cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Republic P-47 Thunderbolt
Vznik a vývoj
Vyvinutý bol z typu Republic P-43 Lancer, ktorý mal síce slabý motor a nedostatok vybavenia, ale zároveň mal silnú konštrukciu. Stroj dostal vtedy najsilnejší hviezdicový motor Pratt & Whitney R-2800 a výkonný turbokompresor, s ktorým mal potrebný výkon i vo väčších výškach, inštalácia nebola problém, pretože sa s ním počítalo už pre typ P-43. Jeho štvorlistá vrtuľa mala priemer 3,71 m, a tak musel byť použitý vysoký predný podvozok, ktorý sa zaťahoval smerom k trupu.
Lietadlo prvýkrát vzlietlo 6. mája 1941. Stroj bol silne vyzbrojený a pancierovaný (vrátane samosvorných obalov palivových nádrží), pre svoju hmotnosť a menšiu obratnosť sa však hodil skôr k sprievodu bombardérov alebo pre útoky na pozemné ciele, ako na vzdušné súboje so stíhačmi protivníka.
V roku 1942 začala sériová výroba a od apríla 1943 sa stroje objavovali nad Európou; ich počet stále stúpal. Lietadlá boli časom vylepšované, predovšetkým ich dolet. Pri verzii P-47D bol pilotov výhľad smerom dozadu zlepšený zavedením kvapkovitého krytu kabíny. Verzií P-47D sa vyrobilo najviac kusov, približne 12 500. Verzia N mala kvôli doletu väčšie krídla, nasadená bola v Pacifiku.
Španie
Španie môže byť:
Bučiačik močiarny
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 200 - 400. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje vykazujú mierny pokles od 20 - 50%. Ekosozologický status v roku 1995 V - zraniteľný. V roku 1998 VU:A1c, VU - zraniteľný. V roku 2001 VU - zraniteľný. V roku 2014 LC* D1 - menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC3 - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia V - zraniteľný druh.
Letné olympijské hry 2020
Letné olympijské hry 2020, oficiálne '''Hry XXXII. olympiády''' boli letné olympijské hry, ktoré sa konali od 23. júla do 8. augusta 2021 v hlavnom meste Japonska Tokiu. Pôvodne sa mali konať od 24. júla do 9. augusta 2020, lenže kvôli pandémii ochorenia COVID-19 boli v marci 2020 odložené. Aj napriek preloženiu termínu na rok 2021 si podujatie zachovalo názov Tokio 2020. Tieto hry boli prvé v histórii Olympijských hier, ktoré boli odložené a nie zrušené. V marci 2021 organizačný výbor rozhodol, že sa budú konať bez zahraničných divákov. Neskôr bolo rozhodnuté, že sa budú konať úplne bez divákov.
Bučiačik močiarny
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Letné olympijské hry 2020
Tokio bolo vybrané ako hostiteľské mesto na 125. kongrese Medzinárodného olympijského výboru 7. septembra 2013 v Buenos Aires. Tokio je hostiteľom letných olympijských hier druhýkrát v histórii, prvý raz to bolo v roku 1964, čo z neho robí prvé mesto v Ázii, kde sa letné hry konali dvakrát. Sú to už celkovo štvrté Olympijské hry na území Japonska, keďže Sapporo bolo v roku 1972 a Nagano v roku 1998 dejiskami zimných olympijských hier.
Bučiačik močiarny
Ochrana
Bučiačik močiarny je druh európskeho významu, ktorý sa vyskytuje ako kritériový druh v 5 chránených vtáčich územiach.
Letné olympijské hry 2020
Výber hostiteľa
Kandidatúru na organizovanie letných olympijských hier oficiálne oznámilo 5 miest:
Týchto uchádzačov hodnotila komisia Medzinárodného olympijského výboru na základe pätnástich kritérií :
Kandidátske mestá a hlasovanie
23. mája 2012 boli v kanadskom Quebecu vybrané 3 mestá, ktoré v hodnotení MOV dopadli najlepšie a z ktorých sa mal vybrať víťaz. Tieto tri mestá mali právo označovať sa ako tzv. kandidátske mesto:
Pravidlá hlasovania
Hlasovanie o výbere miesta konania hier XXXII. olympiády sa uskutočnilo na 125. zasadnutí Medzinárodného olympijského výboru 7. septembra 2013. Od roku 2001 prebieha hlasovanie členov MOV elektronicky. Na víťazstvo je potrebné získať nadpolovičnú väčšinu hlasov (pričom sa neberú do úvahy neplatné hlasy, hlasy tých, ktorí sa zdržali hlasovania, alebo tých, ktorí nemohli hlasovať). Hlasovania sa nemôžu zúčastniť členovia z krajín, ktorých mestá kandidujú. Ak v prvom kole nezískal žiadny kandidát nadpolovičnú väčšinu hlasov, koná sa ďalšie kolo hlasovania, z ktorého vypadne mesto s najmenším počtom hlasov z predchádzajúceho kola. V prípade, že v hlasovaní zostanú iba dve kandidátske mestá, víťazom sa stane mesto, ktoré získa viac hlasov.
7. septembra 2013 sa hlasovania v prvom kole zúčastnilo 97 členov MOV.
Otvárací ceremoniál
Otvárací ceremoniál sa uskutočnil na Japonskom národnom štadióne. Hry slávnostne otvoril cisár Naruhito. Príhovor mali Seiko Hašimoto, riaditeľka organizačného výboru a Thomas Bach, prezident Medzinárodného olympijského výboru. Oheň zapálila tenistka Naomi Osaka. Hlavnou piesňou bola Imagine od Johna Lennona. Ceremoniálu bez divákov sa zúčastnilo 23 slovenských športovcov.
Športové odvetvia
Na hrách XXXII. olympiády prebehnú súťaže v 38 športových odvetviach. Novými športami v programe olympijských hier sa stali karate, skejtbording, surfovanie a športové lezenie.
Violončelový koncert (Schumann)
Violončelový koncert a-mol, Op. 129 je dielo nemeckého skladateľa Roberta Schumanna.
Schumann dielo zložil vo svojom umelecky plodnom roku 1850, počas šťastného životného obdobia, ktoré sa už neskôr neopakovalo. Zapríčinili to viaceré okolnosti: presťahovanie sa do Düsseldorfu, kde sa cítil spokojne, a útlm jeho psychických ťažkostí. Za týchto okolností sa skladateľ rozhodol napísať dielo charakteru kantilény pre violončelo, na ktoré kedysi sám hral. Partitúru mal hotovú za rekordné dva týždne, čo svedčí o hlbokom zaujatí Schumanna hudobným materiálom. Pri komponovaní nepodľahol dobovému trendu produkcie virtuóznej hudby určenej na exhibíciu umelcov. Pri písaní sólového partu sa viac sústredil na obsah a hĺbku než vonkajší efekt. Ako slabšia stránka tohto diela sa vždy ale javil part orchestrálny. Schumann napokon nikdy nebol žiadnym majstrom inštrumentácie. Partitúru sa snažili "vylepšiť" viacerí dirigenti a skladatelia, dnes sa všeobecne hráva koncert v Šostakovičovej úprave, ktorý zmeny previedol veľmi citlivo a nenarušil tak výrazne Schumannov povodný plán.
Koncert sa skladá z troch viet, prepojených do jednoho súvislého celku. Po štyroch úvodných taktoch orchestra vstupuje violončelo, ktoré prednesie hlavnú tému - košatú emocionálnu melódiu. Druhá téma je viac vášnivá. V celej vete, ktorá sa ma podľa označenia skladateľa hrať "nie príliš rýchlo", počuť typickú Schumannovskú melodiku - citlivú, trochu rozorvanú a ťažko zachytiteľnú. Druhá veta, Langsam (Pomaly), je nezvyčajne krátka, ale krásna. Sólový nástroj hrá jemne plynúcu melódiu, v strednej časti vety prerušenú výraznými dvojhmatmi. Krátkou osminovou kadenciou prechádza violončelo do poslednej vety. Tá má nasledovný hlavný motív: tri údery orchestru doplnené violončelom jedným taktom v šestnástinových notách. Tento motív sa objavuje vo vete v roznej podobe vyše stokrát. Postupne, a čoraz naliehavajšie sa tu začína vynárať i téma z prvej vety. Je tu kadencia striedmo doprevádzaná orchestrom, na ktorú naväzuje záverečná kóda.
Schumannov koncert je jediný významný violončelový koncert raného romantizmu. Stojí osamotený v takmer storočnej pauze medzi koncertami Haydna a Saint-Saënsa. Hoci sólový part nepatrí medzi najefektnejšie vo violončelovej literatúre, práve úprimnosť a citová hĺbka Schumannovej hudby zapríčinila, že sa koncert natrvalo zaradil medzi 5 najvýznamnejších violončelových koncertov.
Dragon Rouge
Dragon Rouge alebo Ordo Draconis et Atri Adamantis je magický rád založený 31. decembra 1989 vo Švédsku. Jeho členovia praktikujú okultizmus s cieľom objavovania temnej mágie. Rád má viac ako 500 členov. Existujú dve lóže vo Švédsku, jedna v Taliansku, jedna v Nemecku a ďalšia v Poľsku. Okrem toho existujú rituálne skupiny v ďalších krajinách ako je Argentína, Mexiko a Česko.
Dragon Rouge je ojedinelý vo svojej orientácii na temnú stranu mágie a cestu ľavej ruky. V tomto smere mu konkurujú iba Sethov chrám a Ordo Templi Orientis.
Clavicula Nox
Symbol sa skladá z trojzubca a kruhu - útvarov, ktoré rád považuje za symboly Atlantídy. Trojzubec, symbol Neptúna, Šivu a tiež diabla, symbolizuje nevedomie, zatiaľ čo kruh vedomie. Clavicula Nox označuje proces premeny nevedomého na vedomé. Trojzubec ďalej predstavuje mužský princíp (napríklad Šiva a Lucifer), kruh temný ženský princíp (napríklad Kálí a Lilit).
Prívrženci Dragon Rouge považujú Clavicula Nox za jeden z psychologických významov mýtu o Atlantíde. Podľa Thomasa Karlssona stimuluje temnú silu. Taktiež má predstavovať astrálny kľúč, ktorý otvára bránu k rôznym duchovným skúsenostiam.
Každá lóža patriaca pod Dragon Rouge musí zahrnúť Clavicula Nox do svojho individuálneho emblému.
Lebring-Sankt Margarethen
Žije tu 1 977 obyvateľov (31. 12. 2010).
Bars (Dordogne)
Bars je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pevnosť Csillág
thumb|Pevnosť Csillag Pevnosť Csillag je pevnosť v maďarskom meste Komárom. Tvorila hlavnú pevnostnú stavbu Dunajského predmostia, ktoré je súčasťou fortifikačného systému mesta Komárno.
Diaľnica A661 (Nemecko)
Diaľnica A661 je nemecká diaľnica smerujúca z mesta Oberursel cez Frankfurt nad Mohanom až k obci Egelsbach, kde sa končí. Počas svojej trasy sa križuje s diaľnicami A3, A5 a A66.
Helipad
náhľad|Nemocničný helipad
Helipad je pristávacia plocha pre helikoptéru. Najčastejšie sa nachádza v blízkosti nemocníc alebo tovární, aby mohli helikoptéry pohodlne pristávať a prepravovať cestujúcich rýchlo a účinne. Nachádzajú sa väčšinou na streche budov a veľkosťou sú menšie ako heliporty.
Uhelná Příbram
Uhelná Příbram je mestečko ležiaca v okrese Havlíčkův Brod. Má 525 obyvateľov (28. 8. 2006) a jej katastrálne územie má rozlohu.
Grand-Fort-Philippe
Grand-Fort-Philippe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vanessa Hudgensová
Vanessa Hudgensová (* 14. december 1988, Salinas, Kalifornia, USA) je americká herečka a speváčka. Preslávila ju rola Gabrielly Montezovej vo filmoch High School Musical.
Objavila sa v rôznych filmoch a seriáloch pre Disney Channel. V roku 2003 mala celovečerný debut vo filme Trinástka, v ktorom hrala vedľajšiu rolu. Po vydaní trilógie High School Musical zožala veľký úspech a jej vzťah s hereckým kolegom Zacom Efronom bol zverejnený. Piesne z filmov obleteli celý svet z pieseň "Breaking Free" sa umiestnila v Top 10 v rebríčku Billboard Hot 100. To viedlo k tomu, že 26. septembra 2006 vydala svoj debutový album s názvom V, ktorý sa umiestnil na 24. priečke v rebríčku Billboard 200 a bol ocenený zlatom. Jej druhý album, Identified, bol vydaný 1. júla 2008.
Od vydania albumov a série High School Musical, sa Vanessa zamerala na svoju hereckú kariéru. V roku 2009 získala ohlas u kritikov pre jej úlohu vo filme Rock zo strednej. Tiež sa objavila vo filme Cesta na tajomný ostrov 2 po boku Dwaynea Johnsona a Josha Hutchersona. Neskôr sa objavila vo filme Spring Breakers (2013), po boku Seleny Gomez a vo filme Machete zabíja, ktorý režíroval Robert Rodriguez. V roku 2015 si zahrala hlavnú rolu v broadwayskom muzikáli Gigi.
Montgé-en-Goële
Montgé-en-Goële je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tretí stav (elektronika)
Tretí stav (alebo vysokoimpedančný stav) v elektronike je taký stav výstupného obvodu digitálneho integrovaného obvodu, keď nie je zopnutý ani jeden z výstupných tranzistorov. Takýmto výstupom tečie len nepatrný zvyškový (zvodový) prúd.
Názov tretí stav poukazuje na to, že výstup v tomto stave nie je ani v stave logická 0 ani 1, čo sú dva bežné logické stavy. Nemyslí sa tým však, že výstup je schopný realizovať viacúrovňovú logiku.
Výstup, ktorý je možné uviesť do tretieho stavu sa nazýva trojstavovateľný.
Príklady obvodov s trojstavovateľnými výstupmi v skupine 7400: 74xx125, 74xx245, 74xx573.
Logic gate
Hradlo AND-OR-INVERT
Hradlo AND-OR-INVERT (angl. AND-OR-INVERT gate) je druh logického digitálneho elektronického obvodu zo skupiny kombinačných obvodov (hradiel).
Funkcia
Hradlo AND-OR-INVERT je kombinačným logickým obvodom, odvodeným od základných hradiel hradlo AND, hradlo OR a hradlo NOT. Výstup je v log.0, ak na všetkých vstupoch ktoréhokoľvek z AND hradiel je log.1.
Táto zvláštna funkcia slúži najmä na dekódovanie adresy. Na vstupy AND hradiel sú privedené adresné vodiče, niektoré invertované a niektoré priamo; a ak nastane požadovaná kombinácia (t. j. požadovaná adresa), výstup obvodu prejde do log.0 (u pamätí a periférnych obvodov pripájaných k mikroprocesorom je povoľovací vstup obvykle konštruovaný ako invertujúci, t. j. aktívny v log.0). Rôznou kombináciou invertorov adries na jednotlivých AND členoch sa dosiahne aktivácia výstupu pri niekoľkých vybraných adresách.
Prevedenie
AND-OR-INVERT hradlo sa síce vyskytuje v bežných rodinách logických obvodov ako integrovaný obvod, ale ide o zastarané obvody. Boli plne nahradené programovateľnými logickými obvodmi PAL/GAL a vyskytujú sa aj ako zaintegrované napr. v čipsetoch matičných dosiek počítačov.
Ján Šafranko
Ján Šafranko (* 15. august 1975, Svidník) je bývalý slovenský futbalista, v súčasnosti pôsobiaci ako vedúci mužstva v 1. FC Tatran Prešov. V sezóne 2008/09 bol v Prešove kapitánom.
Kokořínský důl (prírodná rezervácia)
Prírodná rezervácia Kokořínský důl, vyhlásená v roku 1953 a znovu vyhlásená roku 2019, ktorá zaberá rozlohu 23,6345 km² (z toho väčšina patrí do okresu Mělník a iba 0,80 km² je v okrese Česká Lípa), je jadrom Chránenej krajinnej oblasti Kokořínsko – Máchův kraj v severnej časti Čiech. Sú tu najlepšie v Európe doložené počiatočné štádiá rozpadu kvádrových pieskovcov. Tieto pomerne mäkké horniny boli uložené na dne dávneho mora, ktoré sem zasahovalo na konci druhohôr. Pôsobením vonkajších geomorfologických činiteľov dochádza k tzv. zvetrávaniu, ktorého dôsledkom sú rôzne zaujímavé tvary ako tzv. voštiny, skalné okná, skalné brány, rímsy, výklenky a pseudoškrapy. Významné sú tiež mokrade pozdĺž toku potoka Pšovka. Mokrade v rezervácii sú súčasťou chráneného komplexu Mokřady Liběchovky a Pšovky, ktorý patrí medzi medzinárodne významné územia Rámsaraského dohovoru. Prírodnú rezerváciu Kokořínský důl spravuje Správa CHKO Kokořínsko – Máchův kraj.
Územie rezervácie
Kaňonovité údolie Kokořínský důl, ktorým tečie potok Pšovka a prechádza cesta III / 25931, sa tiahne v dĺžke 14 km medzi križovatkou Ráj a železničnou stanicou Lhotka. Rezervácia zahŕňa aj nadväzujúce údolia a tiež zalesnené plošiny patriace do územia mesta Mšeno. Patrí k nej napríklad:
Rezervácia zasahuje do týchto obcí a katastrálnych území: Vysoká (k. ú. Vysoká pri Mělníku a Bosyně), Střemy, Nebužely, Kanina, Kokořín (k. ú. Kokořín a Janova Ves), mesto Mšeno (k. ú. Sedlec u Mšena, Mšeno, Olešno), Dobřeň (k. ú. Dobřeň a Jestřebice u Kokořína) a Blatce (len k. ú. Tubož v okolí Ovčáckeho vrchu a Planého dolu). Väčšina rezervácie (cca 99% rozlohy) patrí do okresu Mělník. Jedinou obcou okresu Česká Lípa, do ktorej rezervácie zasahuje, sú Blatce (k. ú. Tubož). Táto tubožská časť leží v nadmorskej výške 260 - 366 m.
Do rezervácie patria prevažne prírodné časti obcí - zalesnené údolia, stráne či hrebene, ale aj niektoré sídelné časti, napríklad osady Vojtěchov, Ráj, Brusné 2. díl, Kokořínský Důl a samoty Štampach, Kroužek, Harasov, Černínov, Mlčení, Hlučov, Rovina, Víno, Klučno. Na území prírodnej rezervácie sa nachádza aj hrad Kokořín a niektoré rekreačné osady (Podhradí, Kaninský Důl, Rapín).
Oblasť rezervácie je chudobná na pomenované stále vodné toky. Pšovka tu má v celej dĺžke len jeden pomenovaný prítok, a to Žebrák sprava vo Vojtěchove.
Značené turistické trasy
V okolí Mšena kedysi vyznačil rad chodníkov miestny propagátor turistiky Josef Bedřich Cinibulk. Toto značenie už zaniklo, ale v roku 1946 bol v severnom okolí Mšena zriadený okružný chodník 6093, značený žltým miestnym značením, ktorý sa nazýva Mšenský okruh alebo tiež Cinibulkova stezka. Tá prechádza najatraktívnejšimi miestami a sprevádza turistov i po veľmi úzkych či krkolomných chodníkoch. V Cikánské rokli je doplnená krátkou zelenou spojkou 3122 na modrú značku 1081 v Močidlách.
Vedenie cyklistických trás je podobné. Po dĺžke Kokořínskeho dolu prechádza cyklotrasa 142, ktorá do oblasti prichádza proti toku Pšovky. Hneď pri Lhotke sa k nej od pravého brehu Pšovky pripájajú cyklotrasy 203 od Mělníka cez Střednicu po spevnenej lesnej ceste a 0169 po ceste od Dolnej Zimoře cez Vysokú. Trasa 0170 prichádza k ľavému brehu pri Kroužku po ceste od Nebuželov, trasa O146 pri Hradskej po ceste od Kaniny. Po kokořínskej serpentíne zostupuje k pravému brehu trasa 0010. Po lesnej ceste Močidlami vedie k ľavému brehu trasa 0009 zo Mšena. Z Jestřebice spadá do údolia k pravému brehu cestou pod Jestřebskými pokličkami trasa 0012. V Ráji odbočuje po ceste na západ trasa 143, zatiaľ čo na sever proti toku Pšovky pokračuje po ceste II / 259 trasa 211.
Saturn
vpravo|náhľad|Saturn na zábere zo sondy [[Voyager 2, ktorý urobila zo vzdialenosti 21 miliónov kilometrov]] Saturn je šiesta planéta Slnečnej sústavy v poradí od Slnka, po Jupiteri druhá najväčšia z planét. Je známa i z prehistorického obdobia. Pomenovaný bol podľa rímskeho boha Saturna, ktorý je obdobou gréckeho Krona. Astronomický symbol pre Saturn je ♄.
Saturn patrí medzi joviálne planéty, to znamená, že nemá pevný povrch, ale len hustú atmosféru, ktorá postupne prechádza do plášťa. Atmosféra je tvorená prevažne vodíkom, ktorý tvorí 96,3 % jej objemu. Viditeľný povrch planéty tvorí svetložltá vrstva mrakov s nejasnými pásmi rôznych odtieňov, ktoré sú rovnobežné s rovníkom. Teplota v hornej oblačnej vrstve dosahuje −140 °C. Hmotnosť planéty je približne 95-krát väčšia ako hmotnosť Zeme, má však zo všetkých planét najmenšiu hustotu: len 0,6873 g/cm³ a ako jediná planéta v slnečnej sústave je ľahší než voda. Saturn je známy najmohutnejšou sústavou prstencov zo všetkých planét slnečnej sústavy. Jeho hlavné prstence, ktoré sú označené veľkými písmenami možno pozorovať zo Zeme už aj malým ďalekohľadom. Okolo planéty obieha tiež početná rodina mesiacov, z ktorých najväčší je Titan, jediný mesiac v slnečnej sústave s hustou atmosférou.
Jeden obeh Saturna okolo Slnka trvá 29,46 pozemského roka. Je ľahko pozorovateľný voľným okom ako žltý neblikajúci objekt jasnosťou porovnateľný s najjasnejšími hviezdami. Od ekliptiky sa nikdy nevzdiali na väčšiu uhlovú vzdialenosť ako 2,5°. Prechod jedným zvieratníkovým znamením mu trvá viac než dva roky.
Fyzikálne vlastnosti
Vďaka nízkej hustote a veľkej rýchlosti rotácie je najvýraznejšie sploštenou planétou. Jeho rovníkový priemer je asi o 10 % väčší ako polárny priemer (rovníkový priemer je, polárny priemer je ). Možným vysvetlením tohto javu je rýchla rotácia a skôr tekutá ako pevná fáza vodíka v jadre, ktorá sa pôsobením vnútorných tlakov nezmení až do teploty 6 727 °C. (7 000 K). Podobne ako Jupiter, aj Saturn vyžaruje väčšie množstvo energie, ako dostáva od Slnka.
Zloženie
Planéta sa, podobne ako Jupiter, skladá zo 75 % vodíka a 25 % hélia so stopami metánu, vody a amoniaku, podobne ako pôvodná hmlovina, z ktorej vznikli všetky planéty. Jadro je pravdepodobne z kovového vodíka (je tu taký veľký tlak, že inak plynný vodík sa správa ako kov) a má teplotu asi 11 727 °C (12 000 K). Podľa údajov zo sondy Voyager 1 je pomer vodíka k héliu v Saturnovej atmosfére 9:1.
Dráha a rotácia
Saturn obieha Slnko v strednej vzdialenosti 1 426,9 milióna km, čo je približne dvojnásobok vzdialenosti Jupitera od Slnka a takmer desaťnásobok vzdialenosti Zeme od Slnka. Odklon jeho osi od kolmice na ekliptiku je 26,7°, zhruba o 4 stupne viac, ako sklon Zeme. Sklon osi rotácie voči obežnej dráhe má veľký význam z hľadiska viditeľnosti Saturnovho prstenca. Dráha Saturna je eliptická, blízka kruhovej. Jeho obežná rýchlosť je /s (/h), vďaka čomu je treťou najpomalšie obiehajúcou planétou (po Uráne a Neptúne).
Jedna otočka Saturna okolo svojej osi trvá 10,66 hodín, čím sa radí medzi planéty s najkratším dňom. Rýchlejšiu rotáciu má už len Jupiter. Rotácia je diferenciálna a jej rýchlosť klesá od rovníka smerom k pólom. Na 57° šírky trvá jedna otočka okolo osi 11 hodín 7,5 minút.
Vznik a vývoj
Predpokladá sa, že Saturn vznikal rovnakým procesom ako Jupiter v protoplanetárnom disku pred 4,6 až 4,7 miliardami rokov. Existujú dve hlavné teórie, ako sa mohli veľké plynné planéty sformovať: Teória akrécie a teória gravitačného kolapsu. Teória akrécie hovorí, že v protoplanetárnom disku sa postupne zliepali prachové častice do čoraz väčších celkov, až sa nabalili do veľkosti niekoľko tisíc kilometrov. Tieto železnokamenné zárodky planét sa tvorili aj v miestach obrích planét a je možné, že k ich vzniku došlo ešte skôr než k vzniku zárodkov terestrických planét. Pretože mali veľkú gravitáciu, začali strhávať zo svojho okolia plyn a prach, ktorý sa postupne nabaľoval na pevné jadrá, až dorástli do dnešnej veľkosti. Najpodrobnejšie výpočty ukazujú, že Saturn sa sformoval o niečo bližšie k Slnku, vo vzdialenosti asi 7,3 AU. Vplyvom gravitačných porúch Jupitera sa postupne vzdialil (migroval) na dnešných 9,5 AU.
Úniková rýchlosť /s ďaleko prevyšuje tepelnú rýchlosť molekúl, preto si Saturn ponechal pôvodné zloženie atmosféry, ktoré nadobudol už pri svojom vzniku z protoplanetárneho disku.
Podľa teórie gravitačného kolapsu veľké planéty nevznikli postupným zliepaním, ale pomerne rýchlym zmrštením sa zhluku v zárodočnom disku podobným spôsobom, akým vznikajú hviezdy. Podľa teórie niekoľkých gravitačných kolapsov, ktorej autorom je Alan Boss z Carnegie Institution of Washington bol vznik joviálnych planét krátky proces a v prípade Saturna trval len niekoľko storočí.
Vznik veľkých Saturnových mesiacov prebiehal pravdepodobne rovnakým spôsobom, ako vznik kamenných planét. Keďže Saturn je od Slnka dosť vzdialený, podľa modelových výpočtov v nijakej fáze jeho vzniku teplota nestúpla na také vysoké hodnoty, ako teplota Jupitera. Následkom toho sa ani ľahko taviteľné látky z pôvodného disku okolo vznikajúcej planéty nemohli vypariť. Preto je podstatnou zložkou jeho mesiacov ľad a voda vo forme ľadu sa mohla uchovať aj u najbližšie obiehajúcich mesiacov. Menšie a retrográdne obiehajúce mesiace môžu byť zachytenými planetezimálami.
Magnetosféra
vľavo|náhľad|[[Polárna žiara na Saturne. Trojica snímok vznikla kombináciou snímok v ultrafialovom a viditeľnom spektre, pričom ultrafialové zábery urobil Hubblov vesmírny ďalekohľad v januári 2004 a zábery vo viditeľnom spektre vznikli v marci 2004.]] náhľad|vľavo|Zrýchlený priebeh vývoja polárnej žiary nasnímaný sondou Cassini Magnetické pole Saturna objavila sonda Pioneer 11 v roku 1979. Má oveľa menšiu intenzitu, ako magnetické pole Jupitera a je najslabšie zo všetkých magnetických polí plynných obrov. Na rovníku má hodnotu 21 μT a je len o málo silnejšie, než magnetické pole Zeme. Má však v porovnaní so Zemou výraznejší dvojpólový charakter a magnetická os je takmer rovnobežná s rotačnou osou. Orientácia magnetického poľa je rovnaká ako u Jupitera. Magnetické pole je generované pravdepodobne hydromagnetickým dynamom, ktoré je o niečo hlbšie pod povrchom ako u Jupitera. Magnetosféra siaha ďaleko do priestoru (na strane privrátenej k Slnku do vzdialenosti 1,5 milióna km, na odvrátenej strane je natiahnutá do chvosta s neznámou dĺžkou) a pohybujú sa v nej všetky väčšie mesiace aj častice prstencov. Tvar magnetosféry pravdepodobne súvisí s prítomnosťou prstencov. Magnetosféra, resp. nabité častice v nej, obiehajú planétu podobnou rýchlosťou, akou ona rotuje okolo svojej osi. V oblasti dráhy Titanu je to až /s, takže častice mesiac pri jeho obehu dokonca predbiehajú. Atómy vodíka v prstenci však nie sú ionizované a preto sa nezúčastňujú pohybu častíc magnetosféry.
Vďaka existencii magnetosféry sa v prítomnosti pólov príležitostne vyskytujú polárne žiary, ktoré sú viditeľné v ultrafialovej časti spektra. V optickej oblasti spektra zatiaľ neboli pozorované, čo môže súvisieť s tým, že sú slabšie ako u Jupitera a ich pozorovanie ruší odrazené a rozptýlené svetlo na prstencoch. Siahajú až do výšky nad oblačnú vrstvu. Chemici sa domnievajú, že energia polárnych žiar napomáha vzniku zložitých uhľovodíkov, ktoré potom spôsobujú rôznofarebné odtiene. Sledovaním zmenšovania sa a zväčšovania sa polárnej žiary môžu astronómovia na diaľku sledovať atmosféru planéty a jej magnetické pole. Novšie štúdie polárnej žiary opierajúce sa o pozorovania sondou Cassini a Hubblovým ďalekohľadom ukázali, že polárna žiara Saturna je odlišná od polárnych žiar iných planét. Polárny prstenec často nie je spojený (má tvar neúplného kruhu) a udrží sa dlhšie ako na Zemi. Výskyt polárnych žiar v stredných šírkach na osvetlenej pologuli je zatiaľ nevysvetlený.
Atmosféra
Ionosféra, extrémne riedka ionizovaná vrstva atmosféry Saturna, siaha až po prstenec C. Najvrchnejšia vrstva atmosféry absorbuje ultrafialové žiarenie, čo vedie k vzniku hmlistého oparu. Hmla vzniká na pologuli, ktorá je práve priklonená k Slnku. V horným mrakoch dosahuje teplota približne −140 °C (133 K). S hĺbkou postupne rastie, čo ovplyvňuje skupenstvo rôznych chemických zlúčenín v atmosfére a má za následok vznik mrakov rôzneho zloženia v rôznych výškových hladinách. Najvyššiu vrstvu tvoria kryštáliky čpavkového ľadu. Pod nimi sa nachádza vrstva mrakov zo siričitanu amónneho. Predpokladá sa, že najnižšiu vrstvu tvoria mraky z vodného ľadu. K jadru planéty padajú kvapky héliového dažďa. Premena ich pohybovej energie na tepelnú má za následok, že Saturn vyžaruje približne dvojnásobné množstvo energie, aké dostáva od Slnka. vpravo|náhľad|Pohľad zo sondy Cassini na severnú pologuľu Saturna, kde je zreteľná modrá farba planéty spôsobená rozptylom slnečného svetla v horných vrstvách atmosféry. Tmavé pruhy sú tiene prstencov, mesiac na okraji fotografie je [[Mimas (mesiac)|Mimas.]] Vyžarovaniu energie do okolia pravdepodobne pomáha ešte aj iný mechanizmus, gravitačný kolaps, (tzv. Kelvinov-Helmhotzov mechanizmus), podobne, ako v prípade Jupitera. Najchladnejšou časťou atmosféry sú póly, ale Voyagery prekvapivo namerali nízke teploty aj v strede rovníkového pásu.
Žltá farba planéty je spôsobená odrazom slnečného svetla od vrchných mrakov. Na podrobných záberoch zo sondy Cassini sa však atmosféra zobrazuje ako modrá. Bob West z Jet Propulsion Laboratory, člen zobrazovacieho tímu Cassini, prehlásil: „Boli sme veľmi prekvapení. Saturn by mal byť žltý.“ Pri pozorovaní z nižších vrstiev atmosféry by sa obloha Saturnu javila ako modrá. Modrá farba je pravdepodobne spôsobená rozptylom slnečného svetla, tzv. Rayleighovým rozptylom na molekulách atmosféry podobne ako v prípade Zeme. Zatiaľ čo v prípade Zeme sa svetlo rozptyľuje na molekulárnom dusíku a kyslíku, v atmosfére Saturna sa rozptyľuje na molekulárnom vodíku. Stále však zostáva nejasné, prečo je severnejšia pologuľa oveľa výraznejšie modrá než južná. Podľa jednej hypotézy je to spôsobené tým, že južná pologuľa obsahuje oveľa viac mrakov, ktoré sa podieľajú na žltej farbe planéty.
Počasie a atmosférické útvary
V Saturnovej atmosfére vanú vetry rýchlosťami až /s, v zóne okolo rovníka, v porovnaní so /s na Jupiteri. Vo väčších výškach rýchlosť prúdenia vetrov neprekročí /s. Prevažná časť vetrov veje východným smerom a predbieha rotáciu jadra. V západnom smere vanú len slabšie vetry v severných šírkach. Vetry sa prejavujú pohybom mrakov a vytváraním tmavších pásiem oblakov rovnobežných s rovníkom a svetlejších pásiem medzi nimi. V dôsledku metánového zákalu vo veľkých výškach však nie sú také kontrastné, ako na Jupiteri.
Polárne sploštenie spôsobilo vznik striedavo svetlejších a tmavších pruhov v atmosfére, ktoré obiehajú rovnobežne s rovníkom. Rôzne sfarbenie pruhov je spôsobené rozdielmi v ich chemickom zložení a rozdielnou hrúbkou oblačnosti. Atmosférické pásy sú menej výrazné ako u Jupitera a v oblasti rovníka sú tiež širšie. Podľa iného zdroja sú pásy naopak tenšie a majú zložitejšiu, i keď nevýraznejšiu štruktúru ako pásy Jupitera.
Výraznými atmosférickými útvarmi sú svetlé škvrny podobné tlakovým nížam na Zemi, ale tiež sú omnoho väčšie. Utvárajú ich konvektívne prúdy v atmosfére Saturna. Rýchlo menia tvar a po čase miznú. Biele škvrny sú pravdepodobne veľké výbuchy plynov zvnútra planéty. Ďalšie prejavy konvekcie sú vlnové reťazce.
V decembri roku 1994 objavil Hubblov vesmírny ďalekohľad biely búrkový vír v tvare klinu, jeden z najväčších pozorovaných búrkových útvarov v atmosfére Saturna. Búrka sa nachádzala tesne nad jeho rovníkom a spôsoboval ju prúd prehriateho vzduchu stúpajúceho z nižších vrstiev atmosféry. Novšie snímky zobrazili jej pohyb a detailné zmeny prebiehajúce v útvare. Biele búrkové mraky boli vytvorené z kryštálikov amoniaku. náhľad|vľavo|Južný polárny [[vír na Saturne]] V júli až septembri 2004 vedci pozorovali intenzívne rádiové emisie z útvaru, ktorý dostal meno Dračia búrka. Generátorom rádiového žiarenia boli silné výboje statickej energie. Tento gigantický hurikán bol poháňaný energiou, ktorú produkovali dynamické procesy v hlbších vrstvách atmosféry. Dračia búrka sa nachádza v páse nazývanom Alej búrok.
Ročné obdobia
Na Saturne nastáva leto, keď je naklonený k Slnku tak, že je Slnko v rovine s prstencami Saturnu a lúče dopadajú na povrch pod menším uhlom ako v zime. Tieto dve ročné obdobia sa na Saturne striedajú približne raz za 15 rokov. Na planéte sa však ročné obdobia nijako neprejavujú, čo je spôsobené vplyvom atmosféry a pôsobením vnútra Saturnu. Vo výskyte mohutných búrkových útvarov sa však prejavuje istá periodicita. Medzi výskytom troch najväčších doteraz pozorovaných útvarov uplynulo vždy približne 57 rokov, čo sú 2 obehy Saturna okolo Slnka. Pozorovaní je však zatiaľ príliš málo na to, aby mohli vedci tvrdiť, že výskyt veľkých búrok je pravidelný a súvisí s príchodom leta na severnej pologuli planéty.
Vnútro planéty
So vzrastajúcou hĺbkou teplota aj tlak vo vnútri Saturna rastie. Medzi atmosférou, povrchom, plášťom a jadrom nie sú zreteľné hranice. Už pod vrcholkami mrakov vodík prechádza do kvapalného skupenstva a vytvára globálny oceán vodíka. Bližšie ku stredu planéty nadobúda čoraz viac vlastností kovu. Asi 25 000 pod vrchnými mrakmi začína vrstva tekutého kovového vodíka, ktorá má hrúbku približne. Kovový vodík je tekutá molekulárna látka so zvláštnymi vlastnosťami, medzi ktoré patrí aj dobrá elektrická vodivosť. V tomto rozsiahlom objeme kovového vodíka sa vytvára magnetické pole. Jadro planéty má priemer pod a tvorí ho pravdepodobne nielen skalnatý materiál, ale aj ľad. Teplota vo vnútri jadra je podľa odhadov 12 000 °C. Jadro je asi 2,5-krát väčšie ako Zem, a jeho hmotnosť je 25-násobkom hmotnosti Zeme. vľavo|náhľad|mesiac [[Enceladus (mesiac)|Enceladus]]
Mesiace
Saturn má k októbru 2019 82 objavených mesiacov, z toho pomenovaných je 53 mesiacov. Pred letmi Voyagerov ich bolo známych iba 9. Najbližší objavený mesiac Saturna Pan obieha vo vzdialenosti od planéty, najvzdialenejší pomenovaný Ymir vo vzdialenosti. Len 4, prípadne 6 najväčších z nich, má guľatý tvar, ostatné sú nepravidelné. So zdokonaľovaním prístrojov a pozorovacích techník počet známych mesiacov neustále pribúda. Počas posledných 20 rokov sa viac ako zdvojnásobil.
Najväčším, najznámejším a prvým objaveným mesiacom Saturna je Titan. Jeho polomer je, čo je viac, ako polomer Merkúra. Titan obklopuje vlastná veľmi hustá atmosféra zložená hlavne z molekulárneho dusíka a metánu. Po Ganymede je to druhý najväčší mesiac slnečnej sústavy. Jeho povrch je pevný, ale na jeho povrchu sú už potvrdené rieky, jazerá a moria z tekutých uhľovodíkov. Povrchové teploty na Titane dosahujú asi −178 °C a tlak 160 kPa. Titan bol prvým a doposiaľ jediným mesiacom, mimo nášho Mesiaca, na ktorého povrchu pristála sonda – Huygens.
Druhý najväčší mesiac Saturna je Rhea, najväčší známy mesiac bez atmosféry. Skladá sa zo zmesi vodného ľadu a kremičitanov. Je možné, že má malé kamenné jadro. Spolu s mesiacom Japetus sú viditeľné aj malými ďalekohľadmi. Japetus je zvláštny tým, že má jednu pologuľu svetlú a druhú tmavú. Podobný zvláštny jav vykazuje aj ďalší veľký mesiac Dione, u ktorého je odrazivosť pologule v smere jeho pohybu až o 30 – 40 % väčšia ako odrazivosť opačnej pologule. Na povrchu mesiaca Mimas sa nachádza obrovský kráter Herschel, ktorý sa radí k najväčším impaktným kráterom v pomere k veľkosti telesa.
Enceladus s priemerom má najväčšie albedo zo všetkých mesiacov slnečnej sústavy. Je to mesiac so sopečnou aktivitou, pričom sopky namiesto magmy chrlia vodu. Teplo potrebné na vulkanizmus mu dodávajú slapové sily okolitých mesiacov a Saturna. Okolo mesiaca sa tiež nachádza veľmi riedka atmosféra. Pozoruhodný mesiac je aj Tethys, ktorý zdieľa dráhu s ďalšími dvoma malými mesiacmi Telesto a Calypso. Tieto mesiačiky obiehajú v libračných bodoch Tethysu, v 60° vzdialenostiach od neho. Podobne aj mesiace Helene a Dione majú spoločnú obežnú dráhu. Dvojica mesiacov Prometeus a Pandora obieha z opačných strán prstenca F a ich gravitačné pôsobenie udržuje častice v prstenci, preto sa im hovorí aj „pastierske mesiace“.
Prstence
Saturn má najvýraznejšiu sústavu prstencov zo všetkých planét. Pôvodne boli známe jedine Saturnove prstence a planéta Saturn bola týmito prstencami význačná. Až v roku 1977 boli objavené nevýrazné prstence aj okolo planéty Urán a následne aj pri Jupiteri a Neptúne. Prstence Saturna sú však výrazne jasnejšie.
Prstence sú tvorené množstvom drobných čiastočiek (veľkosti prachu, či väčšie s rozmermi desiatok metrov). Pravdepodobne sú to kúsky hornín obalené ľadom. Každá častica obieha planétu samostatne okolo rovníka a pri obehu sa riadia Keplerovými zákonmi. Znamená to, že najbližšie častice obiehajú Saturn najrýchlejšie (raz za 4,9 hodiny) a najvzdialenejšie najpomalšie (raz za 2 dni). Prelety sond ukázali, že hlavné prstence sú tvorené množstvom malých, jemných prstencov. Pôvod prstencov dodnes nie je celkom známy. Podľa jednej teórie sa sformovali prirodzene z pôvodného materiálu protoplanetárneho disku, podľa inej ide o rozpadnutý mesiac.
Prstenec B sa rozprestiera vo vzdialenostiach medzi 1,53 až 1,95 RS a od prstenca A ho oddeľuje Cassiniho delenie. Častice v prstenci majú veľkosť asi až. V tomto prstenci sa nachádzajú tmavé lúčovité škvrny (angl. spokes), ktoré rotujú ako spice na kolesách, čo na prvý pohľad odporuje zákonom nebeskej mechaniky. Pravdepodobne ide o častice podliehajúce vplyvu magnetického poľa planéty. Objavené boli na snímkach zo sond Voyager, ale pravdepodobne sú pozorovateľné aj zo Zeme ďalekohľadom s minimálne objektívom.
Prstenec A je tvorený zhruba 5-krát väčšími časticami, ako sú častice prstenca B a rozprestiera sa vo vzdialenosti 2,01 až 2,26 RS. Prstence F a G sú tenké, tvorené mikroskopickými časticami. Najvzdialenejší prstenec E končí vo väčšej vzdialenosti od planéty, ako je vzdialenosť Mesiaca od Zeme, čo je zhruba 8 polomerov Saturna.
stred|náhľad|700px|Panoramatický pohľad na prstence Saturna. Širší, vonkajší šedý prstenec je prstenec A. Z vnútornej strany ho vymedzuje [[Cassiniho delenie, najväčšia medzera v Saturnových prstencoch. Za ňou sa nachádza široký, hnedobiely prstenec B, potom tenší a tmavší prstenec C a najvnútornejší je prstenec D.]]
História pozorovaní
Keďže Saturn je ľahko viditeľný voľným okom, bol známy od nepamäti. Prvé historicky doložené pozorovanie planéty spadá do obdobia okolo roku 650 pred Kr. a pochádza z oblasti Mezopotámie. V zachovanom texte sa spomína zákryt planéty Mesiacom. V najstarších modeloch nebeskej sféry, ktoré boli geocentrické, bol najvzdialenejšou planétou od Zeme, a obiehal ju medzi obežnou dráhou Jupitera a konečnou sférou hviezd.
Galileo Galilei ako prvý spozoroval neobvyklý tvar planéty. Nedokázal však rozlíšiť, že ide o prstence a predpokladal, že ide o trojplanétu pretože jeho ďalekohľad s 32-násobným zväčšením a nedokonalými šošovkami zobrazoval prstence ako menšie kotúčiky po jeho bokoch. Pri ďalších pozorovaniach si všimol ich pravidelné „miznutie“. Spôsobil to meniaci sa sklon prstencov voči rovine zorného uhla, Galilei si však túto záhadu nevedel do konca života vysvetliť. vpravo|náhľad|[[Galileo Galilei|Galileove kresby Saturna. Galileo pôvodne považoval prstence za veľké mesiace.]] K záveru, že ide o prstence okolo planéty prišiel až Christian Huygens (1656). Saturn začal pozorovať ďalekohľadom vlastnej výroby s 50-násobným zväčšením v roku 1655. V apríli toho istého roku objavil Saturnov najväčší mesiac Titan a podarilo sa mu pomerne presne určiť aj jeho obežnú dobu. V 70. a 80. rokoch 17. storočia boli objavené 4 mesiace Saturna (Japetus, Rhea, Tethys a Dione). V roku 1675 Giovanni Domenico Cassini objavil tmavú medzeru v prstenci, ktorú na jeho počesť pomenovali Cassiniho delenie. Pierre Simone de Laplace predpokladal, že prstenec je tvorený sústavou do seba zapadajúcich obručí, ale James Clerk Maxwell v roku 1857 dokázal, že prstenec je obrovská sústava samostatne obiehajúcich telies.
V roku 1789 zmeral William Herschel sploštenie planéty. Pomer rovníkového priemeru k polárnemu odhadol na 11:10. Od 18. storočia boli v atmosfére pozorované biele škvrny. V roku 1796 si ich všimli Johann Hieronymus Schröter a jeho asistent Karl Ludwig Harding na observatóriu v blízkosti Brém, pretože boli veľmi nápadné. Škvrny sa vyskytovali príležitostne aj v 19. a 20. storočí (v rokoch 1876, 1903, 1930, 1960 a 1990). Z neskorších pozorovaní vyplýva, že sa objavujú každých 27 – 30 rokov, čo korešponduje s obežnou dobou Saturnu (približne 29 a pol roka).
Súčasné pozorovania
náhľad|Viditeľnosť Saturnu počas jeho jedného obehu okolo Slnka v rokoch 2001-2029 Saturn býva na nočnej oblohe veľmi dobre pozorovateľný aj voľným okom, je takmer taký jasný ako Jupiter a má žltú farbu. Jeho zdanlivá hviezdna veľkosť sa pohybuje, v závislosti od aspektu, od 1,5 do -0,5 magnitúd, čím je porovnateľný s jasnejšími hviezdami. Na rozdiel od hviezd, Saturn, rovnako ako iné planéty, nebliká. Istú úlohu v jeho jasnosti zohráva aj natočenie prstenca voči Zemi. Saturn sa od ekliptiky nikdy nevzďaľuje viac ako o 2,5°, z čoho vyplýva, že v súčasnosti na 48. rovnobežke (zemepisná šírka južného Slovenska), pri hornej kulminácii nikdy nemôže stúpnuť viac ako 68° a klesnúť menej ako 16° nad obzor. Za jeden deň sa na oblohe priemerne posunie o uhol 0,0333°.
Považuje sa za poslednú planétu, ktorú možno pozorovať voľným okom. Jasnosť Urána sa však pohybuje na hranici pozorovateľnosti a za veľmi vhodných podmienok je možno teda vidieť aj vzdialenejší Urán. Prstence Saturna voľným okom nie sú viditeľné, zobrazia sa však už v menšom ďalekohľade (za predpokladu, že je planéta vhodne naklonená) spolu s jeho najjasnejším mesiacom Titanom. Dobre viditeľný je pri vhodnom sklone aj tieň prstencov na planéte. Na samotnom povrchu Saturna možno pozorovať atmosférické pásy a zriedkavo biele jasné škvrny, ktoré sa objavili napríklad v rokoch 1933 a 1990. Medzi amatérskymi pozorovateľmi sú veľmi obľúbené zákryty Saturna Mesiacom.
Planéta sa pohybuje po oblohe najpomalšie zo všetkých planét viditeľných voľným okom, čo vyplýva z tretieho Keplerovho zákona. Ako všetky ostatné planéty, aj Saturn niekedy pri svojom pohybe na hviezdnom pozadí „spomaľuje“, „zastane“ a istý čas sa dokonca pohybuje spätne. Tieto nerovnomernosti v pohybe sú spôsobené pridaním pohybu Zeme k Saturnovmu takmer rovnomernému obehu okolo Slnka. Za jeden siderický obeh Saturn vykreslí na oblohe 28,5 slučiek. Momentálne (júl 2022) sa Saturn nachádza v súhvezdí Kozorožec a zostane v ňom do februára 2023, kedy prekročí hranicu so susedným súhvezdím Vodnár. Priemerne sa v jednom súhvezdí zdržuje viac než 2 roky. Pozorovateľný je každý rok vždy v tom období, v ktorom je viditeľné aj "jeho momentálne" súhvezdie.
Okrem amatérskych a profesionálnych astronómov vykonáva pozorovania Saturna aj Hubblov vesmírny ďalekohľad (HST) z obežnej dráhy Zeme. Predmetom jeho pozorovaní sú hlavne atmosférické zmeny, ale aj polárne žiary. Ďalekohľad objavil tiež niekoľko nových mesiacov a pomohol určiť maximálnu hrúbku jeho prstencov. Pri zákryte hviezdy GSCC5249-01240 20-21. novembra 1995 určil podrobnejšiu štruktúru prstencov. Pri maximálnom sklone prstencov v roku 2003 urobila kamera Wide Field Planetary Camera 2 s použitím 30 filtrov v širokom pásme vlnových dĺžok snímky Saturna, na ktorých sa dosiahlo doteraz najlepšie spektrálne pokrytie Saturna v dejinách jeho pozorovania. Fotografie v rôznych spektrách umožňujú vedcom lepšie študovať dynamické procesy odohrávajúce sa v atmosfére a prípadne aj modely sezónnych zmien.
Z pozemských observatórií pozorujú Saturn napríklad Európske južné observatórium (ESO) a observatórium na Mauna Kea, ktoré v rokoch 2000 až 2003 objavili niekoľko malých, retrográdne obiehajúcich mesiacov.
Opozície Saturnu a jeho najmenšie vzdialenosti od Zeme v rokoch 2001 – 2020* * založené na údajoch z programu Skymap pro 11
Výskum sondami
vľavo|náhľad|Saturn zo sondy [[Voyager 1]] Ako prvá navštívila planétu kozmická sonda Pioneer 11 v roku 1979. K Saturnu dorazila po štyriapolročnom prelete medziplanetárnym priestorom. Štúdium tejto planéty a jej okolia sa začalo 2. augusta 1979. Po riskantnom, ale úspešnom prelete rovinou Saturnových prstencov 1. septembra 1979 (hrozilo možné nebezpečenstvo zrážky s časticami týchto prstencov, ktoré mohli sondu ťažko poškodiť) sonda v ten istý deň preletela pericentrom saturnocentrickej dráhy vo výške nad hladinou mrakov. Sledovanie planéty sonda ukončila 15. septembra 1979 a pokračovala v lete do vonkajších častí slnečnej sústavy.
V novembri 1980 preletel nad Saturnom Voyager 1. Najväčšie priblíženie nastalo 13. novembra 1980, ale už tri mesiace predtým začala s jeho fotografovaním. Vzniknuté fotografie priniesli mnoho nových poznatkov. Urobila tiež snímky mesiacov Mimas, Tethys, Dione, Enceladus, Rhea a Titan. Okolo Titanu preletela 12. novembra 1980 vo vzdialenosti. Počas preletu nazbierala množstvo údajov o zložení atmosféry a teplote. Mimo iného zistila, že 7 % objemu hornej atmosféry tvorí hélium a takmer celý zvyšok pripadá na vodík.
O necelý rok neskôr potom nasledoval prelet sondy Voyager 2. Najbližšie priblíženie k Saturnu nastalo 25. augusta 1981. Počas preletu okolo Saturnu začala sonda s výskumom horných vrstiev atmosféry planéty pomocou radaru. Radarové merania priniesli poznatky o teplote a hustote atmosféry. Na ich základe sa zistilo, že v najvyšších oblastiach je tlak okolo 7 kilopascalov s teplotou −203 °C a v najnižších skúmaných oblastiach dochádza k nárastu tlaku a teploty až na 120 kilopascalov a −130 °C. Severný pól vykazoval súčasne rozdielnu teplotu ako obdobné oblasti na juhu. Severné oblasti boli o 10 °C chladnejšie, čo sa následne interpretovalo ako následok sezónnych javov. Počas priblíženia sondy k planéte bolo vyhotovených a odoslaných na Zem okolo 16 000 fotografií.
Cassini-Huygens
vpravo|náhľad|Umelcova predstava sondy Cassini nad prstencami Saturna
Všetky predchádzajúce misie však boli iba prelety, čiže sondy neboli navedené na obežnú dráhu planéty. Až v roku 1997 odštartovala k Saturnu sonda Cassini vyvinutá NASA, ktorá sa stala prvou umelou družicou Saturna. Na obežnú dráhu bola navedená 1. júla 2004. 25. decembra sa od sondy oddelil pristávací modul Huygens, navrhnutý a vyrobený Európskou kozmickou agentúrou. Modul po oddelení začal trojtýždňovú samostatnú cestu. 14. januára 2005, počas tretieho obehu sondy Cassini okolo Saturna, modul Huygens úspešne pristál na mesiaci Titan. Počas jeho pristávania slúžila sonda Cassini ako retranslačná stanica pre predávanie vedeckých a technických dát zo sondy Huygens na Zem. Huygens pristál na zmrznutom titanovom „bahne“ tvorenom zmesou kremičitanových hornín a tuhého metánu. Nad očakávania vedcov prežil pristátie o viac ako 4 hodiny a spojenie medzi ním a materskou sondou Cassini preposielajúcou signál na Zem bolo prerušené až 2 hodiny po pristátí, keď sa Cassini stratila za obzorom.
Sonda Cassini pokračuje z obežnej dráhy v skúmaní Saturnu rovnako ako aj jeho mesiacov. Na jej palube je 12 vedeckých prístrojov na snímkovanie, mapovanie, meranie chemického zloženia, teploty, magnetického poľa a štúdia zloženia telies. Sonda má fungovať do septembra roku 2017. Misia Cassini-Huygens je spoločný projekt americkej organizácie NASA, západoeurópskej organizácie ESA a talianskej kozmickej agentúry ASI. Medzi hlavné úspechy tejto misie patrí objav uhľovodíkového jazera Ontario a impaktných kráterov na povrchu Titanu, potvrdenie atmosféry okolo mesiaca Enceladus, blízke snímky vzdialeného a retrográdne obiehajúceho mesiaca Phoebe, objav nových mesiacov, prieskum oblasti medzi Saturnom a jeho prstencom a ďalšie.
Možnosť života
Plynní obri, medzi ktorých zaraďujeme aj Saturn, nemajú pevný povrch a preto by sa život mohol vyvíjať len v jeho atmosfére, v oblastiach, kde sú kvapôčky vody a dostatok slnečného žiarenia. Objavili sa špekulácie, v ktorých sa tvrdilo, že by v takomto prostredí dokázali žiť dokonca i viacbunkové organizmy. Na Zemi sa však nenašli žiadne organizmy adaptované výhradne na život v mrakoch, dokonca ani na miestach, kde sú mraky prítomné fakticky neustále. Analogicky môžeme rovnakú situáciu predpokladať pre všetky telesá Slnečnej sústavy s atmosférou a teda i pre Saturn. Naopak, za najväčších kandidátov pre mimozemský život v slnečnej sústave sa považujú (popri Marse a Jupiterových mesiacoch Európa a Ganymedes) jeho mesiace Titan a Enceladus. Zloženie atmosféry Titanu pripomína zloženie atmosféry Zeme v raných štádiách jej vývoja. Uvažuje sa tiež o možnosti vzniku jednobunkových organizmov. Po pristátí sondy Huygens však Francois Raulin, jeden z expertov projektu, vyslovil domnienku, že život na Titane je veľmi nepravdepodobný z dôvodu neprítomnosti vody na povrchu mesiaca.
Mesiac Enceladus zase vedcov prekvapil prítomnosťou vody v kvapalnom skupenstve, ktorú chrlia gejzíry na jeho povrchu. Tým sa zaradil medzi telesá, na ktorých sa budú pravdepodobne v budúcnosti hľadať stopy primitívneho života.
Planéta v kultúrnych dejinách
vpravo|náhľad|Zobrazenie boha Saturna na reliéfe na stredovekom hrade [[Edzell Castle v Škótsku]]