľko centier, najväčšie z nich boli na riekach Jaik, Don, Kubáň a Terek. Ďalšie významné kozácke vojská boli z okolia Astrachaňa a Orenburgu. Jaickí kozáci pre cárske Rusko od začiatku 16. storočia získali prakticky celú Sibír. Z novovzniknutého Sibírskeho kozáckeho vojska sa neskôr oddelili Semirečenské vojsko v Kirgizsku a v Turkestane, Zabajkalské, Amurské a Ussurijské vojsko. Menšie oddiely boli i v Krasnojarsku, Irkutsku a na rieke Jenisej.
Kozáci v Rusku plnili v 16. a 17. storočí najmä funkciu ochrany hraníc a pohraničných oblastí pred nájazmi Tatárov a Nogajcov. Neskôr pomáhali pri podmaňovaní Sibíri, Kaukazu a Ďalekého Východu. V roku 1645 kozák Vasilij Pojarkov preplával po rieke Amur do Ochotského mora, kde objavil Severný Sachalin a následne sa vrátil do Jakutska. Ďalší ruský kozák Semion Ivanovič Dežňov preplával z ústia rieky Kolyma v Severnom ľadovom oceáne do rieky Anadyr v Tichom oceáne a objavil prieliv medzi Áziou a Aljaškou. Kamčatku preskúmal v rokoch 1697 – 1699 kozák Vladimir Vasilievič Atlasov.
V 17. a 18. storočí sa ruské kozáctvo podieľalo veľkou mierou na mnohých povstaniach a útokoch proti Ruskému štátu. Z jeho radov vzišli mnohí organizátori kozáckych a roľníckych povstaní, ako napríklad Stepan Razin a Jemelian Pugačov. Kozáci majú podiel na udalostiach takzvanej Smutnej doby začiatkom 17. storočia. Podporovali Lžidimitrija I. a tvorili podstatnú časť jeho armády. Mali veľký význam pri zvolení Michala III. za cára.
Roku 1671 sa ruskému cárovi Fiodorovi III. podarilo dostať kozákov pod svoju kontrolu. Z dobrovoľných spojencov, sa tak stali cárskymi poddanými. Do ich organizácie čoraz viac zasahovala cárska moc, ktorá ju do konca 17. storočia začala upravovať v súlade so svojou vlastnou administratívou. Od roku 1721 spadali kozáci pod Vojenské kolégium, ktoré bolo akýmsi predchodcom Ruského ministerstva obrany. V tom istom roku Peter Veľký pozastavil voľbu atamanov kozákmi a nariadil ich výber cárskou mocou. Po likvidácii Pugačovovho povstania v roku 1775 počas panovania Kataríny II., boli zlikvidované aj posledné prvky kozáckej autonómie. V 1798 boli kozácke hodnosti nahradené armádnymi, kozácki staršinovia prebrali dôstojnícke hodnosti a dostali šľachtické tituly. V roku 1802 vydali prvé armádne smernice pre kozácke vojská. Od roku 1827 bol za najvyššieho atamana všetkých kozáckych vojsk v cárskom Rusku, volený následník trónu. V 1838 bol vytvorený organizačný poriadok pre kozácke oddiely, tie v 1857 prešli pod správu Velenia (od 1867 Hlavného velenia) nepravideľných (od 1879 – kozáckych) vojsk Ministerstva vojny, od roku 1910 podliehajúce Hlavnému štábu.
Z vojenského hľadiska boli kozáci univerzálnym druhom vojska. Vojenskí odborníci ich uznávali ako najlepšie ľahké jazdectvo, vynikajúce na obchvatné manévre a útoky na tylo nepriateľa – teda špecifické operácie, kde sa plne využívala ich rýchlosť v spojení s presným manévrovaním nezomknutých formácií, čo bolo obzvlášť efektívne v boji s európskymi armádami. To potvrdili počas Severnej a Sedemročnej vojny, ako aj počas Talianskeho a Švajčiarskeho pochodu Alexandra Suvorova. Významnou mierou sa podpísali na výsledku partizánskej vojny proti Napoleonovi v 1812. roku. Bez kozáckych šabieľ by sa nezaobišla žiadna rusko-turecká vojna v 18. a 19. storočí.
thumb|Kubánski kozáci left|thumb|Sibírsky kozák, okolo r.1890.
Podľa zákona z roku 1875 trvala kozácka služba 20 rokov. Začínala sa vo veku 18 rokov. Prvé 3 roky navštevoval kozák prípravnú triedu, 4 roky slúžil v normálnej vojenskej službe, 8 v zľahčenej službe a 5 v zálohe. Do služby každý prišiel vo svojej uniforme, so strelnou aj chladnou zbraňou a jazdeckým koňom. Za prípravu, výcvik a vojenskú službu niesla zodpovednosť kozácka občina – stanica.
Kozácka samospráva a služba bola v úzkej súvislosti s prerozdeľovaním pôdy, ktorá zabezpečovala ich obživu a bola tak základom ich materiálnych hodnôt. Hlavným vlastníkom pôdy bol štát, ktorý v mene cára dával časť pôdy kozáckym vojskám, ktoré si ju vykúpili vlastnou krvou. Časť tejto pôdy si kozácke vojsko nechávalo v zálohe a zvyšok prerozdeľovalo jednotlivým staniciam. Tie znovu prerozdeľovali pôdu medzi kozákov. Tí boli za doživotné používanie pôdy a oslobodenie od platenia daní povinní znášať vojenskú službu. Pôdu udeľovali aj kozáckej šľachte, v závislosti od ich dôstojníckej hodnosti aj dedične. Táto pôda sa nesmela predávať osobám nevojenského pôvodu. V 19. storočí bolo poľnoshospodástvo hlavným druhom hospodárstva v kozáckych regiónoch, aj keď v rôznych oblastiach existovali určité odlišnosti, ako intenzívny rybolov v Uralskom, Donskom a Ussurijskom vojsku, poľovníctvo v Sibírskom, či vinohradníctvo a ovocinárstvo na Kaukaze a Done. Bol to značný rozdiel a veľký príklon k poľnohospodárstvu oproti predošlým dobám, keď v sa Donskom vojsku na začiatku 18. storočia podobná činnosť medzi kozákmi nemilosrdne trestala a uprednostňovalo sa pastierstvo a chov koní.
Koncom 19. storočia medzi kozákmi ešte stále prevládal silný zmysel pre súdržnosť a nadradenosť, prameniaci z ich spôsobu života, ako aj lojalita k cárskej vláde. Preto boli často nasadzovaní na potláčanie vzbúr a nepokojov, najmä počas rozsiahlych robotníckych a roľníckych nepokojov v 1905 a 1906. Cárska vláda sa do značnej miery opierala o ich spoľahlivosť aj na začiatku 20. storočia, kedy ich spoločenstvá a polofeudálna vojenská služba boli do veľkej miery prekonané. Kozáci už neboli natoľko oslavovaní ruskou armádou, ktorá v nich videla málo disciplinované a nedostatočne vycvičené vojenské jednotky. Ich bojové oddiely sa začali využívať ako prieskumníci, vojenské spojky, či predvádzací sprievod. Keď sa začala vo februári 1917 revolúcia, tak sa k nej sprvu zapojilo len málo kozáckych jednotiek. Avšak zbehnutie celej kozáckej cárskej gardy (takzvaný Konvoi), bolo veľkým úderom pre cára Mikuláša II.
Kozáci v prvej a druhej svetovej vojne
Cárska moc spočiatku využívala kozákov ako lojálne vojsko pri potláčaní vzbúr. Po vypuknutí občianskej vojny sa väčšina kozákov postavila proti sovietskej moci a hlavne na juhu a východe krajiny sa stali hlavnou silou bielej armády. Mnohí skúsení velitelia, ako Krasnov či Škuro, sa postavili na stranu bielych. Najväčšie kozácke jednotky predstavovala Donská armáda na juhu krajiny a Orenburská a Uralská armáda na východe.
Len menšia časť kozákov sa naopak pridala k Červenej armáde, medzi nimi i neskôr známy Semion Buďonnyj. Po víťazstve komunistov v roku 1920 nakoniec prišla krutá rana vo forme dekozakizácie (po rusky: razkazačivanie). Komunistická vláda totiž tvrdila, že kozáci sú nebezpečný teroristický živel a potenciálny nepriateľ ich režimu. Kozácka samospráva bola zrušená a ich oblasti boli rozdelené medzi jednotlivé zväzové republiky. To bolo najhoršie pre kozákov na Tereku a Done. Čoskoro na to sa ich dotkla vlna združstevňovania a mnohí z nich boli označení ako kulaci a odoslaní na nútené práce.
V roku 1936 bola zrealizovaná myšlienka zaviesť kozácke jednotky do Červenej armády. Kozáci v Červenej armáde boli jazdecké jednotky, ktoré však len veľmi okrajovo nadväzovali na svojich predchodcov.
Počas druhej svetovej vojny sa Hitler snažil využiť kozácku nespokojnosť s vládou boľševikov najprv na Ukrajine. V roku 1942 sa Nemci dostali do kozáckych oblastí na juhu Ruska. Kozáci sa znovu zachovali rôzne, mnohí sa pridali k nacistom najmä na Done, kde boli rany počas združstevňovania najtvrdšie. A Nemci sa tu pokúsili si miestne obyvateľstvo nakloniť a viedli tu pomerne miernu politiku. V oblasti Kubáne roku 1942 Nemci vytvorili akýsi kozácky okres. Nemcom sa podarilo vytvoriť počas vojny 2 kozácke divízie (1. a 2. Kossaken-Kavallerie-Division), ktoré boli Nemcami organizované na Ukrajine, sa neskôr používali v boji proti partizánom v Juhoslávii, prípadne boli nasadené aj v Maďarsku. Týmto jednotkám, ktoré prevzali organizačnú štruktúru nemeckého jazdectva velili nemeckí dôstojníci. Mnohí iní jednotlivci sa zúčastnili na likvidácii židovského obyvateľstva, či na bojoch s partizánmi v rámci nemeckých Hilfswilliger. Časť týchto jednotiek vstúpila do ruskej oslobodeneckej armády generála Vlasova. Aj napriek tomu mnoho kozákov radšej bojovalo v partizánskych jednotkách proti Nemcom.
Keď začiatkom roku 1943 začali z Kubáne a Donu nemecké vojská ustupovať, odišlo odtiaľ s nimi spolu so svojimi rodinami niekoľko desiatok tisíc kozákov. Ich počet v nemeckej armáde nepresiahol 20 000. Po vojne Britská a Americká armáda vrátila do ZSSR 150 000 mužov, žien a detí, ktorí tvrdili, že sú kozáci. Veľa z nich nikdy nebolo občanmi ZSSR (mnohí boli príslušníci rôznych ázijských národov napr. Afganci, ktoré boli organizované v zvláštnych oddieloch), kde ich považovali za zradcov a poslali ich na nútené práce do gulagov. Návrat do ich vlasti im umožnili až po smrti Stalina. Represáliami boli však postihnuté v oveľa väčšej miere aj iné národy severného kaukazu ako Karačevci, Balchari, Innguši a Čečeni.
Pravidelné kozácke jednotky Červenej armády sa po prvýkrát vyznamenali v bitke pred Moskvou, kde operovali v rámci sovietskej 5. armády. Kozácka 20. jazdecká divízia, (neskôr premenovaná na 2. gardový jazdecký zbor, ktorému velil generálmajor L.M. Dovator), prerazila nemeckú líniu medzi Istrou, Kubinkou a Možajskom na styku nemeckého VII. a XI. zboru a niekoľko týždňov viedla ťažké boje v nemeckom tyle.
Inde, kde sa Nemci správali k obyvateľstvu kruto, však spontánne vznikali kozácke partizánske oddiely a kozácke obyvateľstvo sa stavalo Nemcom na odpor. Kozáci výrazne pomohli pri obrane predpolia Kaukazu. V Červenej armáde od začiatku vojny bojovalo 100 000 kozákov. Najväčší význam zohrali na sovietskej strane kozáci z oblasti Tereku a Kubáne, keď sa podieľali na oslobodzovaní Krasnodaru. Slávnostnej prehliadky víťazstva na Červenom námestí 24. júna 1945 sa zúčastnil aj čestný oddiel Kubáňskych kozákov.
Kozáctvo v súčasnosti
Po vojne boli kozácke jednotky spolu s jazdectvom zo Sovietskej armády vyradené a kozáctvo ako ozbrojená zložka prakticky zaniklo. Nezanikli však kultúrne tradície kozáckeho ľudu. Počas perestrojky v druhej polovici 80. rokov sa pomery v ZSSR uvoľnili, čo dovolilo opätovne vzniknúť základom kozáckej organizácie, podobne ako bola známa z minulosti pred Občianskou vojnou. 28. až 30. júna 1990 bola na zjazde kozákov v Moskve vytvorená rada atamanov a zvolený prvý nový celosovietsky ataman Alexandr Martynov. Onedlho na to začali v bývalých kozáckych oblastiach vznikať organizácie, ktoré združujú kozácke spoločenstvá. V súčasnosti sa takáto samospráva rozvíja vo všetkých oblastiach, kde žijú kozáci. Na juhu Ruska kozáci fungujú ako polovojenská organizácia, ktorá hliadkuje v ruských oblastiach. Ruská Štátna duma prijala v roku 2005 zákon o kozáckej štátnej službe.
Kultúra
Kozácky tradičný odev sa skladá z tuniky, vysokých topánok a čapice z ovčej kože. Kozácka hudba a tanec sa vyznačuje rýchlym tempom a atletickými skokmi.
Iné projekty
.
Poligny (Aube)
Poligny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 68 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2432 Soomana
2432 Soomana je planétka s priemerom 10 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 30. marca 1981.
Obchodný dom
náhľad|Obchodný dom Jenners ([[Edinburgh)]] náhľad|Obchodný dom Kaufhof ([[Frankfurt nad Mohanom)]] Obchodný dom (väčší sa najmä pre niektoré štáty alebo zastarano nazýva aj magazín) je subjekt, predovšetkým jeho predajná budova, ktorý uskutočňuje maloobchodný predaj. Z architektonického hľadiska je to samostatný typologický druh, zaraďujúci sa do skupiny občianskych budov.
Existujú dva základné druhy obchodných domov: plnosortimentné a špecializované obchodné domy. Poskytujú čo najúplnejšiu ponuku spotrebiteľského tovaru všetkých hlavných sortimentných skupín.
Klasický obchodný dom
Klasický obchodný dom má jednotnú organizáciu riadenia a prevádzky. Podľa predajnej plochy rozdeľujeme obchodné domy na:
Do sortimentálnej náplne plnosortimentálneho obchodného domu patrí komplexná ponuka potravín (pre všetky veľkostné kategórie), stravovacie služby (občerstvenie pre všetky veľkostné typy, reštaurácie pre stredné a veľké typy), nepotravinársky tovar (pre veľkostné všetky typy) s výnimkou nábytku, ktorý sa nepredáva v najmenších veľkostných typoch.
Pre obchodný dom sú typické nasledujúce prevádzkové a dispozičné princípy:
Rozmiestnenie hlavných prevádzkových celkov obchodného domu:
Spôsob inkasa je väčšinou decentralizovaný podľa sortimentných úsekov a skupín tovaru.
Hlavné druhy služieb, poskytovaných obchodnými domami sú: rozvážková služba, poradenská služba, opravy, skladanie a úpravy kúpeného tovar, úschovňa, atď.
Vertikálna doprava návštevníkov v obchodných domoch je vykonávaná veľkokapacitnými rýchlovýťahmi a eskalátormi. Schodiská sú využívané najmä na pohyb návštevníkov smerom dolu a ako únikové cesty.
Manžel
Manžel je ženatý muž vo vzťahu k žene (manželke), s ktorou sa zosobášil (pozri sobáš).
Obchodný dom
Samoobslužné obchodné domy
náhľad|Obchodný dom Mitsukoshi ([[Tokio)]] náhľad|interiér nákupného centra Géčko ([[Liberec)]] Pri charakteristike samoobslužného obchodného domu je potrebné uviesť, že ide iba o modifikáciu klasického obchodného domu s veľkostným rozmedzím približne 4000 až 6000 m2 predajnej plochy. Nové prvky jeho koncepcie ale nie je možné uplatniť u klasického typu, lebo to neumožňujú jeho priestorové a stavebno-technické podmienky.
Základ stavebno dispozičného riešenia koncepcie samoobslužného obchodného domu tkvie v tom, že objekt je rozdelený na hlavnú halovú časť (obvykle na viacerých podlažiach), ktorá slúži len na predaj a skladovanie, a ostatné časti, v ktorých sú umiestnené vertikálne komunikačné jadrá návštevníkov, zamestnancov a ostatné pomocné prevádzky. Toto riešenie umožňuje vysoký stupeň flexibility medzi predajnými a skladovacími plochami i vo vnútri týchto plôch. Ďalším novým prvkom je zavedenie tzv. etážových samoobslúh, tzn. vždy jednej veľkej samoobsluhy v rámci celého predajného podlažia obchodného domu.
Sústredeným zoskupením vertikálneho komunikačného jadra do blízkosti hlavného vchodu sa vytvoria stavebné i dispozičné predpoklady pre uplatnenie uzavretej samoobsluhy v rámci celého podlažia. Hlavné zásady predaja tovaru touto samoobslužnou formou:
V súčasnosti sú obchodné domy na ústupe. Oveľa častejšie sa stretávame s novodobými typmi predaja, ako sú napr. hypermarkety, supermarkety a rozsiahle nákupné centrá, či čím ďalej, tým viac obľúbený nákup cez internet. Vývoj ide nezastaviteľne ďalej, no aj napriek tomu ostanú obchodné domy výrazným prvkom architektúry našich miest. Typickým príkladom je napríklad sieť obchodných domov Prior, či obchodný dom Dunaj (prvý obchodný dom na Slovensku) v Bratislave.
1865 Cerberus
1865 Cerberus je planétka s priemerom 6 km, ktorú objavil český astronóm Luboš Kohoutek 26. októbra 1971.
Reca
Reca (historicky, ) je obec na Slovensku v okrese Senec. V obci sa nachádza rímskokatolícky kostol sv. Štefana kráľa z roku 1815 a kostol maďarskej reformovanej cirkvi z prelomu 19.-20. storočia.
Národnostné zloženie
zdroj:
NGC 4494
NGC 4494 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 6. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,7.
Infotext STV
Infotext STV bola spravodajská relácia vysielaná Slovenskou televíziou od 1. júla 1999 do 19. decembra 2003. Obsahom relácie boli správy z teletextu vysielané v atraktívnej grafickej podobe s hudobným podkladom. Zmyslom Infotextu STV bolo umožniť čítanie správ z teletextu STV aj tým divákom, ktorí v tom čase nevlastnili prijímač s funkciou teletextu. Vzorom pre Infotext STV bola relácia Text Aktuell na rakúskej ORF.
Výroba relácie
Za obsah relácie zodpovedali zamestnanci redakcie pod vedením Drahomíry Lakatošovej.
Heuréka
Heuréka! je zvolanie pri náhlom, nečakanom objave, znamená "objavil som to". Pochádza zo starogréčtiny: po grécky ηὕρηκα (Heureka), 1. osoba indikatívu perfekta aktíva od slovesa εὑρίσκω (výslovnosť: heuriskó) = "nachádzam".
Infotext STV
Druhy a história Infotextu STV
Infotext sa v priebehu svojho vysielania členil postupne na 4 druhy, ktoré sa líšili obsahom rubrík a hudbou.
Heuréka
Výrok preslávil grécky učenec Archimedes zo Syrakúz, ktorý podľa Plutarcha utekal nahý po uliciach tohto mesta kričiac „Heureka!“, po tom ako prišiel vo vani na Archimedov zákon. Od tých čias sa používa výkrik na vyjadrenie radostného nadšenia nad vyriešením ťažkej úlohy.
Infotext STV
Roky 1999 – 2000
Prvé vysielanie Infotextu STV sa datuje na 1. júl 1999. Do programovej štruktúry boli zavedené dva druhy Infotextu:
Infotext 1
obsahoval rubriky: Celková dĺžka jedného bloku Infotextu 1 so všetkými rubrikami bola 20 minút.
Infotext 2
obsahoval rubriky: Celková dĺžka jedného bloku Infotextu 2 bola 15 minút.
Letné prázdniny 2000
Počas júla a augusta 2000 bolo vysielanie Infotextu posilnené. V hodinových intervaloch sa Infotext striedal so Živou panorámou na STV1 od 07:00 až do cca 14:00. Na STV2 pokračovalo vysielanie hodinového bloku popoludní.
Rok 2001
Začiatkom roka bolo vysielanie Infotextu výrazne skrátené tak, že sa vždy odvysielal iba jeden spravodajský blok. Ranný Infotext 1 sa vysielal v dĺžke 20 minút od 08:00 na STV1, popoludňajší Infotext 2 na STV2 v dĺžke 15 minút. Vysielanie obedňajšieho Infotextu 1 bolo zrušené.
V dôsledku kritiky letného programu STV v roku 2000 v tomto roku nedošlo počas letných prázdnin k posilneniu vysielania Infotextu. V októbri 2001 bol však zavedený nový druh Infotextu vysielaný na STV1 neskoro večer, resp. v noci pred koncom vysielania.
Infotext 3
obsahoval rubriky: Zvláštnosťou bolo, že Infotext 3 sa vysielal aj počas vianočných prázdnin alebo aj v sobotu, ak bol koniec programu STV1 po polnoci. Vysielanie Infotextu 3 však skončilo spolu s rokom 2001.
Rok 2002
Kým dĺžka ranného Infotextu 1 zostávala nezmenená (20 minút), poobedňajší Infotext 2 bol predĺžený na 30 minút. Vysielali sa v ňom dva spravodajské bloky. Výnimočne v niektorých dňoch bol vysielaný Infotext 2 iba 15-minútový.
Jarné a letné prázdniny 2002
Počas jarných prázdnin v jednotlivých krajoch SR v priebehu troch týždňov vo februári a marci 2002 a následne v júli a v auguste 2002 bol opätovne zaradený do vysielania poludňajší Infotext. Ten dostal poradové číslo 4 a bol vysielaný na STV1 o 13:00 v dĺžke 20 minút.
Infotext 4
obsahoval rubriky: V júli a auguste 2002 boli v Infotexte 2 dočasne premenované rubriky kultúra a kaleidoskop na kultúrne leto a dovolenkový kaleidoskop.
Najdlhšie vysielanie Infotextu v histórii
Z dôvodu údržby panoramatických kamier sa v dňoch 4.7., 1.8. a 30.8.2002 nevysielala relácia Živá panoráma. Nakoľko Infotext sa vysielal spravidla pred alebo po panoráme, diera vo vysielaní bola vykrytá predĺžením Infotextu. Dňa 4.7.2002 tak ranný Infotext 1 trval až 40 minút a poludňajší Infotext 4 až 80 minút – 60 minút namiesto Živej panorámy plus 20 minút riadneho vysielania. S takouto dĺžkou relácie sa však v televízii nepočítalo a krátko po uplynutí 1 hodiny skončil hudobný podklad a istý čas bola relácia vysielaná bez zvuku. Pred koncom Infotextu ešte stihli spustiť hudobný podklad odznovu.
Predĺžené bolo aj vysielanie Infotextov dňa 1.8.2002, na poludnie však už len na 60 minút. Dňa 30.8.2002 už namiesto Živej panorámy boli vysielané iné relácie a k predĺženiu Infotextu nedošlo.
Rok 2003
Bezprostredne po nástupe Richarda Rybníčka na post ústredného riaditeľa STV od 15.1.2003 sa väčšie zmeny v Infotexte neudiali. Cez jarné prázdniny však už nebol zavedený Infotext 4. V tomto roku sa tiež už vôbec nemenil hudobný podklad Infotextu; obohrávali sa skladby, ktoré slúžili ako podklad už po veľkú časť roka 2002.
V dňoch 5. a 7.5.2003 bol na STV2 vysielaný Infotext 2 v mimoriadnej dĺžke 60 minút.
Zrušenie Redakcie teletextu a zmeny v Infotexte
V súvislosti s prvou vlnou hromadného prepúšťania v STV od 1.6. bola zrušená Redakcia teletextu STV a prípravu obsahu teletextu ako aj Infotextu prevzala firma KID, a.s. (predtým Komunikačno-informačné družstvo). O tomto kroku sa dodnes vedie medzi zainteresovanými ľuďmi polemika.