cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Basketbalová extraliga mužov 2010/11
Systém súťaže
Systém súťaže zostal rovnaký ako v minulej sezóne. Súťaž sa skladala z dvoch častízákladnej a z play-off. Základnú časť odohralo 10 tímov štvorkolovým systémom (2x doma a 2x vonku). 8 najlepších tímov po základnej časti postúpilo do play-off. 3-kolové play-off začínalo štvrťfinálovými duelmi a končilo duelmi o medailové umiestnenie. Duel o bronz sa hral na 2 víťazné zápasy, všetky ostatné duely play-off sa hrali na 3 víťazné zápasy. Pôvodne malo posledné družstvo (jedenáste) zostúpiť v budúcej sezóne do nižšej súťaže.
Po odstúpení zo súťaže bolo družstvo Pezinka klasifikované na 11. priečke a považované za priamo zostupujúceho do nižšej súťaže v budúcej sezóne.
Účastníci
Poznámky:
Play-off
Pozn.: Boldom sú označené zápasy vyššie nasadeného družstva hrané doma.
Vodná nádrž Kučišdorf
thumb|Pohľad na vodnú nádrž zo severovýchodnej strany thumb|Vodná nádrž Kučišdorf z južného pohľadu
Vodná nádrž Kučišdorf (iné názvy: Kučišdorfská priehrada, Vodná nádrž Vinosady) je vodná nádrž v katastrálnom území mesta Pezinok neďaleko lokalít Kučišdorfská dolina a Unigal určená na lov kaprov a ostatných druhov rýb s rozlohou 7 hektárov.
Je mimopstruhovým rybárskym revírom čislo 1-1340-1-1 patriacim Miestnej organizácii Slovenského rybárskeho zväzu v Pezinku a je pomenovaná podľa svojej blízkosti k neďalekej obci, dnes už katastrálnej časti obce Vinosady, ktorá sa v minulosti nazvývala Kučišdorf (neskôr Veľké Tŕnie).
Do vodnej nádrže sa vlieva Barvinský potok a pramení z nej Trniansky potok.
Proitos
náhľad|Hradby hradu v Tirynte, Grécko Proitos (starogr. Προῖτος – Proitos, ) je v gréckej mytológii syn argejského kráľa Abanta a jeho manželky Aglaie, zakladateľ Tirynthu.
Proitos mal brata Akrisia. Keď ich otec ostarol, odkázal im svoje kráľovstvo a prikázal im, aby vládli striedavo. Nebolo to však správne rozhodnutie, lebo mnohým bolo známe, že bratia sú veľkými nepriateľmi, vraj "ich spor začal ešte v lone matky" a neskončil ani neskôr, práve naopak ešte sa prehĺbil po tom, keď Proitos zviedol Akrisiovu dcéru Danaé a vtedy "ledva unikol živý".
Keď ho Akrisios po otcovej smrti vyhnal z Argu, odišiel Proitos do neďalekého Tírynthu a pozval si Kyklopov, jednookých obrov, aby mu postavili pevný a mohutný hrad. Tam potom vládol ako prvý tírynthský kráľ.
Oženil sa s dcérou lydského kráľa Iobata Anteiou či Stheneboiou. Bola to však nemravná a bezcharakterná žena. Onedlho sa zamilovala do mladého Bellerofonta, ktorý našiel svoje útočisko v Tirynte. Pokúsila sa ho preto zviesť, ale on ju odmietal a tak ho v hneve obvinila pred svojim manželom, že ju chcel zviesť on. Proitos ho ale sám nechcel potrestať, poslal ho preto ku kráľovi Iobatovi. Ten ho potrestal tak, že mu uložil úlohu, ktorá sa považovala za nezvládnuteľnú: zabiť obludu Chiméru. Lenže Bellerofontes úlohu s pomocou svojho okrídleného koňa Pegasa splnil a vrátil sa do Tirynthu. Keďže Anteia ani potom, len aby ho dostala neprestala s intrigami, navrhol jej spoločný útek a cestou ju zhodil do mora, kde sa utopila.
Proitos a Anteia mali dcéry Lysippu, Ifinou a Ifianassu. Všetky boli krásne, ale aj bezbožné. Neprejavili úctu bohovi Dionýzovi a ten na ne za trest zoslal šialenstvo. Z tejto choroby ich ale vyliečil messénsky veštec Melampous, ktorý sa potom oženil s Lysippou a jeho brat Bias sa oženil s Ifianassou. Medzi nich potom rozdelil Proitos svoje kráľovstvo tak, že Melampous z neho dostal dve tretiny a Bias jednu.
O ďalších osudoch Proita sa správy rozchádzajú. Jedna verzia hovorí, že ho z trestu za nepriateľstvo k Akrisiovi zahubil jeho vnuk Perseus, ktorý vytiahol pred ním hlavu Medúzy a Proitos sa premenil na kameň.
Jeho hrad v Tirynte však pretrval veky. Bol považovaný za div sveta. Jeho miestami až sedemnásť metrov široké hradby z ohromných kvádrov pretrvali veky a je to ešte stále najsilnejšie opevnený hrad na svete.
Breznické podolie
Breznické podolie je geomorfologickou časťou Hodrušskej hornatiny, podcelku Štiavnických vrchov. Leží v západnej časti podcelku, v údolí Hrona medzi Novou Baňou a Tlmačmi.
Polohopis
Územie sa nachádza v západnej časti Štiavnických vrchov a zaberá západný okraj podcelku Hodrušská hornatina. Zaberá údolie rieky Hron, ktorý tu priberá niekoľko menších prítokov, z významnejších sú to Novobanský a Čaradický potok. Breznické podolie na severozápade vymedzuje Veľký Inovec (podcelok Pohronského Inovca), na severe je to časť Vtáčnika, Novobanská kotlina a podcelok Raj. Východným smerom pokračuje podcelok Hodrušská hornatina a južným smerom lemuje rieku Hron Hronská niva. Na juhozápade nadväzujú Štiavnické vrchy podcelkom Kozmálovské vŕšky a západne leží geomorfologická časť Hronskej pahorkatiny, Bešianska pahorkatina.
Doprava
Údolím Hrona prechádzajú významné komunikácie; zo Zvolena vodný tok kopíruje E 58 v trase rýchlostnej cesty R1 (Nitra – Zvolen), v ktorej blízkosti vedie cesta I/65. Obe dopravné tepny v strednej časti podolia odbočujú západným smerom na Zlaté Moravce a údolím pokračuje do Tlmáč cesta I/76. Z juhu na sever vedie nivou rieky železničná trať Nové Zámky – Zvolen.
Chránené územia
Okrajová časť Štiavnických vrchov v údolí rieky leží na vonkajšom okraji Chránenej krajinnej oblasti. Nevyskytujú sa tu ani žiadne osobitne chránené územia.
Turizmus
Najvýznamnejšou pamiatkou tejto časti územia je Benediktínsky kláštor v Hronskom Beňadiku. Breznické podolie tak tvorí zázemie a východisko výstupov do okolitých pohorí. Severným okrajom vedie Novou Baňou červeno značená Rudná magistrála, vedúca atraktívnym územím s banskými pamiatkami. V južnej časti vedie z Tlmáč modro značená trasa do Štiavnických vrchov, na ktorú sa pripája aj  zelená trasa z Tekovskej Breznice. Kláštor Hronský Beňadik a neďalekú Morovú kaplnku spája žltý chodník.
Žitného jeskyně
Žitného jeskyně (doslova Žitného jaskyňa) je jaskyňa v ľavom svahu Křtinského údolia v Moravskom krase. Je nazvaná po revírnikovi A. Žitnom, ktorý sa roku 1883 zúčastnil práce prehistorickej komisie viedenskej Akadémie vied. Jej význam spočíva v nálezoch prehistorického osídlenia.
Arendonk
Arendonk je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Antverpy.
Obyvateľstvo
Arendonk má približne 12,758 obyvateľov (2010).
Saint-Sériès
Saint-Sériès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kľačianska Podkova
náhľad|Kľačianska Podkova v roku 2012
Kľačianska Podkova je tradičné súťažné podujatie ťažných koní, ktoré sa organizuje v Turčianskych Kľačanoch. Cieľom podujatia je prezentácia a pozdvihnutie furmanstva a jeho súčasťou sú sprievodné akcie, ako prezentácia remesiel, spojená s jarmokom tradičných výrobkov a hračiek, no i odevov a doplnkov či cukroviniek. Zabezpečené je občerstvenie so zastúpením gastrošpecialít a viacero atrakcií.
Do súťaží sily a obratnosti sú zapojení furmani s koňmi podľa váhových kategórií, tak v jednozáprahu, ako v párovom záprahu. Prvý ročník sa uskutočnil 3. januára 2004 a až do roku 2020 išlo o zimné podujatie. Po ročnej pauze, spôsobenej pandémiou COVID-19, sa od roku 2022 koná v mesiaci máj.
Kultúrno-športovo-spoločenské podujatie nadregionálneho charakteru poskytuje návštevníkom množstvo informácii o ťažných i záprahových koňoch, o práci s nimi v minulosti aj v súčasnosti, o výhodách ich využitia v lesoch a pod. Prítomnosť rôznych plemien a veľkostí – od poníkov po mohutné chladnokrvníky ponúka najmä deťom nadobudnúť hravou a nenásilnou formou vzťah k zvieratám a prírode.
Saint-Thibéry
Saint-Thibéry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Balen
Balen je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Antverpy.
Obyvateľstvo
Balen má približne 21,022 obyvateľov (2010).
Riečna ulica (Bratislava)
Riečna ulica je jednosmerná ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto. Križuje sa len s Lodnou ulicou.
3. slovenská futbalová liga 2022/2023
3. slovenská futbalová liga 2022/2023 bol 30. ročník tretej najvyššej futbalovej súťaže na Slovensku. Liga bola rozdelená na 2 skupiny po 16 tímov. Víťazom skupiny Západ sa stal klub OFK Malženice a víťazom skupiny Východ FK Spišská Nová Ves. Víťazi oboch skupín si zabezpečili právo účasti v 2. lige. Z 3. ligy vypadli Inter, Nové Zámky, Vrakuňa Bratislava, Kalná nad Hronom (Západ) a Poprad (Východ).
Tabuľka skupiny Západ
zdroj: sportnet.sme.sk
Tabuľka skupiny Východ
zdroj: sportnet.sme.sk
Saint-Vincent-d’Olargues
Saint-Vincent-d’Olargues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Na hriadkach
Ulica Na hriadkach je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Križuje sa len s Primoravskou ulicou.
Beerse
Beerse je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Antverpy.
Obyvateľstvo
Beerse má približne 17,003 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Beerse pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Primoravská ulica
Primoravská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Bočka
Bočka môže byť:
Želiarska ulica (Bratislava)
Želiarska ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Saint-Vincent-de-Barbeyrargues
Saint-Vincent-de-Barbeyrargues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Africký pohár národov 2012
Africký pohár národov 2012 bol 28. ročníkom Afrického poháru národov, medzinárodného futbalového turnaja pod hlavičkou Konfederácie afrického futbalu (CAF).
Turnaj sa hral v dvoch krajinách v Gabone a v Rovníkovej Guiney a hralo sa v dňoch od 21. januára do 12. februára 2012. Titul obhajoval Egypt.
Kvalifikácia
Na turnaji sa predstavilo 16 tímov. Debutantom na turnaji sa stal 🇳🇪, 🇧🇼 a hostiteľská krajina 🇬🇶.
Štadióny
Turnaj sa hral na štyroch štadiónoch v štyroch mestách.
Finále
Víťazom turnaja sa stala Zambia.
Wishartovo rozdelenie
Wishartovo rozdelenie je jedno z rozdelení pravdepodobnosti, ktoré definujeme cez symetrické, nezáporne definitné matice, ktoré vystupujú ako náhodné premenné (tzv. „náhodné matice“). Rozdelenie je veľmi dôležité pri odhadovaní a získavaní odhadov kovariančných matíc vo viacrozmerných štatistických analýzach.
Rozdelenie je pomenované podľa matematika Johna Wisharta, ktorý prvýkrát v roku 1928 toto rozdelenie popísal.
Definícia
Majme náhodný výber z normálneho p-rozmerného rozdelenia s parametrami {\mathbf O} a, teda. Ďalej nech {\mathbf X} je matica typu n ×  p definovaná nasledovne:. Potom matica {\mathbf W} definovaná nasledovným vzťahom:
má Wishartovo rozdelenie s n stupňami voľnosti.
Označenie:
Vlastnosti
Pokiaľ položíme kovariančnú maticu, tak hovoríme, že Wishartovo rozdelenie má štandardizovaný tvar, teda:
Pre p = 1, teda v prípade 1-rozmerného Wishartovho rozdelenia, sa toto rozdelenie zhoduje s \chi^2-rozdelením s n stupňami voľnosti vynásobeným disperziou, teda:
Pokiaľ máme maticu {\mathbf W}, ktorá má p-rozmerné Wishartovo rozdelenie s n stupňami voľnosti, teda a maticu {\mathbf A}, ktorá je typu p  ×  q, tak matica {\mathbf B}, ktorú dostaneme prenásobením matice {\mathbf W} zľava aj sprava maticou {\mathbf A}, má tiež Wishartovo rozdelenie s n stupňami voľnosti, ale q-rozmerné a s inou kovariančnou maticou:
Donatizmus
náhľad|[[Augustín z Hippa a donatisti, maľba z 18. storočia, Charles-André van Loo]] náhľad|Oblasť pôsobenia donatizmu
Donatizmus bol kresťanský schizmatický a heretický prúd rozvíjajúci sa v 4. a 5. storočí v severnej Afrike. Donatistická schizma bola sporom medzi cirkevným purizmom a cirkevným eklektizmom, sporom medzi myšlienkou cirkvi ako spoločenstva svätých, morálne čistých ľudí a cirkvi zahŕňajúcej všetok kresťanský ľud, i hriešnikov a bývalých odpadlíkov. Smer a jeho prívrženci donatisti boli nazvaní podľa hlavného a dlhodobého protagonistu smeru, kartáginského donatistického biskupa Donáta. Donatistická schizma začala vznikať v rokoch 307311 a už v roku 313 bola odsúdená synodou v Ríme na čele s pápežom Melchiadom. Ako bludná bola následne odsúdená aj na synode v Arles v roku 314, i cisárom Konštantínom I. v roku 316. V nasledujúcom období donatizmus pretrvával a rímska politika k nemu sa menila v závislosti od postojov vládnucich cisárov. Významný vplyv si donatizmus udržiaval v Numídii a najmä na vidieku, kde bol podporovaný údernou silou extrémistických asketikov circumcellionov. Napriek viacerým snahám o prekonanie schizmy, konflikty donatistov a katolíckeho prúdu kresťanov pretrvávali až do roku 411, keď cisár Honorius zvolal v do Kartága verejnú konferenciu, na ktorej proti donatistom za katolícku stranu vystúpil svätý Augustín z Hippa. Augustín spolu s ďalšími katolíckymi dišputantmi v rozprave predsedanej rímskym arbitrom donatistov na čele s Petiliánom z Cirty porazil, a vplyv donatistov začal následne pre cisárske represie upadať. Posledné zvyšky herézy v Afrike pretrvávali až do arabskej invázie v 7. storočí.
Počiatky schizmy a jej náuka
Pôvod schizmy siaha do obdobia prenasledovania kresťanov za vlády Diokleciána. Dioklecián proti kresťanom vydal štyri edikty. Prvým ediktom z roku 303 boli kresťanom boli odňaté občianske práva a bolo prikázané zbúrať ich kostoly a spáliť posvätné knihy. Na základe druhého ediktu mohlo byť kresťanské duchovenstvo kedykoľvek uväznené a vďaka Diokleciánovmi tretiemu ediktu mohli byť duchovní mučení dokiaľ sa nevzdali svojej viery. Štvrtý edikt staval i laikov do postavenia výberu medzi obetovaním rímskych bohov alebo smrťou. Ťažké prenasledovanie a hrozby mučenia, či smrti presvedčili viacerých kresťanov, aby od kresťanstva upustili. Existovalo viacero foriem odpadnutia. Osoby, ktoré podpísali libelli a neobetovali bohom bývali nazývaný libellatici. Osoby, ktoré obetovali rímskym modlám boli označované ako sacrificati. Osoby, ktoré modlám zapálili kadidlo boli prezývaný thurificati. Rozsiahlu skupinu, najmä kňazov, tvorili lapsi nazývaní traditori. Šlo o označenie tých, ktorí odovzdali (tradovali) posvätné knihy (najmä Bibliu) rímskym úradom počas prenasledovania. Títo odpadlíci, spoločne označovaní ako lapsi (padlí), alebo ako apostati boli horlivými kresťanmi vnímaní negatívne ako zradcovia. Viedli ich k tomu príklady mnohých mučeníkov (najmä kartáginského biskupa, mučeníka, svätého Cypriana), a učenie Tertuliána, ktorí vyzdvihovali cnostný život mučeníkov pre vieru a učili, že útek pred prenasledovaním nie je prípustný.   ''
Po smrti cisára Diokleciána a nástupe Konštantína Veľkého na cisársky trón sa situácia zmenila. Konštantín Veľký (spočiatku spolu s cisárom Liciniom) povolili slobodné vyznávanie kresťanstva a navrátili kresťanom aj zhabané statky (Milánsky edikt). Slobodné vyznávanie kresťanstva viedlo k tomu, že okrem nových veriacich sa do cirkvi chceli navrátiť aj viacerí odpadlíci a traditori. Podľa výsledkov šetrenia synody v Citre v roku 305 bol takmer každý africký biskup vinný z odovzdania svätých kníh prenasledovateľom v roku 303. Koncil povolil traditorským klerikom sa vrátiť späť do cirkvi a ujať sa úradov. Proti ich návratu do lona cirkvi sa postavila časť veriacich a klerikov, ktorá proti odpadlíkom začala verejne vystupovať. V roku 307 usporiadali vlastný koncil v Cirte (Konštantii), na ktorom sa zúčastnili desiati "nezradní" biskupi a kde vysvätili nového biskupa. Neskôr sa toto zoskupenie rozrástlo a získalo názov donatisti.
Donatistické myšlienky
Donatisti hlásali, že skutočná cirkev je spoločenstvom dokonalých a morálne bezúhonných osôb, a túto svoju dokonalosť si musí zachovať a strážiť. Odpadlíci (traditori,..) nemali mať možnosť svätiť (vykonávať sviatosti), pretože účinnosť posvätných účinkov podľa nich závisela od dôstojnosti osoby, ktorá sviatosť udeľovala. Sviatosti, ktoré udeľovala nemorálna osoba boli podľa nich pochybné, neplatné a škodlivé. Toto učenie bolo v rozpore s náukou všeobecnej (t.j. katolíckej) Cirkvi, podľa ktorej majú sviatosti pôvod v Bohu a pôsobia ex opere operato, t.j. sviatosti majú podľa katolíckej náuky v sebe Bohom udelenú milosť a účinnosť. Keď sa sviatosť slávi podľa úmyslu katolíckej Cirkvi a prostredníctvom kanonicky určenej formy, pôsobí v nej, a skrze ňu Božia moc nezávisle od osobnej morálky vysluhovateľa. Donatisti ďalej tvrdili tiež, že okrem samotného odpadlíka prestáva byť skutočným členom cirkvi aj ten, kto s odpadlíkom zotrváva v spoločenstve, napr. aj na bohoslužbe. Východiskom ich úvah bolo prevzatie starozákonného inštitútu „obradného poškvrnenia človeka pri kontakte s mŕtvolou" (contaminare). Súžitie s hriešnikom, o ktorom bolo známe, že je "kontaminovaný", prinieslo morálne pošpinenie aj tomu, kto sa sním stýkal. Keďže katolícka cirkev nezavrhla traditorov ako apostatov, donatisti ju celú vnímali za kontaminovanú. Človek podľa donatistov svojimi činmi mohol krst aj stratiť, mohol byť ale znovu pokrstený. Ak preto chcel katolík vstúpiť k donatistom, musel byť znovu pokrstený a v prípade kňaza aj vysvätený. Aj medzi donatistami sa tak nachádzalo viacero traditorov.
Vývoj v 4. storočí
Donatisti sa so žiadosťou o rozhodnutie v spore obrátili na Konštantína I., ktorý hoci mal ku kresťanstvu sympatie bol v tom čase sám ešte pohanom. Konštantín preto rozhodnutie presunul na pápeža Melchiada a západných, galských biskupov zoskupených okolo Ríma. 3. októbra 313 zvolal Melchiades do Lateránu synodu osemnástich rímskych a galských biskupov, ktorí po troch dňoch rozhodli v prospech Caeciliana a donatismus odsúdili. Donatistom bolo povolené sa vrátiť späť do cirkvi, spor v mestách, kde sídlili dvaja biskupi sa mal vyriešiť tým, že starší si ponechá svoj úrad a novšiemu bude pridelený nový úrad. Donatisti rozhodnutie odmietli a samotnému pápežovi vytýkali, že je tiež traditor. Spor sa nevyriešil a donatistické hnutie naďalej získavalo najmä medzi vidieckym ľudom čoraz väčšiu obľubu. Druhýkrát sa donatisti s odvolaním obrátili na cisára v roku 314. Konštantín preto zvolal väčšiu synodu do Arles (aj Arelates) v južnom Francúzsku, ktorej sa zúčastnilo vyše 70 biskupov z celého Západu. Synoda prijala aj viacero kánonov a rozhodla v neprospech donatistov. Veľké výsledky však synoda u donatistov nezaznamela a donatisti ďalej s katolíkmi nehodlali diskutovať.
V roku 316 sa donatisti znovu odvolali na samotného cisára Konštantína. Cisár si obe strany povolal do Milána a znovu rozhodol v prospech Caeciliana. Katolíkom mali byť vrátené zhabané kostoly. Donatisti sa búrili a nesúhlasili s Konštantínovým rozhodnutím, avšak cisárovo rozhodnutie avšak už bolo v roku 317 podložené hrozbou pokút a represií proti odporcom, ktorí ho nerešpektovali a ohrozovali jednotu kresťanstva a mier v ríši. Cisár taktiež vydal príkazy africkej správe, avšak ani mocenským zásahom a perzekúciami sa spor nepodarilo vyriešiť, a cisár, ktorý sa snažil o mier v krajine, donatizmus dokumentom Epistula ad universos episcopos per Africam z roku 321 akceptoval ako slobodný náboženský prúd. Konštantín sa spor naďalej snažil udržiavať skôr zamrznutý. Prvého nicejského koncilu sa donatisti nezúčastnili, a naopak, koncilu sa ako jeden z mála biskupov Západu zúčastnil ich oponent Caecilian, ktorý bol všeobecnou cirkvou naďalej uznávaný. V roku 330 sa však donatisti zúčastnili zvolanej synody. V roku 336 v Kartágu uskutočnili vlastnú synodu, na ktorej sa zúčastnilo 270 donatistických biskupov.
Donatisti získavali veľkí vplyv najmä na africkom, numídskom vidieku. Prostí ľudia oceňovali hrdinstvo mučeníkov, ktorí v ťažkých dobách vytrvali vo viere. Pravdepodobne ešte za Konštantínovho života rady donatistov výrazne posilnili skupiny tzv. circumcellionov, asketicky žijúcich ľudí, či mníchov, pravdepodobne berberského pôvodu, ktorí putovali krajinou od domu k domu a slovom i zbraňou šírili donatistickú náuku. Boli to fantatickí prívrženci praktikami často podobní zbojníkom, ktorí tvorili extrémistické krídlo donatistov. Za vlády Konštantínovho nástupcu Konštantia (aj Konstans, či Konštanc ) sa však situácia výrazne zmenila. V tomto období zomrel Caecilian a objavili sa nové snahy o zmier znepriatelených strán. Konstantius II. v roku 347 obnovil represívne zákony z roku 317 a poslal do Afriky vyslancov, ktorí mali situáciu s pomocou značných finančných zdrojov riešiť. Donát, ktorí v legátoch a možných úplatkoch videl hrozbu zakázal svojim biskupom od komisárov prijímať akékoľvek peniaze. O samotnom cisárovi sa vyjadril slovami: Čo je cisár pre cirkev? (Quid est imperatori cum ecclesia?) Situácia sa vyhrotila až nakoniec Donát proti komisárom s pomocou ozbrojených circumcellionov povstal, za čo bol po porážke poslaný do vyhnanstva do Galie, a donatizmus bol odsúdený. Konštantius a kartáginský biskup Gratus situáciu považovali za vyriešenú a prehlásili cirkev za zjednotenú. Ako sa však následne ukázalo, šlo len o dočasné zdanie.
Sainte-Croix-de-Quintillargues
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Braine
Braine môže byť:
Dimităr Kutrovski
Dimităr Kutrovski (27. august 1987, Sofia) je súčasný bulharský tenista. Momentálne sa nachádza na 438. mieste rebríčka ATP, čo je aj jeho kariérne maximum. Po Grigorovi Dimitrovi je druhým najlepším bulharským tenistom v tomto rebríčku. Je členom daviscupového tímu Bulharska.
2012
Vo februári sa na turnaji SAP Open v San José dostal z kvalifikácie do štvrťfinále. V prvom kole hlavnej súťaže vyhral nad kvalifikantom Dennisom Lajolom 6-7 (7-9), 6-3, 7-6 (7-3). V druhom nad lucky loserom Blakem Strodem 7-5, 6-3 a vo štvrťfinále prehral s nenasadeným Ryanom Harrisonom 1-6, 4-6.
Berlaar
Obyvateľstvo
Berlaar má približne 10,889 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Berlaar pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Bourguignon-sous-Montbavin
Bourguignon-sous-Montbavin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Polohopis
Bourguignon-sous-Montbavin má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Bourguignon-sous-Montbavin má 126 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Elektroodpad
náhľad|Vyslúžilá počítačová technika je typickým príkladom elektroodpadu.
Salasc
Salasc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Elektroodpad
Čo patrí do elektroodpadu
Patria sem elektrické a elektronické zariadenia ako sú: televízory, počítače a ich príslušenstvo, (tlačiarne, klávesnice a pod.), rozhlasové prijímače, telefóny, herné konzoly, digitálne hodinky, fény, práčky, sušičky, žehličky, chladničky, umývačky riadu, mikrovlnné rúry, ohrievače, variče a ostatné elektrické kuchynské spotrebiče (rýchlovarné kanvice, kávovary, toastovače a pod.), elektromotory, ručné elektrické náradie, žiarivky, batérie, autobatérie, nabíjačky a iné.
Salasc
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Elektroodpad
Čo patrí do elektroodpadu
Tieto prístroje pozostávajú z mnohých materiálov, ako sú plasty, sklo, vzácne kovy (striebro, zlato, paládium, meď), ťažké kovy (ortuť, kadmium, olovo) a toxické chemikálie (polybrómované bifenyly, polybrómované difenylétery, tetrabrómbisfenol A). náhľad|Percentuálne zastúpenie kovových zložiek v elektronickom odpade.
Recyklácia
Recyklácia je základným prvkom nakladania s elektronickým odpadom. Správne vykonaná by mala výrazne znížiť únik toxických materiálov do životného prostredia a pôsobiť proti vyčerpaniu prírodných zdrojov.
Menej ako 20 % elektronického odpadu sa formálne recykluje, pričom 80 % končí buď na skládke, alebo sa neformálne recykluje – z veľkej časti ručne v rozvojových krajinách, čím sú pracovníci vystavení nebezpečným a karcinogénnym látkam, ako je ortuť, olovo a kadmium.
Metódy recyklácie
Spracovanie elektronického odpadu zvyčajne najprv zahŕňa rozobratie zariadenia na jednotlivé časti buď ručne, alebo sa čoraz častejšie využívajú automatizované zariadenia na skartovanie. Následne sa demontované súčiastky rozdeľujú podľa materiálov. V priemysle sa kladie dôraz na dôslednú separáciu vzácnych kovov, ktoré sú ekonomicky nákladné a ich prírodné zásoby sú limitované.
V alternatívnom hromadnom systéme násypka dopravuje materiál na drvenie do mechanického separátora s triediacimi a granulačnými strojmi na separáciu základných kovových a plastových frakcií. Takéto recyklačné zariadenie je uzavreté a využíva systém zberu prachu. Časť emisií zachytávajú práčky a sitá. Magnety, vírivé prúdy a sitá sa používajú na separáciu skla, plastov a železných a neželezných kovov, ktoré sa potom môžu ďalej separovať v taviacej peci.
V Európe sa recykláciou elektroodpadu zaoberá napríklad spoločnosť SEWA.
Význam recyklácie
Recyklácia elektroniky na konci životnosti je najefektívnejším riešením rastúceho problému s elektronickým odpadom.
Odovzdaný elektroodpad skončí v spracovateľskom závode. Správne vykonanou likvidáciou starých elektrospotrebičov, sa získavajú druhotné suroviny, ktoré budú využité na výrobu nových produktov. Taktiež sa týmto šetria prírodné zdroje a chráni sa životné prostredie pred znečistením toxickými látkami, pochádzajúcimi z elektroodpadu. Tým sa aj predchádza civilizačným ochoreniam a chráni sa zdravie ľudí. Recyklácia navyše znižuje množstvo emisií skleníkových plynov, spôsobených výrobou nových produktov.
Nesprávne nakladanie s elektronickým odpadom má za následok značné straty vzácnych kovov a znečistenie životného prostredia (najmä pôdy), ktoré môže zapríčiňovať civilizačné ochorenia.
Elektroodpad na Slovensku
Na Slovensku máme veľa možností, kde môžeme bezplatne odovzdať elektroodpad. Na zber elektroodpadu sú určené predovšetkým zberné dvory a mobilné zbery. Táto možnosť je často ponúkaná aj obchodmi so zameraním na elektrotechniku.
Zvlášť sa odovzdávajú batérie, a to taktiež na zberných dvoroch, alebo v špeciálne na to určených nádobách v predajniach.
Vyzbieraný odpad sa následne vyváža do spracovateľských závodov, ako napríklad závod v Slovenskej Lupči.
Vagačov dom (Detva)
Vagačov dom, pôvodne rodinný dom Vagačovcov, zakladateľov prvej bryndziarne na Slovensku, postavený v roku 1908, dominanta mesta Detvy, nachádzajúca sa v historickej časti mesta na Partizánskej ulici.
História
Pôvodne rodinný dom Vagačovcov, zakladateľov prvej bryndziarne na Slovensku. Vznik bryndziarne sa datuje do roku 1787. Jej zakladateľom bol Ján Vagač, rodák zo Starej Turej (* 1759 – † 1835). Bol majiteľom mäsiarstva, obchodník s dobytkom, maslom a syrom a zakladateľ bryndziarskej éry Vagačovcov. Popri obchodovaní s topeným maslom a s dobytkom sa často dostával na stredné Slovensko, aj do mesta Detvy.
Jána Vagača pri opakovaných návštevách spoznávali aj miestni bačovia. Na mnohých salašoch prenocovával a spoznával ich prácu. Hostili ho chlebom a zvláštnym hrudkovitým syrom z ovčieho mlieka. Ten ho svojim vzhľadom a hlavne chuťou zaujal, a keďže nebol trvanlivý, rozmýšľal, čo s ním urobiť. Ján Vagač začal so syrom experimentovať: ''„Dovtedajší spôsob výroby obohatil o rozvaľkanie v rukách rozdrvenej suroviny na drevenom lopári, čím dosiahol jemnejšiu konzistenciu. Vmiesením soli predĺžil trvanlivosť a bryndzu vytvaroval do kompaktnej hmoty. Získal tuhý, ale masťovitý produkt. Novými výrobnými postupmi smeroval k vytvoreniu špecifickej slovenskej bryndze.“''
Objavil technológiu výroby bryndze a práve v Detve, kde sa stretol s prototypom bryndze založil v roku 1787 prvú manufaktúrnu bryndziareň. Počas sezóny, príslušníci rodiny viac ako polovicu roka žili v Detve a v okolí. V tomto období patrili Vagačovci k bohatým katolíckym obyvateľom poddanského pôvodu. Ján Vagač celý život konal čestne a svedomito, keď umieral, zanechal svojmu synovi životné krédo: „S poctivosťou najďalej zájdeš.“
Do začiatku 20. storočia prichádzali Vagačovci do Detvy len na obdobie salašnej sezóny, na zimu odchádzali domov do Starej Turej. Až Alexander Vagač (* 7. 10. 1879 - † 9. 3. 1934), ktorý po smrti svojho otca Michala (* 26. 9. 1844 - † 19. 1. 1905) v roku 1905, prevzal vedenie rodinnej bryndziarne, sa rozhodol so svojou manželkou Antóniou, rod. Valovičovou (* 5. 1. 1887 - † 23. 2. 1976), usadiť sa v Detve natrvalo. Spolu vychovávali štyri deti Štefana, Karola, Júliusa a Máriu. Pre svoju mladú rozrastajúcu sa rodinu, nechal v roku 1908 Alexander Vagač postaviť prízemný dom na vtedajšej Hlavnej ulici (dnešnej Partizánskej ulici) a v roku 1931 pribudla nadstavba. Podľa projektu, mala mať nová budova uzavretý dvor s uličným frontom obytného domu a s kanalizáciou do potoka. ''„...bude pozostávať z dvoch dvojizbových rodinných bytov so spoločným vchodom (chodbou) na prízemí a z dvoch jednoizbových bytov na podkroví. Ku dvojizbovým rodinným bytom sú projektované v obytnom dome na prízemí aj osobitné kuchyne, komory a pivnice a uzavreté povaly. A dva jednoizbové byty, ku ktorým sú projektované zo spoločného vchodu vedúce pohodlné schody z predizby.“'' Staviteľ Ján Cajhán z Banskej Štiavnice vypracoval projektovú dokumentáciu a celkový rozpočet stavby bol ustálený vo výške 203 458 KČS.
Za vedenia Alexandra Vagača podnik dosiahol najväčší rozkvet. Výrobky detvianskej bryndziarne preslávili Detvu doma aj vo svete, najmä v Rakúsku, v Nemecku a v Amerike.Na pohon mlynov začali v roku 1914 používať benzínové motory a v roku 1928 elektrický pohon. Po vypuknutí 1. svetovej vojny musel Alexander Vagač narukovať a zúčastniť sa priamych frontových bojov v rokoch 1916 - 1918. V čase jeho neprítomnosti ho v bryndziarni zastúpila jeho žena Antónia. Bryndziareň v prvým povojnových rokoch trpela ekonomickými ťažkosťami. Príčiny recesie boli rôzne, export výrobkov do bývalých častí monarchie ochromili nové hranice a clá, navyše export podliehal prísnej štátnej regulácií. Druhý základný fundament odbytu – domáca spotreba, bola ochromená socioekonomickými problémami širokých vrstiev spoločnosti. Krízu podniku znásobila aj krátka okupácia Detvy maďarskými boľševikmi v júni 1919. Toto obdobie opisuje vo svojej knihe Bolševická víchrica z roku 1928, spisovateľ, kňaz a politik Anton Šalát. ''„Boľševickí predáci po vtiahnutí do Detvy obsadili rímskokatolícku faru a Vagáčov dom. – Fara im bola sídlom štábu a u Vagáčov súdili.“''
Rodina sa zachránila útekom z Detvy a dva mesiace sa ukrývali. V dome a v bryndziarni boli napáchané nenahraditeľné škody. Po návrate začali s výrobou odznova. V roku 1933 rozšírili výrobu o taviareň ementálskeho syra, ktorý bol dovážaný z Rakúska výmenou za bryndzu. Alexander Vagač zomrel 9. marca 1934 vo veku 55 rokov. náhľad Vedenie podniku prebral jeho prvorodený syn Ing. Štefan Vagač (* 19. 7. 1905 – † 2.3. 1991). V roku 1937 si pri príležitosti 150. výročia rodinnej bryndziarne, objednal propagačnú brožúru od Gustáva Hladila. Ide o prvé dielo svojho druhu a je nepochybné, že Štefan Vagač si ju objednal nielen z úcty k predkom, ale aj z prestížnych a marketingových dôvodov. Brožúra je základným prameňom rodinnej histórie a poskytuje prvé ucelené informácie o bryndzi – jej pôvode, výrobe a spotrebe. Záver brožúry propaguje konkrétne výrobky bryndziarne. Štefanovi Vagačovi však nebolo dopriate viesť podnik až do konca svojho života tak, ako jeho predkom. Znárodňovanie podnikov po roku 1948 znamenalo likvidáciu rodinnej bryndziarne a v roku 1951 v nej bola výroba zrušená. Vagačovci museli v roku 1953 opustiť nielen bryndziareň, ale aj svoj rodný dom. Štefan Vagač bol preradený do robotníckeho stavu, urobil si kurz konštrukčného zámočníka v Hliníku nad Hronom, kde aj pol roka pracoval. Po prepustení následne pracoval vo vodárňach a kanalizáciách, kde robil výkopové práce a zakladal potrubia. Práve tu utrpel ťažký úraz s doživotnými následkami a musel zmeniť pracovisko. Do odchodu na dôchodok pracoval ako skladník vo Vlkanovej. S rodinou býval v Banskej Bystrici, kde 2. marca 1991 zomrel.
Saturargues
Saturargues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Abugida
Abugida (iné názvy: neosylabické písmo, (?)neoslabičné písmo,(?)neoslabikové písmo, neosylabár, neosylabárium, pseudoabecedné písmo, pseudoalfabetické písmo, pseudoabeceda, alfasylabické písmo, ďalšie synonymá pozri v článku alfasylabické písmo) je písmo, ktorého jednotlivý znak (graféma) reprezentuje spoluhlásku spojenú s nejakou nemennou samohláskou a zmena (alebo úplné vynechanie) tejto samohlásky sa označujú (relatívne miernou) modifikáciou tohto znaku.
Abugida je podtyp alfasylabického písma v širšom zmysle, t.j. písma ktoré tvorí prechod medzi slabičným písmom a hláskovým písmom.
V starších textoch sa takéto písmo ako samostatný typ písma vydeľovalo málokedy, abugida bola obyčajne zahrnutá pod slabičné písmo alebo menej často pod spoluhláskové písmo či pod pravé hláskové písmo.
Názvy
Názov "abugida" pre tento typ písma navrhol T. Daniels v roku 1990, odvtedy sa pomerne dobre presadil. Názov "neosylabické písmo" navrhol James-Germain Février v roku 1948. Názov "pseudoabeceda" navrhol Fred Householder v roku 1959.
Charakteristika
Každá graféma abugidy označuje spoluhlásku so štandardnou samohláskou (najčastejšie samohláskou a alebo šva). Modifikáciou tejto grafémy (vrátanie v niektorých písmach pridania diakritického znamienka) sa mení samohlásková časť znaku a jedna z modifikácií slúži na vyjadrenie toho, že za spoluhláskou sa nevysloví žiadna samohláska. V abugide teda, na rozdiel od typického slabičného písma, existuje systematická grafická podoba medzi foneticky príbuznými slabikami: Všetky grafémy so spoločnou spoluhláskou sa navzájom podobajú a všetky grafémy so spoločnou samohláskou (alebo bez samohlásky) majú rovnakú samohláskovú značku (samozrejme okrem štandardnej samohlásky, ktorá sa osobitne neoznačuje).
Príklad: Ak by sme slovenčinu zapisovali abugidou, písmeno C by sa štandardne čítalo [ca]. Ak by sme chceli zapísať len samostatnú spoluhlásku [c], museli by sme pridať povedzme značku _, takže by sme dostali C. Pridávaním iných znamienok (´ˇ¸^) by sme dostali čítanie napríklad [ci](Ć), [cu] (Č), [ce] (Ç) a [co](Ĉ).
Modifikácia grafémy sa môže uskutočniť aj len otočením celej grafémy (napríklad v kríjskom písme, t.j. písme kmeňa Cree), takýto druh písma sa však zvykne klasifikovať aj ako typicky slabičné písmo.
Výskyt
Abugidy sú najviac rozšírené na indickom subkontinente a v juhovýchodnej Ázii. Tieto písma sa nazývajú aj indické písma. Odvodené sú z písma brahmí, ktoré vzniklo v rokoch 500–300 pred Kr. a stalo sa predchodcom okolo 40 moderných indických písiem. Patrí sem napríklad bengálske písmo, dévanágarí, gudžarátske písmo, sinhalské písmo, tibetské písmo a veľa ďalších.
Písmom založenom na princípe abugidy je aj etiópske písmo používané na zápis jazyka ge'ez, amharského jazyka a jazyka tigriňa, ktorými sa hovorí v Etiópii a Eritrei.
Písma etiópske písmo, zjednotené kanadské aborigénne slabičné písmo (t.j. najmä kríjske písmo) a pahawh hmong sa zvyknú zaraďovať aj ako slabičné písma (a nie abugidy). Ak sa pod abugidy nezaradí etiópske písmo, môže byť v istom zmysle označenie "abugida" problematické, lebo tento termín pochádza z etiópskeho názvu etiópskeho písma.
Kokošník
Kokošník môže byť:
Braine (Aisne)
Braine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Braine má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Braine má 2 127 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Grinavské jazerá
Grinavské jazerá sú tri jazerá, ktoré sa nachádzajú nad historickou mestskou časťou mesta Pezinok s názvom Grinava, tiež nazývanou aj Myslenice, a podľa ktorej sú pomenované. Nachádzajú sa na východnom okraji Homoľských Karpát, geomorfologickej časti Pezinských Karpát. Tvoria neveľkú oblasť, ktorá hraničí s lesným pásom Malých Karpát, a ktorú človek premenil na vinice takým spôsobom, že v nej ponechal mnohé miesta v pôvodnom stave.
Aglaia (manželka Amythaóna)
Aglaia (starogr. Ἀγλαΐα – Aglaia, ) je v gréckej mytológii manželka Amythaóna syna iólskeho kráľa Kréthea a matka veštca Melampouda a Bianta.
Aglaia v diele Bibliothéké historiké (Historická knižnica) od starovekého gréckeho historika Diodora Sicílskeho figuruje ako manželka Amythaóna a matka dvoch synov, slávneho veštca Melampouda a Bianta, ktorí sa stali kráľmi v Tirynte.
Saussan
Saussan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Slabičné písmo
Slabičné písmo (iné názvy: slabikové písmo, sylabické písmo, sylabografické písmo, sylabografia, sylabár, sylabárium, slabičné/slabikové/sylabické/sylabografické abecedné písmo, slabičné/slabikové/sylabické/sylabografické alfabetické písmo, slabičná/slabiková/sylabická/sylabografická abeceda; znak takéhoto písma (alebo znak iného písma použitý v rovnakej funkcii) sa volá sylabogram, sylabograf, slabičný/slabikový/sylabický znak) má viacero podobných (ale odlišných) definícií:
Charakteristika
Slabičný znak vyjadruje istú sekvenciu hlások, spravidla slabiku (presnejšie konkrétne KV, VK, KVK, KKV alebo KVKV, kde K = spoluhláska, V = samohláska), pričom ale obyčajne existujú aj znaky pre samostatné samohlásky. Slabičné písma mávajú okolo 80 – 120 znakov.
Vznik
Slabičné písma obyčajne vznikli tak, že v pôvodne logosylabickom písme klesal podiel logogramov a rástol podiel sylabogramov. Logosylabické písma zas obyčajne vznikli tak, že sa v čisto logografickom písme aplikoval tzv. rébusový princíp.
Rozdiel voči abugide
Odlišnosť slabičného písma (hore definícia ad b) od abugidy je primárne tá, že v slabičnom písme neexistuje systematická grafická podoba medzi foneticky príbuznými slabikami. Znamená to, že napríklad znaky japonského slabičného písma hiragana か (ka), き (ki), く (ku), け (ke) a こ (ko) nemajú nič spoločné, čo by naznačovalo ich spoločnú spoluhlásku (k-).
Príklady
Norma ISO 15924 uvádza v kategórii slabičné písmo (hore definícia ad b): lineárne písmo A a B, cyperské písmo, japonské slabičné písma (t. j. najmä hiragana a katakana), na-si ke-pa, etiópske písmo, bamumské písmo, kpelle, loma (toma), mendské písmo, afaka, zjednotené kanadské aborigénne slabičné písmo (t. j. najmä kríjske písmo), čerokézske písmo, pahawh hmong, ioské písmo (loloské písmo), vajské písmo, woleai (karolínske písmo) a nü-šu. Iné zdroje však uvádzajú lineárne písmo A a B ako logofonetické písma, etiópske písmo, zjednotené kanadské aborigénne slabičné písmo a pahawh hmong ako abugidy.
Treba dodať, že klinové písma (ktoré sú tiež – zhruba od polovice 3. tisícročia pred Kr. – väčšinou jasne slabičné, aj keď obsahovali aj niektoré neslabičné prvky) majú v tejto norme ISO 15924 zvláštnu kategóriu.
Druhy
Viacerí autori v posledných rokoch rozlišujú v rámci slabičného písma ad definícia b:
Sprout a Rogers rozlišujú slabičné a jadrovoslabičné písmo:
Taylor 1995 rozlišuje: Ako oddelenú skupinu má abecedné slabičné písmo (hangul).
Marína Paulínyová
Marína Paulínyová (* 28. marec 1897, Slovenské Pravno, Rakúsko-Uhorsko – † 5. október 1945, Blackbushe, Anglicko) bola slovenská diplomatka, žurnalistka, zdravotníčka a propagátorka Slovenska, podpredsedníčka Česko-slovenského červeného kríža, tlmočníčka.
Životopis
Rané detstvo prežila v Turci na Slovensku. Dominantnú úlohu pri tvorbe jej osobnosti mala jej rodina a otec, ktorí boli národne cítiaci. Zlá ekonomická situácia však donútila rodinu opustiť Slovensko a skúsiť šťastie za veľkou mlákou. V roku 1905 odišla s rodičmi do Ameriky. Paulínyovci sa usadili v meste Stamford neďaleko New Yorku - v jednom z najmenších štátov USA - Connecticute. Jej otec zahynul ako 50 ročný v USA kde si chcel zarobiť a vrátiť sa na Slovensko. Jeho cieľ bolo pomôcť rodine ekonomicky. Napriek tomu, že Marína odišla relatívne malá, celý život si zachovala vrúcny vzťah ku svojej krajine a pomáhala jej ako len mohla. Napriek tomu, že sa túžila vrátiť na Slovensko pre dejinné udalosti a tragický skon sa Maríne tento sen nenaplnil.
Prvá významná udalosť M. Paulínyovej v jej živote bola, že sa zapojila ako mladé dievča do pomoci ktorú organizoval Americký Červený kríž pre legionárov pri návrate do vlasti. Absolvovala ošetrovateľský kurz ČK a na jar 1919 nastúpila v San Franciscu spolu s lekármi a ošetrovateľkami na loď vezúcu potraviny lieky, šatstvo. Koncom júna priplávali na Sibír do Vladivostoku - tu končí Transsibírska magistrála. Pomáhala čs. légiám, prešla s nimi ako zdravotníčka a tlmočníčka polovicu sibírskej anabázy a zažila stroskotanie lode U.S.A.T. Heffron. Počas tisíce kilometrov trvajúceho cestovania vlakmi zo Sibíri cez Japonsko a následne loďami zo Singapuru do USA ohrozovali legionárov choroby a odbornú starostlivosť potrebovali, ranení a chorí. Preto im bolo potrebné zabezpečiť lekárov, ošetrovateľky a tlmočníkov ovládajúcich slovenský jazyk. Do ČSR sa vrátila s posledným transportom vojakov v roku 1921. Na vtedajšiu dobu to bol nepredstaviteľný počin pre mladé dievča.
Potom po ukončení prvej svetovej vojny, keď vzniklo Česko-Slovensko, tak opäť sa zapojila do činnosti na Slovensku. Mala skúsenosti s Y.W.C.A. (The World Young Women's Christian Association), hnutím mladých kresťanských žien v Amerike. Y.W.C.A. je hnutím pracujúcim pre posilnenie postavenia, vedenia a práv žien, mladých žien a dievčat. Snažila sa o vybudovanie pobočky na Slovensku. V tej dobe to bolo nóvum, aby sa ženy postavili takto za svoje práva. Išlo o sociálnu prácu.
Potom nasledovalo obdobie, keď sa vrátila v roku 1924 do USA a pôsobila v meste Chicago. Zaoberala sa predajom umeleckých výrobkov a tým aj propagáciou Slovenska a Československa v Československom umeleckom štúdiu - The Czechoslovak Art Studio - Chicago, Michigan Boulevard 717 N.
V roku 1936 sa vrátila opäť do vlasti a zakladala kanceláriu pre cestovný turistický ruch v Bratislave Slovakotour. Milan Hodža ju poveril aby ho založila a viedla. Stala sa riaditeľkou Slovakotouru. Bolo to obdobie troch rokov keď sa pomaly blížila druhá svetová vojna. V tejto dobe bolo veľmi dôležité aby sa o Československu poskytovali pravdivé a skutočné informácie, a v tomto zohrala M. Paulínyová významnú úlohu ako diplomat. Mala kontakty v Amerike, sprevádzala novinárov, politikov, ale významné osobnosti aj z iných oblastí.
Potom nastalo obdobie druhej svetovej vojny. Keď sa schyľovalo k vzniku Slovenského štátu stala sa nežiaducou osobou a do poslednej chvíle odkladala svoj odchod do exilu. Deň na to ako odcestovala bola už hľadaná políciou. V zahraničí sa zapojila do exilovej práce. V Londýne sa ustanovil exilový Česko-slovenský červený kríž a ona sa stala jeho podpredsedníčkou. Jej mohli ďakovať za pomoc početné jednotky československej armády smerujúce do Británie aj prúdy utečencov. Získala pre nich podporu vplyvných londýnskych mecénov, finančnú a materiálnu pomoc od krajanov v USA a Kanade, pomoc medzinárodného výboru (MV) ČK v Ženeve. Zabezpečila pomoc tisícom príslušníkov našej armády, ktorých zajala nemecká armáda a Nemecko im nepridelilo štatút vojnových zajatcov, preto v zajateckých táboroch nedostali materiálnu pomoc. M. Paulínyová ju zabezpečila cez Britský Červený Kríž, vďaka čomu zajatecké oddelenie ČSČK v Londýne, ktoré viedla, odosielalo každému nášmu zajatcovi štyrikrát mesačne potravinové balíčky a raz za štvrťrok balík so šatstvom. Len ten, kto prežil utrpenie v zajateckých táboroch, mohol oceniť obrovský význam tejto pomoci. Jej náplňou bola hlavne starostlivosť o vojnových zajatcov, repatriantov a čs. letcov bojujúcich v RAF. Po potlačení Slovenského národného povstania osobne v sídle MV ČK zabezpečila potravinovú pomoc našim zajatcom v nemeckých koncentračných táboroch, dojednala povojnovú pomoc Československu, nákup liekov vo Švajčiarsku aj ich dodávky lietadlami MVČK na naše územie. Takto pôsobila v Londýne až do roku 1945. Po skončení vojny stihla vybaviť pre Slovensko niekoľko zásielok zdravotníckeho materiálu, vrátane nových sanitných áut. Potom po návrate repatriantov ČSR sa chystala naspäť domov.
Päť mesiacov po skončení vojny 5. októbra 1945 krátko po štarte lietadla Consolidated B-24 Liberator 311 začal horieť motor na ľavom krídle, lietadlo sa zrútilo a zhorelo. V lietadle tragickou smrťou zahynuli všetci cestujúci aj celá posádka, ktorá chcela letieť do Prahy – na letisko Ruzyně. Obete tohoto nešťastia majú spoločný pomník na Brookwood Cemetery v Surrey v Anglicku.
Noviny vtedy o nej písali, že je ako novodobý Štefánik. Ale komunistom sa nehodila rovnako, ako ľudákom, takže sa ju pokúsili z dejín vymazať. Vieme o nej len vďaka statočným príbuzným, ktorí zachovali o nej dokumenty. Bola úspešnou ženou s dlhodobým a silným vzťahom k rodnej vlasti ktorú milovala a jej hrdinstvo ostane v srdci a pamäti národa.
Vyznamenania
Vyznamenanie za mimoriadne zásluhy in memoriam v roku 1947 – Česko-slovenský vojnový kríž 1939
V sedmobrežnom kruhu Ríma
náhľad|[[Bazilika svätého Petra v Ríme vo Vatikáne]]
V sedmobrežnom kruhu Ríma je hymnická pieseň zároveň aj slovenská pápežská hymna. Odkazuje na sedem rímskych pahorkov, medzi ktorými je postavená bazilika svätého Petra a prosí za pápeža. Spieva sa pri štátnych návštevách Vatikánu, pozdrave Urbi et Orbi, cez veľké cirkevné sviatky, a to väčšinou po skončení svätej omše.
Saussines
Saussines je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Morský kôň
Morský kôň môže byť:
Sauteyrargues
Sauteyrargues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.