cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juraj V. (Spojené kráľovstvo)
Manželstvo
V novembri 1891 sa Jurajov starší brat Albert Viktor zasnúbil so svojou druhou sesternicou, princeznou Viktóriou Máriou z Tecku, známou v rámci rodiny ako „May“. Jej rodičmi boli princ František, vojvoda z Tecku, a princezná Mária Adelaide z Cambridge, vnučka z otcovej strany kráľa Juraja III. a prvá sesternica kráľovnej Viktórie. vľavo|náhľad|Juraj a Mária v deň ich svadby|276x276bod 14. januára 1892, šesť týždňov po formálnych zásnubách, Albert Viktor zomrel na zápal pľúc, takže Juraj sa dostal na druhé miesto v poradí na trón a pravdepodobne nastúpi po svojom otcovi. Juraj sa sám práve zotavil z vážnej choroby, potom, čo bol šesť týždňov pripútaný na lôžko s brušným týfusom, chorobou, o ktorej sa predpokladalo, že zabila jeho starého otca princa Alberta. Kráľovná Viktória stále považovala princeznú May za vhodnú polovičku pre svojho vnuka a obaja sa počas spoločného obdobia smútku zblížili.
Rok po smrti Alberta Viktora jej Juraj navrhol manželstvo a May to prijala. Zosobášili sa 6. júla 1893 v kráľovskej kaplnke v St. James’s Palace v Londýne. Celý život si zostali navzájom oddaní. Juraj nebol podľa vlastného uváženia schopný ľahko prejaviť svoje city v reči, často si však vymieňali láskyplné listy a o náklonnosti.
Vojvoda z Yorku
náhľad|Juraj so svojimi deťmi [[Eduard VIII. (Spojené kráľovstvo)|Eduardom, Albertom a Máriou, fotku odfotila Alexandra v roku 1899]] Smrť jeho staršieho brata ukončila Jurajovu námornú kariéru, keď sa stal druhým v poradí v následníctve na trón. 24. augusta 1892 bol kráľovnou Viktóriou vymenovaný za vojvodu z Yorku, grófa z Inverness a baróna Killarney, a získal lekcie o ústavných dejinách od J. R. Tannera.
Vojvoda a vojvodkyňa z Yorku mali päť synov a dcéru. Randolph Churchill tvrdil, že Juraj bol prísny otec, a to do takej miery, že sa ho jeho deti báli, a že Juraj povedal grófovi z Derby: „Môj otec sa bál svojej matky, ja som sa bál svojho otca a ja sa postarám o to, aby sa moje deti báli mňa.“ V skutočnosti neexistuje žiadny priamy zdroj citácie a je pravdepodobné, že Jurajov štýl výchovy sa trochu líšil od štýlu, ktorý v tom čase používala väčšina ľudí. Bez ohľadu na to, či to tak bolo, alebo nie, jeho deti zjavne pohoršovala jeho prísna povaha, princ Henrich zašiel až tak ďaleko, že ho v neskorších rokoch označil za „hrozného otca“.
Bývali hlavne v York Cottage, relatívne malom dome v Sandringhame v Norfolku, kde ich spôsob života odrážal skôr pohodlnú rodinu zo strednej triedy než kráľovskú rodinu. Juraj uprednostňoval jednoduchý, takmer pokojný život, v ostrom kontraste so živým spoločenským životom, ktorý preferoval jeho otec. Bol vášnivým zberateľom známok a zohral veľkú úlohu pri budovaní Kráľovskej filatelistickej zbierky do najkomplexnejšej zbierky známok Spojeného kráľovstva a Commonwealthu na svete, v niektorých prípadoch aj pri stanovení rekordných nákupných cien predmetov.
V októbri 1894 zomrel jeho strýko z matkinej strany, ruský cár Alexander III. Na žiadosť svojho otca „z úcty k pamiatke nebohého drahého strýka Sašu“ sa Juraj pripojil k svojim rodičom v Petrohrade na pohreb. On a jeho rodičia zostali v Rusku na svadbe o týždeň, ktorú mal nový ruský cár Mikuláš II., Jurajov bratranec, s ďalšou z Jurajových prvých sesterníc, princeznou Alix z Hesenska, ktorá bola kedysi považovaná za potenciálnu nevestu pre Jurajovho staršieho brata.
Princ z Walesu
V roku 1901 vojvoda a vojvodkyňa absolvovali turné po Britskom impériu. Ich turné zahŕňalo Gibraltár, Maltu, Port Said, Aden, Cejlón, Singapur, Austráliu, Nový Zéland, Maurícius, Juhoafrickú republiku, Kanadu a kolóniu Newfoundland. Turné navrhol koloniálny tajomník Joseph Chamberlain s podporou predsedu vlády lorda Salisburyho, aby odmenil domínia za účasť na juhoafrickej vojne v rokoch 1899 – 1902. Juraj odovzdal koloniálnym jednotkám tisíce špeciálne navrhnutých medailí z juhoafrickej vojny. V Južnej Afrike sa kráľovská skupina stretla s občianskymi vodcami, africkými vodcami a búrskymi väzňami a vítala ju veľkolepá výzdoba, drahé dary a ohňostroje. náhľad|Maľba od [[Tom Roberts|Toma Robertsa, v ktorej 9. mája 1901 vojvoda otvára prvý austrálsky parlament]] V Austrálii vojvoda otvoril prvé zasadnutie austrálskeho parlamentu po vytvorení Austrálskeho spoločenstva. Na Novom Zélande ocenil vojenské hodnoty, statočnosť, lojalitu a poslušnosť povinnostiam Novozélanďanov. Turné dalo Novému Zélandu príležitosť predviesť svoj pokrok, najmä pri prijímaní najnovších britských komunikačných štandardov a spracovateľský priemysel. Implicitným cieľom bolo propagovať atraktivitu Nového Zélandu pre turistov a potenciálnych prisťahovalcov a vyhnúť sa správam o rastúcom sociálnom napätí zameraním pozornosti britskej tlače na pôdu, o ktorej vie len málo ľudí. Po návrate do Británie varoval Juraj vo svojom prejave v Guildhalle v Londýne pred „dojmom, ktorý u našich bratov prevládal za morom, že Stará krajina sa musí prebudiť, ak si chce udržať svoje staré postavenie -významnosť v jej koloniálnom obchode proti zahraničným konkurentom.“
9. novembra 1901 bol menovaný za princa z Walesu a grófa z Chesteru. Kráľ Eduard si prial pripraviť svojho syna na jeho budúcu úlohu kráľa. Na rozdiel od samotného Eduarda, ktorého kráľovná Viktória zámerne vylúčila zo štátnych záležitostí, dostal Juraj od jeho otca široký prístup k štátnym dokumentom. Juraj zase umožnil svojej manželke prístup k jeho dokumentom, pretože si vážil jej rady a často mu pomáhala písať preňho prejavy. Ako princ z Walesu podporoval reformy námorného výcviku vrátane kadetov zapísaných vo veku dvanásť a trinásť rokov a rovnakého vzdelania bez ohľadu na ich triedu a prípadné zaradenie. Reformy realizoval vtedajší druhý (neskôr prvý) morský lord sir John Fisher.
Od novembra 1905 do marca 1906 Juraj a May absolvovali turné po Britskej Indii, kde bol znechutený rasovou diskrimináciou a viedol kampaň za väčšie zapojenie Indov do vlády krajiny. Po turné takmer okamžite nasledovala cesta do Španielska na svadbu kráľa Alfonza XIII. s Viktóriou Eugéniou z Battenbergu, Jurajovou sesternicou, na ktorej sa snúbenci tesne vyhli atentátu. Týždeň po návrate do Británie Juraj a May odcestovali do Nórska na korunováciu kráľa Haakona VII., Jurajovho bratranca a švagra, a kráľovnej Maud, Jurajovej sestry.
Kráľ a cisár
náhľad|Štátny portrét od [[Luke Fildes|sira Luka Fildesa, 1911]] 6. mája 1910 zomrel Eduard VII. a Juraj sa stal kráľom. Do denníka si napísal:"Stratil som svojho najlepšieho priateľa a najlepšieho otca ... Nikdy v živote som sa s ním nepohádal. Mám zlomené srdce a som ohromený smútkom, ale Boh mi pomôže v mojich povinnostiach a miláčik May mi bude útechou, tak ako vždy bola. Nech mi Boh dá silu a rady v ťažkej úlohe, ktorá na mňa padla"Juraj nikdy nemal rád zvyk svojej ženy podpisovať úradné dokumenty a listy ako „Viktória Mária“ a trval na tom, aby jedno z týchto mien vynechala. Obaja si mysleli, že by sa nemala volať kráľovná Viktória, a tak sa stala kráľovnou Máriou. Neskôr v tom roku zverejnil radikálny propagandista Edward Mylius klamstvo, podľa ktorého sa Juraj ako mladý muž tajne oženil na Malte, a že jeho manželstvo s kráľovnou Máriou bolo následne veľkolepé. Prvýkrát sa lož objavila v tlači v roku 1893, ale Juraj to bral ako žart. V snahe potlačiť fámy bol Mylius zatknutý, bol uznaný vinným z trestného činu hanobenia a bol odsúdený na rok väzenia.
Juraj namietal proti antikatolíckemu zneniu Nástupníckej deklarácie, ktorú bude musieť predložiť pri otvorení svojho prvého parlamentu. Dal najavo, že odmietne otvoriť parlament, pokiaľ sa to nezmení. Výsledkom bolo, že zákon o nástupníckej deklarácie z roku 1910 toto vyhlásenie skrátil a odstránil najurážlivejšie frázy.
Korunovácia Juraja a Márie sa uskutočnila vo Westminsterskom opátstve 22. júna 1911. V júli kráľ a kráľovná na päť dní navštívili Írsko; prijali vrelé privítanie a tisíce ľudí lemovali cestu ich sprievodu, aby ich mohli pozdraviť. Neskôr v roku 1911 kráľ a kráľovná odcestovali do Indie na Dillí Durbar, kde boli 12. decembra 1911 predstavení zhromaždenému publiku indických hodnostárov a princov ako indický cisár a cisárovná. Juraj na slávnosti nosil novovytvorenú indickú cisársku korunu a vyhlásil presun indického hlavného mesta z Kalkaty do Dillí. Bol jediným indickým cisárom, ktorý bol prítomný v jeho vlastnom Dillí Durbar. Putovali po celom kontinente a Juraj využil túto príležitosť a v Nepále sa mohol venovať lovu veľkej zveri, keď počas 10 dní zastrelil 21 tigrov, 8 nosorožcov a medveďa. Bol horlivý strelec, a taktiež odborník na toto zameranie. 18. decembra 1913 zastrelil za šesť hodín v Hall Barn, dome lorda Burnhama, viac ako tisíc bažantov, hoci sám dokázal uznať, že „sme toho dňa zašli príliš ďaleko“.
Národná politika
Juraj zdedil trón v politicky nepokojnej dobe. Ľudový rozpočet Lloyda Georga bol v predchádzajúcom roku odmietnutý Snemovňou lordov, ktorej dominovali konzervatívci a unionisti, v rozpore s bežnou konvenciou, že lordi vetovali peniaze za peniaze. Liberálny predseda vlády H. H. Asquith požiadal predchádzajúceho kráľa, aby sa zaviazal, že vytvorí dostatočný počet liberálnych kolegov na presadenie rozpočtu cez Snemovňu. Eduard neochotne súhlasil za predpokladu, že lordi zamietnu rozpočet po dvoch po sebe nasledujúcich všeobecných voľbách. Po všeobecných voľbách v januári 1910 konzervatívni vrstovníci umožnili, aby rozpočet, pre ktorý mala teraz vláda volebný mandát, prešiel bez hlasovania. náhľad|167x167bod|Minca s Jurajovým portrétom za jeho vlády Asquith sa pokúsil obmedziť moc lordov prostredníctvom ústavných reforiem, ktoré opäť zablokovala Horná komora. Po 21 schôdzach sa v novembri 1910 zrútila ústavná konferencia o reformách. Asquith a lord Crewe, vodca liberálov medzi lordmi, požiadali Juraja o rozpustenie, ktoré viedlo k druhým všeobecným voľbám, a sľúbil, že vytvorí dostatočný počet liberálnych kolegov, ak lordi opäť zablokujú legislatívu. Ak by to Juraj odmietol, liberálna vláda by inak odstúpila, čo by vyzeralo, akoby sa panovník v straníckej politike staval na stranu s „rovesníkmi proti ľudu“. Dvaja kráľovi súkromní tajomníci, liberalista lord Knollys a unionista lord Stamfordham, poskytli Jurajovi protichodné rady. Knollys mu odporučil, aby prijal požiadavky kabinetu, zatiaľ čo Stamfordham mu odporučil, aby prijal rezignáciu. Juraj rovnako ako jeho otec neochotne súhlasil s rozpustením a vytvorením rovesníkov, hoci mal pocit, že jeho ministri využili jeho neskúsenosť na to, aby ho porazili. Po všeobecných voľbách v decembri 1910 nechali lordi návrh zákona prejsť v súvislosti s hrozbou zaplavenia domu novými rovesníkmi. Nasledujúci parlamentný zákon z roku 1911 natrvalo odstránil - až na pár výnimiek - oprávnenie lordov vetovať zmenky. Kráľ neskôr pocítil, že Knollys mu zadržal informácie o ochote opozície zostaviť vládu, ak by liberáli rezignovali.
Všeobecné voľby v roku 1910 spôsobili, že liberáli zostali ako menšinová vláda závislá od podpory írskej nacionalistickej strany. Podľa želania nacionalistov Asquith zaviedol legislatívu, ktorá by Írsku dala miestnu vládu, ale konzervatívci a unionisti sa postavili proti. Keď panovala nálada nad návrhom zákona o vláde, ktorý by bez parlamentného zákona nikdy nebol možný, vzťahy medzi starším Knollysom a konzervatívcami sa zhoršili a on bol potlačený do dôchodku. Zúfalý Juraj, aby sa zabránilo vyhliadkam občianskej vojny v Írsku medzi unionistami a nacionalistami, zvolal v júli 1914 v Buckinghamskom paláci stretnutie všetkých strán, aby sa pokúsil dosiahnuť dohodu. Po štyroch dňoch sa konferencia skončila bez dohody. Politický vývoj v Británii a Írsku predbehli udalosti v Európe a írska miestna vláda bola počas vojny pozastavená.
Prvá svetová vojna
náhľad|Kreslený komiks z roku 1917 zobrazuje kráľa Juraja, ako zametá svoje nemecké tituly 4. augusta 1914 si kráľ do svojho denníka napísal: „O 10:45 hod. som usporiadal koncil, ktorý vyhlásil vojnu Nemecku. Je to strašná katastrofa, ale nie je to naša chyba. ... Prosím Boha, nech to čoskoro môže skončiť.“ V rokoch 1914 až 1918 bola Británia a jej spojenci vo vojne s ústrednými veľmocami vedenými Nemeckou ríšou. Nemecký cisár Viliam II., ktorý pre britskú verejnosť prišiel symbolizovať všetky hrôzy vojny, bol kráľovým bratrancom. Kráľovým dedom z otcovej strany bol princ Albert Sasko-kobursko-gothajský; v dôsledku toho kráľ a jeho deti niesli tituly princ a princezná Sasko-koburkso-gothajský/á a vojvoda a vojvodkyňa zo Saska. Kráľovná Mária, hoci bola rovnako Britka ako jej matka, bola dcérou vojvodu z Tecku, potomka nemeckých vojvodcov z Württembergu. Kráľ mal švagrov a bratrancov, ktorí boli britskými poddanými, ale nosili nemecké tituly ako vojvoda a vojvodkyňa z Tecku, princ a princezná z Battenbergu a princ a princezná zo Šlezvicka-Holštajnska.
17. júla 1917 Juraj upokojil britské nacionalistické cítenie vydaním kráľovského vyhlásenia, ktoré zmenilo názov britského kráľovského rodu z nemecky znejúceho rodu Sasko-kobursko-gothajcov na rod Windsorovcov. On a všetci jeho britskí príbuzní sa vzdali nemeckých titulov a štýlov a prijali britsky znejúce priezviská. Jeho bratranec, princ Ľudovít z Battenbergu, ktorý bol na začiatku vojny prinútený rezignovať na funkciu prvého námorného lorda vďaka protinemeckému cíteniu, sa stal Louisom Mountbattenom, 1. markízom z Milfordu Haven, zatiaľ čo bratia kráľovnej Márie sa pomenovali Adolphus Cambridge, 1. markíz z Cambridge a Alexander Cambridge, 1. gróf z Athlone. vľavo|náhľad|268x268bod|Juraj V. (vpravo) a jeho fyzicky podobný bratranec ruský cár [[Mikuláš II. (Rusko)|Mikuláš II. v nemeckých uniformách pred vojnou ]] V patentových listoch uverejnených 11. decembra 1917 kráľ obmedzil štýl „kráľovskej výsosti“ a titulárnu dôstojnosť „princa (alebo princeznej) Veľkej Británie a Írska“ na deti panovníka, deti synov panovníka a najstaršieho žijúceho syna najstaršieho žijúceho syna princa z Walesu. V patente na listy sa tiež uvádzalo, že „tituly Kráľovská výsosť, Výsosť alebo Ctihodnosť, a titulárna dôstojnosť princa a princeznej zaniknú, s výnimkou titulov, ktoré už boli udelené a zostávajú nezrušené“. Jurajovým príbuzným, ktorí bojovali na nemeckej strane, ako Ernest Augustus, korunný princ z Hannoveru, a Charles Edward, vojvoda Sasko-kobursko-gothajský, boli britské šľachtické tituly pozastavené nariadením Rady z roku 1919 podľa ustanovení zákona o zbavení titulov z roku 1917.
Keď bol ruský cár Mikuláš II., Jurajov bratranec, zvrhnutý počas ruskej revolúcii v roku 1917, britská vláda ponúkla cárovi a jeho rodine politický azyl, čo však zhoršovalo podmienky pre Britov a obávali sa, že aj v Británii by mohla nastať revolúcia. Ostrovy viedli Juraja k názoru, že prítomnosť Romanovcov bude považovaná za neprimeranú. Napriek neskorším tvrdeniam lorda Mountbattena z Barmy, že predseda vlády Lloyd George bol proti záchrane ruskej cisárskej rodiny, listy lorda Stamfordhama naznačujú, že to bol Juraj V., ktorý sa proti tejto myšlienke postavil proti odporúčaniu vlády. Predbežné plánovanie záchrany podnikla pobočka britskej tajnej služby MI1, ale kvôli posilňovaniu pozícií boľševických revolucionárov a väčším ťažkostiam s vedením vojny nebol plán nikdy uvedený do pohybu. Cár a jeho najbližšia rodina zostali v Rusku, kde ich v roku 1918 zabili boľševici. Juraj si do denníka napísal: „Bola to nekalá vražda. Bol som oddaný Nickymu, ktorý bol najmilší z mužov a dôkladný gentleman: miloval svoju krajinu a ľudí.“ V nasledujúcom roku bola Mikulášova matka Mária Fjodorovna a ďalší členovia rozšírenej ruskej cárskej rodiny zachránení z Krymu britskou vojnovou loďou.
Dva mesiace po skončení vojny zomrel najmladší kráľov syn Ján vo veku 13 rokov po celoživotnom zlom zdravotnom stave. Juraja o jeho smrti informovala kráľovná Mária, ktorá napísala: „O Jána sme už mnoho rokov mali veľký strach ... Prvý zlom v kruhu rodiny sa ťažko znáša, ale ľudia boli takí láskaví a sympatickí, čo nám veľmi pomohlo.“
V máji 1922 kráľ absolvoval turné po Belgicku a severnom Francúzsku, kde navštívil cintoríny a pamätníky prvej svetovej vojny postavené komisiou Imperial War Graves Commission. Udalosť opísala báseň Kráľovská púť od Rudyarda Kiplinga. Toto turné a jedna krátka návšteva Talianska v roku 1923 boli jediné, kedy Juraj po skončení vojny súhlasil s oficiálnym odchodom zo Spojeného kráľovstva.
Povojnová vláda
náhľad|315x315bod|[[Britské impérium na vrchole svojho rozmachu v roku 1921]] Pred prvou svetovou vojnou ovládali väčšinu Európy panovníci spriaznení s Jurajom, ale počas vojny a po nej panovali v monarchiách Rakúska, Nemecka, Grécka a Španielska, podobne ako Ruska, revolúcie a vojny. V marci 1919 bol z osobnej autority kráľa vyslaný podplukovník Edward Lisle Strutt, ktorý sprevádzal bývalého rakúskeho cisára Karola I. a jeho rodinu do bezpečia vo Švajčiarsku.
Christopher Paolini
Christopher Paolini (* 17. november 1983, Los Angeles, Kalifornia, USA) je americký spisovateľ. Preslávil sa tetralógiou Odkaz Dračích jazdcov, ktorú tvoria knihy Eragon (kniha), Eldest, Brisingr a Inheritance.
Juraj V. (Spojené kráľovstvo)
Povojnová vláda
Politické otrasy v Írsku pokračovali, keď nacionalisti bojovali za nezávislosť; Juraj vyjadril svoje zdesenie nad vládou zabijánia a represií voči premiérovi Lloydovi Georgeovi. Na otváracom zasadaní parlamentu Severného Írska 22. júna 1921 kráľ požiadal o zmier vo svojom prejave, ktorý vypracoval generál Jan Smuts a schválil Lloyd George. O niekoľko týždňov neskôr bolo dohodnuté prímerie. Rokovania medzi Britániou a írskymi separatistami viedli k podpísaniu anglo-írskej zmluvy. Na konci roku 1922 bolo Írsko rozdelené, bol zriadený Írsky slobodný štát a Lloyd George bol mimo úradu.
Christopher Paolini
Životopis
Narodil sa v južnej Kalifornii. Niekoľko rokov žil v Anchorage na Aljaške, avšak väčšinu života strávil v Paradise Valley v Montane, kde doteraz býva spolu so svojimi rodičmi Kennethom Paolinim a Talitou Hodgkinsonovou a mladšou sestrou Angelou vo vidieckom dvojposchodovom domčeku na brehu Yellowstoneskej rieky. Okolitá príroda vysokých zasnežených štítov Beartooth Mountains Christophera vo veľkej miere inšpirovala pri vytváraní fantastickej scenérie v Eragonovi.
Juraj V. (Spojené kráľovstvo)
Povojnová vláda
Kráľa a jeho poradcov znepokojovalo rozmáhanie socializmu a rastúce robotnícke hnutie, ktoré si mylne spájali s republikanizmom. Socialisti už neverili vo svoje protimonarchické heslá a boli pripravení vyrovnať sa s monarchiou, ak urobí prvý krok. Juraj zaujal demokratickejší a inkluzívnejší postoj, ktorý prekročil hranice tried a priblížil monarchiu verejnosti a robotníckej triede - dramatická zmena pre kráľa, ktorému najviac vyhovovali námorní dôstojníci a zemepán. Pestoval priateľské vzťahy s umiernenými politikmi Labouristickej strany a unionskými úradníkmi. Jeho opustenie sociálnej odlúčenosti podmienilo správanie kráľovskej rodiny a zvýšilo jej popularitu počas hospodárskych kríz v 20. rokov 20. storočia a po viac ako dvoch generáciách po nej.
Christopher Paolini
Životopis
Christopher nechodil do bežných škôl, ale sa celý život vzdelával doma. Často písal poviedky a básne, no bol aj vášnivým čitateľom. Medzi jeho obľúbených autorov patria napríklad Bruce Colville, Phillip Pullman a Frank Herbert. V pätnástich rokoch úspešne ukončil strednú školu cez korešpondenčný kurz a začal pracovať na Eragonovi.
Kariéra
Eragon vyšiel v roku 2002 v Paolini International, LLC, nakladateľstve jeho rodiny. Aby spropagoval svoju knižku, Christopher ju prezentoval vo viac než 135 školách a knižniciach, oblečený v stredovekom kostýme, ktorý pozostával z červeného trička, širokých čiernych nohavíc, šnurovacích čižiem a veselej čiernej čiapky. Zafirino oko pre obal knihy prvého vydania Eragona, ako aj mapy Alagaesie nachádzajúce sa na vnútornom obale knižiek nakreslila jeho sestra.
Juraj V. (Spojené kráľovstvo)
Povojnová vláda
V rokoch 1922 až 1929 došlo k častým zmenám vo vláde. V roku 1924 Juraj vymenoval prvého Labouristického premiéra Ramsayho MacDonalda, pretože pre niektorú z troch hlavných strán neexistovala jasná väčšina. Jurajove taktné a chápavé prijatie prvej Labouristickej vlády (ktorý trval necelý rok) zmiernil podozrenia sympatizantov strany. náhľad|[[Ríšska konferencia (1926)|Ríšska konferencia v roku 1926: Juraj V. a premiéri vlád impéria. V smere hodinových ručičiek od stredu vpredu: Juraj V., Baldwin (Spojené kráľovstvo), Monroe (Newfoundland), Coates (Nový Zéland), Bruce (Austrália), Hertzog (Južná Afrika), Cosgrave (Írsky slobodný štát) a King (Kanada)]] V roku 1926 usporiadal Juraj v Londýne ríšsku konferenciu, na ktorej Balfourova deklarácia akceptovala rast britských domínií do samosprávnych „autonómnych spoločenstiev v rámci Britského impéria, rovnakého postavenia, v žiadnom prípade nie podriadených druhej“. Westminsterský štátu z roku 1931 formalizoval legislatívnu nezávislosť nadvlády a stanovil, že nástupníctvo na trón nemožno zmeniť, pokiaľ s tým nesúhlasia všetky parlamenty domínií, ako aj parlament Westminsteru. Preambula Štatútu označila monarchu za „symbol voľného združenia členov Britského spoločenstva národov“, ktorých „spájala spoločná vernosť“.
Christopher Paolini
Kariéra
Na jednom zo svojich propagačných turné mal prednášku na škole, do ktorej chodil aj nevlastný syn amerického novinára a spisovateľa Carla Hiaasena. Ukázal ju svojmu nevlastnému otcovi a jemu sa kniha páčila natoľko, že o nej povedal svojmu vydavateľovi Alfredovi Knopfovi. Ten dal Paolinimu ponuku na vydanie Eragona a zvyšok tetralógie. Kniha po druhýkrát vyšla v auguste 2003. Vo veku 19 rokov sa stal jedným z najpredávanejších autorov New York Times.
Juraj V. (Spojené kráľovstvo)
Povojnová vláda
Po svetovej finančnej kríze kráľ v roku 1931 podporil zostavenie národnej vlády pod vedením MacDonalda a Baldwina a dobrovoľne sa pokúsil zmenšiť občiansky zoznam, aby pomohol vyrovnať rozpočet. Bol znepokojený nárastom moci v Nemecku Adolfa Hitlera a nacistickej strany. V roku 1934 kráľ otvorene povedal nemeckému veľvyslancovi Leopoldovi von Hoeschovi, že Nemecko je teraz nebezpečenstvom sveta a že bude musieť dôjsť k vojne do desiatich rokov, ak by Nemecko pokračovalo súčasným tempom. vľavo|náhľad|Kráľ vyhlasuje vianočné vysielanie, 1934 V roku 1932 Juraj súhlasil s prednesom Kráľovského vianočného prejavu v rozhlase, čo je udalosť, ktorá sa odvtedy stala každoročnou. Pôvodne nebol za takúto inováciu, ale presvedčil ho argument, že to je to, čo jeho ľudia chcú. Do strieborného jubilea svojej vlády v roku 1935 sa stal obľúbeným kráľom a v reakcii na obdiv ľudí povedal: „Nechápem to, koniec koncov, som len veľmi obyčajný druh človeka.“
Christopher Paolini
Kariéra
Paoliniho esej “Všetko sa to začalo knihami” ("It All Began with Books") bola zahrnutá v antológii Guys Write For Guys Read (Apríl 2005).
Juraj V. (Spojené kráľovstvo)
Povojnová vláda
Jurajov vzťah s najstarším synom a dedičom Eduardom sa v týchto neskorších rokoch zhoršil. Bol sklamaný z toho, že sa Eduard v živote neusadil, a bol zhrozený z mnohých afér s vydatými ženami. Naproti tomu mal rád svojho druhého syna, princa Alberta (neskôr Juraja VI.), a tečoval o svojej najstaršej vnučke, princeznej Alžbete; dal jej prezývku „Lilibet“ a ona ho láskavo nazvala „dedko Anglicko“. V roku 1935 Juraj povedal o svojom synovi Eduardovi: „Keď zomriem, chlapec sa do 12 mesiacov zruinuje“, a o Albertovi a Alžbete povedal: „Modlím sa k Bohu, aby sa môj najstarší syn nikdy neoženil a nemal deti a aby medzi Bertieho, Lilibet a trón nič nevkročilo.“
Christopher Paolini
Kariéra
Druhý diel tetralógie, Eldest, vyšiel 23. augusta 2005. Tretí diel nesie názov Brisingr a u nás vyšiel 31. januára 2009. Pôvodne malo ísť o trilógiu, avšak Paolini potvrdil, že nakoniec pôjde o tetralógiu. Štvrtý diel, Inheritance, vyšiel v roku 2011. V slovenskom vydaní vyšiel 30. marca 2012. Autor v poďakovaní píše, že pri písaní strávil veľa času a možno sa k Alagaëzii vráti.
Juraj V. (Spojené kráľovstvo)
Zhoršujúce zdravie a smrť
náhľad|Portrét Juraja od [[Arthur Stockdale Cope|Arthura Stockdale Copea, 1933]] Prvá svetová vojna ovplyvnila jeho zdravie: 28. októbra 1915 bol vážne zranený, keď ho pri kontrole vojakov vo Francúzsku odhodil jeho kôň, a jeho silné fajčenie zhoršilo opakujúce sa problémy s dýchaním. Trpel chronickou bronchitídou. V roku 1925 bol na pokyn svojich lekárov neochotne vyslaný na zotavovaciu súkromnú plavbu po Stredozemnom mori; bola to jeho tretia cesta do zahraničia od vojny a taktiež posledná. V novembri 1928 vážne ochorel na septikémiu a na ďalšie dva roky sa jeho povinností ujal jeho syn Eduard. V roku 1929 kráľ „dosť hrubo“ odmietol návrh na ďalší odpočinok v zahraničí. Namiesto toho sa na tri mesiace odobral do Craigweil House v Aldwicku v prímorskom letovisku Bognor v Sussexe. V dôsledku jeho pobytu získalo mesto príponu „Regis“, čo latinský znamená „kráľ“.
Christopher Paolini
Adaptácie
Filmová adaptácia Eragona mala premiéru vo svetových kinách 14. a 15. decembra 2006. Hrajú v nej prevažne britskí herci, vrátane Edwarda Speleersa v hlavnej úlohe a Jeremyho Ironsa v úlohe Broma. Film však nezožal veľký úspech, pretože sa do značnej miery líši od deja knihy. Z toho dôvodu sa taktiež neočakáva sfilmovanie ďalších častí.
Juraj V. (Spojené kráľovstvo)
Zhoršujúce zdravie a smrť
Stav sa mu zhorošoval do 20. januára, kedy bol blízko smrti. Jeho lekári pod vedením lorda Dawsona z Pennu vydali bulletin so slovami „Kráľov život sa mierovým smerom blíži k svojmu záveru“. Dawsonov súkromný denník, ktorý bol objavený po jeho smrti a bol zverejnený v roku 1986, prezrádza, že posledné kráľove slová, zamumlané „Preboha, bože!“, boli adresované jeho zdravotnej sestre Catherine Blackovej, keď mu v tú noc dala sedatívum. Dawson, ktorý podporil „mierny rast eutanázie“, v denníku pripustil, že kráľovu smrť urýchlil injekčným podaním dvoch po sebe idúcich injekcií po 23:00 hodine: 3/4 grainy morfínu a krátko nato grain kokaínu. Dawson napísal, že konal v záujme zachovania dôstojnosti kráľa, zabráneniu ďalšiemu namáhaniu rodiny a v dôsledku toho mohla byť kráľova smrť o 23:55 hod. oznámená v rannom vydaní novín The Times než „v menej vhodných ... večerných časopisoch“. Nebolo to konzultované ani s kráľovnou Máriu, ktorá bola intenzívne nábožensky založená a nemusela sankcionovať eutanáziu, podobne ani princ z Walesu. Kráľovská rodina nechcela, aby kráľ znášal bolesť a utrpenie, a nechcela, aby sa mu umelo predlžoval život, ale neschválili ani Dawsonove kroky. British Pathé oznámil smrť kráľa nasledujúci deň, v ktorom bol označený za „viac ako kráľa, otca veľkej rodiny“.
Juraj V. bol 28. januára 1936 pochovaný v kaplnke svätého Juraja na hrade Windsor. Eduard po ani nie roku vlády abdikoval, a novým kráľom sa stal jeho brat Albert ako Juraj VI.
Posolstvo
Zostával radšej doma pri svojich záľubách v zbieraní známok a a žil životom, ktorý neskôr životopisci považovali za nudný kvôli jeho konvenčnosti. Nebol intelektuál; po návrate z jedného večera v opere si do denníka napísal: „Išiel do Covent Garden a uvidel Fidelio a bolo to prekliatie.“ Napriek tomu sa vážne venoval Británii a jej Spoločenstvu. Vysvetlil: „Vždy bolo mojím snom stotožniť sa s vynikajúcou myšlienkou Impéria.“ Vyzeral pracovito a všeobecne ho obdivovali obyvatelia Británie a impéria. Podľa slov historika Davida Cannadina boli kráľ Juraj V. a kráľovná Mária „nerozlučne oddaným párom“, ktorý podporoval „charakter“ a „rodinné hodnoty“.
Ustanovil štandard správania pre britskú kráľovskú hodnosť, ktorý odrážal skôr hodnoty a prednosti vyššej strednej triedy ako životný štýl alebo zlozvyky vyššej triedy. V rámci svojich ústavných možností sa šikovne vyrovnal s postupnosťou kríz: Írskom, prvou svetovou vojnou a prvou socialistickou menšinovou vládou v Británii. Bol temperamentom tradicionalista, ktorý nikdy úplne nedocenil alebo neschválil revolučné zmeny prebiehajúce v britskej spoločnosti. Napriek tomu vždy pôsobil ako vplyv neutrality a umiernenosti, pričom svoju rolu považoval skôr za sprostredkovateľa ako za konečného rozhodovateľa.
Európske cesty II. triedy
thumb|Medzinárodná (európska) cesta E572 '''Európske cesty II. triedy (tiež Medzinárodné cesty''') predstavujú sieť odbočných, prepojovacích a pripojovacích ciest európskeho významu, zaradených do európskej siete medzinárodných ciest. Táto sieť dopĺňa sústavu európskych ciest I. triedy.
Európske cesty na Slovensku
Slovenskom prechádzajú tieto európske cesty:
Bačkovská dolina
náhľad|Dubovo-bukové spoločenstvá sú v tejto oblasti mimoriadne zachovalé Bačkovská dolina je národná prírodná rezervácia nachádzajúca sa na východnom Slovensku v Trebišovskom okrese v geomorfologickom podcelku Slanských vrchov Mošník.
Polohopis
Národná prírodná rezervácia (NPR) sa nachádza v katastrálnom území obce Bačkov, podľa čoho bola aj pomenovaná. Je situovaná približne severne od obce Dargov. Bačkovskou dolinou vedie oranžová turistická trasa č.8767 so spevneným povrchom. Popri chodníku preteká Bačkovský potok. NPR sa rozkladá na v nadmorskej výške od 350 do
História
Rezervácia bola založená roku 1967 na základe rozhodnutia Slovenskej národnej rady.
Nerastné bohatstvo
Prevládajúcou horninou je andezit (ako i v celých Slanských vrchoch). V skalných zrázoch možno nájsť aj zaujímavé exempláre opálov.
Zo skalných brál vyviera prameň pitnej vody, nazývaný Pod Babou horou. Vyviera na severovýchodnom okraji NPR. Studnička je udržiavaná, má vybudovaný drevený prístrešok.
Fauna
náhľad|[[Sokol sťahovavý (lat.Falco peregrinus)]] Záujmom je najmä ochrana hniezdísk vzácnych dravcov a iných vtákov, ktoré tu vytvárajú pozoruhodné spoločenstvá. Rezervácia, ako i celé pohorie Slanské vrchy bolo vyhlásené v roku 2006 za chránené vtáčie územie NATURA 2000. Zaujímavé sú najmä tieto druhy:
Okrem vtáctva sa tu žije aj niekoľko zástupcov typickej fauny Slanských vrchov, ako sú líška obyčajná, diviak lesný, srnec hôrny, mačka divá a iné.
Neuviller-lès-Badonviller
Neuviller-lès-Badonviller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4849 Ardenne
4849 Ardenne je planétka s priemerom 23 km, ktorú objavil K. Reinmuth 17. augusta 1936.
Vyšný Kubín
Vyšný Kubín je obec na Slovensku v okrese Dolný Kubín.
Polohopis
Obec sa nachádza asi od okresného mesta. Leží v údolí, medzi vrchmi Veľký Choč a Ostrá skala a Tupá skala.
Dejiny
Roľnícky ľud, ktorý sa označuje ako ľud popolnicových polí alebo lužický ľud sa zaoberal poľnohospodárstvom, chovom dobytka a poznal zopár remesiel. Staval si veľké opevnenia (Ostrá skala a Tupá skala), z čoho je možné usudzovať, že sa lužické rody spájali vo väčšie celky – kmene, ktoré pri stavbách mohutných opevnení využívali nútenú otrockú prácu (patriarchálne otroctvo).
Obec sa spomína v roku 1325 ako Superior Kolbin, 1325 až 1391 Felseukolbyn, alebo Kubbyn, v roku 1920 ako Horný Kubín. Roku 1325 magister Donč daroval osadu potomkom grófa Hudku (comes Hudka – Hudkont) z Liptova. Zemianske rodiny Meškovci a Kubínyiovci sa hlásili ako jeho potomkovia. V roku 1355 kráľ Ľudovít I. pridelil vyšnokubínskym zemanom túto obec a zároveň ju oddelil od Oravského panstva. Od tej doby sa Vyšný Kubín spomína ako zemianska dedina. Za zemianske rodiny sa pokladali Kubínyiovci, Meškovci, rodina Orszáhg-Gazda a Ivanovičovci. V roku 1778 mala obec 455 obyvateľov, v roku 1828 535 obyvateľov a 78 domov.
Pont-Audemer (kantón)
Pont-Audemer je francúzsky kantón v obvode Bernay v departemente Eure v regióne Horný Normandie. Skladá sa z 14 obcí.
Werentzhouse
Werentzhouse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kostol svätej Kataríny (Banská Štiavnica)
Kostol svätej Kataríny v Banskej Štiavnici je neskorogotický rímskokatolícky chrám, nazývaný „slovenský“ od roku 1658, kedy sa v ňom začalo kázať po slovensky.
Výstavba a vysvätenie
Výstavba je datovaná v rokoch 1488 až 1491 a vysvätenie roku 1500. Rok 1491 sa tiež uvádza ako dátum založenia kostola. Staršie pramene dokonca uvádzajú ako rok začatia stavby 1443, respektíve 1444, čo zodpovedá dobe, keď sa obyvateľstvo Banskej Štiavnice po zničení starého mesta presťahovalo na územie dnešného mesta. V roku 1555 bol premenený na farský kostol. Medzi rokmi 1580 – 1672 patril kostol slovenským evanjelikom.
Investori
Iniciátormi výstavby Kostola sv. Kataríny boli zrejme bohaté rodiny banských podnikateľov, vlastniace domy na Námestí sv. Trojice („Ringburgeri“).
Situácia
Stojí na pomerne prudkom svahu ako solitér uzatvárajúci dolnú časť Námestia sv. Trojice. Orientovaný je približne severozápadne – juhovýchodne. Má dominantné postavenie priamo v strede mesta, na križovatke dvoch najvýznamnejších stredovekých mestských komunikácií – dnešného Námestia sv. Trojice a Ulice Andreja Kmeťa. Aj dnes je situovaný na priesečníku hl. komunikačných osí mesta Banská Štiavnica.
Dispozícia
Kostol dispozične predstavuje neskorogotický (gotika) jednoloďový priestor s polygonálnym uzáverom svätyne, ktorá bez delenia triumfálnym oblúkom splýva s loďou a západným chórom. V kostole sa objavujú charakteristické neskorogotické oporné piliere vtiahnuté dovnútra dispozície. Medzi oporné piliere po stranách lode sú vložené na severnej strane tri gotické kaplnky neskorogotickou sieťovou klenbou, ktorá plynule prechádza z lode do uzáveru presbytéria. Poschodový priestor pri juhozápadnom nároží lode má valené klenby s lunetami. Z tela stavby vystupujúca sakristia a v západnom smere šírkou i výškou prečnievajúci poschodový priestor, slúžil v spodnej časti tiež ako kaplnka. Na poschodí je rozšírením chóru, ktorý je tadiaľto prístupný priamo z exteriéru. Pod kostolom sa nachádza krypta, do ktorej pochovávali richtárov a významných mešťanov. Pred západným priečelím gotického kostola je pôvodný vstupný portál, sedlový profilovaný, v horných rohoch s figurálnymi konzolami. Nad portálom je namaľovaný krajinský a mestský erb s letopočtom 1555 (premena na farský kostol). V roku 1962 je datovaná prvý renovácia. V roku 1776 bola k presbytériu pristavaná kaplnka sv. Jána Nepomuckého a koncom 19. Storočia sa regotizoval interiér.
Interiér
Hlavná loď je zaklenutá plynulou hviezdicovou klenbou, ktorá je veľmi podobná klenbe hlavnej lode kežmarského kostola sv. Kríža. Vďaka tejto podobnosti a podobnosti interiérovej figurálnej výzdoby sa predpokladá, že na oboch kostoloch pracovali rovnakí kamenári. Čas ukončenia prác na kežmarskom kostole – rok 1488 – sa prekrýva s rokom výstavby štiavnickej kaplnky sv. Anny, ako súčasti budúceho kostola, čo podporuje túto teóriu.
Klenbové rebrá v hlavnej lodi dosahujú po stranách na figurálne konzoly. Kaplnky sa otvárajú do lode lomenými oblúkmi a zaklenuté sú individuálnymi obrazcami sieťových, väčšinou hviezdicovitých klenieb.
V hlavnom priečelí sa nachádzajú tri vysoké okná vyplnené vytrážami, v hornej časti zakončené polovičnými trojlístkovými kružbami. Okná v jednotlivých kaplnkách sú vyplnené kružbami s farebnými vytrážami. Okno je v spodnej časti rozdelené na 4 časti vyplnené obrázkami kresťanských výjavov, ukončené polovičnými trojlístkovými kružbami. V hornej časti sa nachádza veľká štvorlístková kružba, po stranách farebné plamienkové kružby. Časť kružieb a farebné okná presbytéria pochádzajú z roku 1894 a farebné okná kaplniek z roku 1907.
Exteriér
Kostol má z exteriéru jasne poznateľné neskorogotické prvky. Oporný systém vytŕča z hlavnej lode šiestimi opornými ústupkovými pilierami po každej strane. Práve medzi týmito pilierami sú vstavané jednotlivé kaplnky. Fasády sú z časti kamenné a z časti omietané. V roku 1656 ho pokryli medeným plechom.
Inventár
Z pôvodného gotického inventára je dochovaná veľmi cenná, bohato zdobená kamenná krstiteľnica zo 16. storočia, kríž z 15. stor. a neskorogotická socha P. Márie. Je to umelecky významná drevená socha Madony z roku 1506, pochádzajúca z pôvodného hlavného oltára. V 19. Storočí bola silne premaľovaná a umiestnená sekundárne na stene.
Nástenná maľba zobrazujúca posledný súd nachádzajúca sa na južnej strane presbytéria je najvzácnejšou časťou celého kostola. Je kombináciou dvoch maliarskych techník: fresky a techniky typu "a la secco" ("na sucho"). Výjav začína v klenbe, kde je zobrazený Kristus ako spasiteľ sveta. V priestore medzi klenbovými rebrami sa zobrazenie Krista opakuje, tentoraz ako sediaceho na dúhe s nohami položenými na zemeguli. Vedľa neho sa nachádza sv. Panna Mária a sv. Ján Evanjelista. Pod nimi je dav vedľa seba stojacich a sediacich ľudí. Predpokladá sa, že by mohlo ísť o 12 apoštolov alebo 12 starcov, ale keďže je maľba v zlom stave, nie je ich možné presne identifikovať. Pod touto scénou je zobrazené už samotné rozdeľovanie duší s hlavnou postavou sv. Archanjelom Michalom bojujúcim s diablom. Na ľavej strane sú ľudia kráčajúci k nebeským bránam v sprievode anjelského chóru. Na pravej strane je dav ľudí obklopený diablami smerujúci do brucha Leviatana. Diabli nesú vlajky s obrázkami zvierat, symbolizujúce 7 hlavných hriechov. Maľba bola objavená pri rekonštrukcií v roku 1971 – 1973. Predpokladá sa že pôvodne siahala aj na ostatné steny. Je najväčšia svojho druhu na Slovensku.
V 18. storočí sa pôvodné vybavenie kostola zmenilo. Zo siedmich barokových oltárov inštalovaných v tom čase sa zachoval hlavný, stĺpový oltár sv. Kataríny z roku 1727, reštaurovaný v roku 1887. Spolu s oltárom sa zachoval aj obraz svätej Kataríny a jej zasnúbenie s Kristom, ktorý sa pripisuje maliarovi J.G. Grossmayrovi. Oltárne obrazy sa pôvodne menili podľa liturgických období roka. V nadstavci sa nachádza menší obraz Boha-Otca, na postranných konzolách sochy sv. Barbory a Margity.
4950 House
4950 House je planétka s priemerom 68 km, ktorú objavila E. F. Helin 7. decembra 1988.
Sojuz T-11
Sojuz T-11 bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz T-11 vyštartoval 3. apríla 1984 z kozmodrómu Bajkonur k stanici Saľut 7. Na palube lode bol aj prvý indický kozmonaut Rákeš Šarma.
Na palube stanice bolo prvýkrát 6 kozmonautov naraz a posádka Sojuzu T-11 spoločne so stálou posádkou stanice (Oleg Aťkov, Leonid Kizim, Vladimir Solovjov) zvládla 12 experimentov. Rákeš trikrát denne predvádzal rad pozícií pri cvičení jógy.
Il Divo
Il Divo (taliansky "mužská diva" ) je medzinárodná operná pop vokálna skupina, ktorá funguje pod značkou Sony BMG.
Il Divo tvoria štyria členovia štyroch národností Carlos Marín, Urs Bühler, David Miller a Sébastien Izambard.
Heuland
Heuland je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 90 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nobilita (Staroveký Rím)
Nobilita bola vrstva bohatých a vplyvných rímskych občanov, ktorá sa vytvorila na začiatku 3. storočia pred Kr. a v nasledujúcom období prevažne jej príslušníci obsadzovali vysoké štátne úrady v Rímskej ríši.
Názov pochádza z latinského slova nobilis = vznešený. Vznik nobility sa spájal s takmer dvestoročným bojom plebejcov za zrovnoprávnenie s patricijmi. Plebejci v dlhoročných politických a hospodárskych bojoch dosiahli jednak politické ústupky (obsadzovanie úradov aj príslušníkmi plebejských rodín, zriadenie vlastných úradníkov – plebejskí tribúni = lat. tribuni plebis), jednak hospodársku rovnoprávnosť.
Rozhodujúcim medzníkom k ukončeniu bojov bol rok 287 pred Kr., kedy bol prijatý Hortensiov zákon (lex Hortensia), podľa ktorého sa rozhodnutia plebejských snemov(na ktorých sa mohli zúčastňovať len plebejci) boli záväzné aj pre patricijov bez schválenia senátom (predtým bol súhlas senátu potrebný). Týmto zákonom plebejci získali rozhodujúcu zákonodarnú iniciatívu a výrazný politický vplyv v rímskej republike. Vyrovnali sa rozdiely medzi bohatými patricijmi a bohatými plebejcami. Z ich radov sa v nasledujúcom období prevažne volili rímski úradníci (edili, prétori, konzuli). Do radov nobility len ťažko prenikali noví ľudia (homo novus), ktorí rozširovali politickú základňu rímskej republiky.
Štátna cesta 38 (Maďarsko)
Štátna cesta 38 je maďarská hlavná cesta (resp. cesta druhej triedy, ), ktorá začína v obci Bodrogkisfalud a pokračuje cez región Tokaj cez obce Rakamaz a Nyírtelek až do mesta Níreďháza, kde sa križuje so štátnou cestou 36 a následne sa napája na štátnu cestu 4.
Vlčkov
Vlčkov je obec v Česku v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 107 obyvateľov, z toho 55 mužov a 52 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,8 roka (muži 43,3 roka, ženy 36,0 roka).
Majstrovstvá sveta v bejzbale mužov 2001
Majstrovstvá sveta v bejzbale mužov 2001 boli v poradí 34. Majstrovstvá sveta v bejzbale mužov, ktoré organizovala Medzinárodná bejzbalová federácia (IBAF). Konali sa v štyroch taiwanských mestách: Kao-siung, Šin-čuan, Tien-mou a Ťia-i, od 6.18. novembra 2001, za účasti 16 tímov. Nováčikmi turnaja bolo iba družstvo Filipín. Taiwan sa stal treťou ázijskou krajinou, ktorá hostila svetový šampionát. Titul obhájilo družstvo Kuby, ktoré vo finále zvíťazilo nad Spojenými štátmi. Pre Kubu to bol už 23. titul, z toho siedmy za sebou.
Quillebeuf-sur-Seine (kantón)
Quillebeuf-sur-Seine je francúzsky kantón v obvode Bernay v departemente Eure v regióne Horný Normandie. Skladá sa z 14 obcí.
Eduard Mučeník
Eduard Mučeník (* asi 962 – † 18. marec 978) bol anglický kráľ od 8. júla 975.
Presný dátum jeho narodenia nie je známy. Narodil sa ako starší z dvoch synov kráľa Edgara, ale jeho matkou nebola kráľovná Elfthryth. Po Edgarovej smrti († 975) nebol určený následník a vplyvní ľudia kráľovstva neboli názorovo jednotní. Časť podporovala mladšieho princa Ethelreda. Eduarda podporovali cirkevní hodnostári, najmä arcibiskupi Dunstan a Oswald, ktorí ho vybrali za nového panovníka.
Madridské spoločenstvo
thumb|Poloha
Madridské spoločenstvo je jedno zo sedemnástich španielskych autonómnych spoločenstiev. Nachádza sa v geografickom strede Španielska na severe historického regiónu Nová Kastília. V oblasti žije približne 6,2 milióna obyvateľov, ktorí žijú hlavne v metropolitnej oblasti Madrid.
Geografia
Susedí s ďalšími dvoma autonómnymi spoločenstvami. Na severe Kastília-La Mancha, ktorých spoločnú hranicu tvorí Kastílske pohorie a na juhu Kastília-León. Pramenia tu významné rieky ako Guadarrama, Jarama, Henares, Tajo a Manzanares, ktorá tečie cez mesto Madrid.
Najväčšími mestami Madridského spoločenstva sú Madrid, Móstoles, Alcalá de Henares a Fuenlabrada.
Neuviller-sur-Moselle
Neuviller-sur-Moselle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bulbasaur
Bulbasaur (jap.: ピカチ, Fušigidane) je Pokémon – fiktívna postava z hier, mangy, zbieracích kariet, anime a ďalších médií vytvorených Satoši Tadžirim s názvom Poketto Monsutta alebo skrátene Pokémon.
Charakteristika
Bulbasaur je veľmi odvážny, malý pokémon. Celé jeho zelené telo je pokryté tmavozelenými fľakmi. Má veľké, červené oči a na chrbte nosí svoju cibuľku, na ktorú je veľmi pyšný. Bulbasaur je úplne prvý pokémon v poradí. Dá sa získať iba vo svete Kanto, ale prenosom sa môže dostať do akejkoľvek dosiaľ vydanej Pokémon hry. Voľne žijúci neexistujú, získať sa dá len ako štartovný pokémon od profesora Oaka v hrách Pokémon Red a Blue alebo od Melanie v meste Cerulean v hre Pokémon Yellow.
Svoju cibuľku na chrbte používa na útok Pijavica, no známy je hlavne útokom Viničový bič. Na 16. úrovni sa vyvíja na Ivysaura. Dvojnásobné zranenie Bulbasaurovi spôsobujú útoky ohnivého, ľadového, lietajúceho, psychického a chrobačieho typu. V hrách Pokémon Red, Blue a Yellow mu chrobačie útoky spôsobujú štvornásobné zranenie.
Martin Wilhelm Kutta
Martin Wilhelm Kutta (* 3. november 1867, Byczyna, Poľsko, vtedy Prusko - † 25. december 1944, Fürstenfeldbruck, Nemecko) bol nemecký matematik. Zaoberal sa predovšetkým numerickými metódami riešenia obyčajných diferenciálnych rovníc a aerodynamikou. Spoločne s Carlom Davidom Tolmé Rungem je autorom tzv. Rungeho-Kuttovej metódy numerického riešenia obyčajných diferenciálnych rovníc. Je tiež pôvodcom alebo spolupôvodcom viacerých výsledkov a konceptov v oblasti aerodynamiky.
Pohár Intertoto 2001
V pohári Intertoto 2001 zvíťazili a zároveň postúpili do pohára UEFA tri tímy Aston Villa FC, Paris Saint-Germain FC a Troyes AC.
Biatlon na Zimných olympijských hrách 2014
Biatlon na Zimných olympijských hrách 2014 prebiehal v Centre biatlonu a bežeckého lyžovania Laura neďaleko Krasnej Poľany. Súťaže prebiehali od 8. do 22. februára 2014. Po prvýkrát v histórií je na programe zmiešaná štafeta.
Westhalten
Westhalten je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4570 Runcorn
4570 Runcorn je planétka s priemerom 29 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 14. augusta 1985.
Veselá vdova
thumb|right|260px|Klavírny výťah z operety Veselá vdova
Veselá vdova (Die lustige Witwe) je opereta v troch dejstvách, ktorú zložil Franz Lehár a stala sa jeho najslávnejším a dodnes najviac hraným dielom. Kladie obrovský dôraz na ľudské vášne a Lehár v ňom prvýkrát naplno rozvinul svoje schopnosti v ich hudobnom vyjadrovaní, ako aj v inštrumentácii.
Premiéra sa konala 30. decembra 1905, v divadle Theater an der Wien, Viedeň. Libreto v nemeckom jazyku napísali Victor Léon a Leo Stein. Libreto pochádza z nemeckého originálu "Atašé" od Henriho Meilhaca (ktorý sa preslávil ako Offenbachov libretista). Leo Stein a Victor León libreto prerobili a ponúkli R. Heubergerovi. Neboli však spokojní s jeho hudbou, tak ho ponúkli Lehárovi. Ani Lehárova hudba ich príliš nenadchla a rovnako ani riaditeľa v Theater an der Wien, Viliama Karczaga. Ten neveril, že opereta sa dlho udrží na programe a preto povolil len málo dní pre skúšky. Herci divadla sa postavili na stranu Lehára a boli ochotní skúšať aj cez noc. Tak sa podarilo operetu do premiéry dobre naštudovať. Ako prvý spoznal kvalitu diela Ludwig Karpath.
Premiéra sa nejavila ako prevratný úspech. Nálady obecenstva sa však čoskoro zmenili a opereta dosiahla takmer 20000 predstavení len počas nesledujúcich 5 rokov.