cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zoznam politických článkov/Ó
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
óš
Óšio (torpédoborec)
Conchil-le-Temple
Conchil-le-Temple je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ján Lacko (režisér)
Ján Lacko (* 24. december 1925, Myjava – † 24. jún 1991, Bratislava) bol slovenský filmový a televízny režisér.
Jeho matkou bola prozaička Anna Lacková-Zora (1899 – 1988), čo pravdepodobne ovplyvnilo jeho profesijný život.
Dokumentárna tvorba
V roku 1949 nastúpil do bratislavského Štúdia dokumentárnych filmov, kde pôsobil ako scenárista a neskôr aj ako režisér. Onedlho na to sa stal aj režisérom a scenáristom Armádneho filmového štúdia v Prahe, kde nakrútil niekoľko vojensky orientovaných snímok. Ako dokumentarista dlhší čas nepresahoval priemer aktuálnej dobovej produkcie, keďže jeho filmy podporovali ideológiu 50-tych rokov a nájdeme tu agitačné aj budovateľské snímky. Väčšiu pozornosť upútal až svojím posledným dokumentom Príbetská jar (1956), ktorý hovorí o nefundovaných praktikách novodobých komunistických vedúcich družstva. Film bol na svoju dobu dvážnym počinom kritiky kolektivizácie a jej chýb.
Hraná tvorba
Od roku 1957 sa začal venovať hraným filmom. Zo začiatku pôsobil ako asistent réžie či pomocný režisér u Vladimíra Bahnu na filmoch Posledná bosorka a Zemianska česť. V 50-tych rokoch kládol Ústredný výbor komunistickej strany dôraz na rozvoj veselohier, ktoré mali humorom nebadane agitovať a práve vďaka svojej "lahkej" povahe byť prístupnými čo najviac divákom. V tomto duchu vznikli aj prvé dva Lackove hrané filmy. Debut Statočný zlodej (1958) je adaptáciou pôvodnej hry Ivana Stodolu Jožko Púčik a jeho kariéra. Ján Lacko túto hru už režíroval a dokonca v nej sám hral ako člen ochotníckeho divadla ešte v dobe pred nástupom do Štúdia dokumentárnych filmov. Možno aj vďaka tomu sa mu podarilo dobre uchopiť komediálny aspekt diela a využiť najmä komické herectvo Jozefa Kronera. Druhý a divácky úspešný film je Šťastie príde v nedeľu o trojici kamarátov, ktorí chcú rýchlo zbohatnúť v športke. Scenár Ivana Bukovčana nastavuje kritické zrkadlo spoločnosti no zároveň tézovito vyzdvihuje poctivú prácu, ktorá jediná je zárukou materiálnych túžob. Znova tu teda vidieť povinné ideové vychovávanie filmom, najmä veselohrou.
Vďaka úspechu Lackových veselohier pokračoval režisér nadalej v tomto žánri filmami ako Výlet po Dunaji (1962), Páni sa zabávajú (1971) alebo Cnostný Metod (1979). Žiadna ďalšia komédia však už nemala taký divácky úspech ani nedosiahla filmárskych kvalít tak ako Skalní v ofsajde. Vo svojich prvých komédiach Lacko dokazuje svoje remeselno-filmárske zručnosti rovnako ako aj cit pre humor a uvoľnenie diváka. Vtipné situácie organicky zakomponováva do diela a s pomernou ľahkosťou prechádza od jednej k druhej. Občasnú dramaturgickú rozdrobenosť vyvažuje svojím svižným filmárskym prístupom. Ten sa ale postupne v 60-tych a najmä 70-rokoch stráca a jeho komédie už nedokážu pracovať s humorom na takej úrovni ako v 50-tych rokoch. Stále ale zostáva jedným z mála režisérov, ktorí podstatnú časť svojej filmovej tvorby venovali komédiam.
V 60-tych a hlavne v 70-tych rokoch prechádza Lacko postupne aj k dráme. Sú to filmy ako Vždy možno začať (1961), Odhalenie Alžbety Báthoryčky (1965), Ďaleko je do neba (1971), Človek na moste (1972), Rozdelení (1976) či Dievča z jazera (1978). Tieto snímky sú však prinajlepšom priemerné, divácky veľmi nezaujali a kriticky tiež neobstáli veľmi dobre. Pri drámach, často aj s psychologickým podtextom, už Lacko nemohol využívať ľahkosť, s akou pracoval pri veselohrách, no nevedel správne pracovať so žánrom drámy. Filmy sú často neobratné s prvoplánovými myšlienkam, ťažkopádnymi scenármi a moralizujúcimi námetmi. Odhalenie Alžbety Báthoryčky bol v podstate diváckym prepadákom a po zhruba dvadsiatich premietaniach bol navždy stiahnutý z distribúcie. Filmy zo začiatku 70-tych rokov sú značne normalizačné a nasledujú predpísanú ideológiu aj v oblasti výkladu dejín (Ďaleko je do neba) či občianskej uvedomelosti (Človek na moste).
Ján Lacko neobišiel ani televíznu tvorbu. Svoj prvý televízny film Žltý dostavník (1965) nakrútil poda poviedky Guya de Maupassanta. Asi najpodarenejšiu televízni snímku tvorí 6-dielny televízny seriál o osudoch a postojoch členov bratislavskej robotníckej rodiny koncom šesťdesiatych a začiatkom sedemdesiatych rokov Miesto v dome (1976). Začiatkom 80-tych rokov nakrútil ešte tri televízne filmy a postupne prešiel na réžiu dabingu.
Hlavný oltár Chrámu svätého Jakuba v Levoči
Hlavný oltár Chrámu svätého Jakuba v Levoči (zasvätený Panne Márii a svätému Jakubovi Apoštolovi) je neskoro gotická sakrálna pamiatka, dielo mimoriadnej umeleckej a historickej hodnoty. Je najcennejším a najobdivovanejším chrámovým artefaktom. Už pri vstupe do kostola upúta každého návštevníka nielen svojou monumentalitou ale aj výtvarným prevedením. So svojou výškou - 18,62 metra (najvyšší neskorogotický krídlový oltár na svete) - a šírkou - 6,27 metra - majestátne vypĺňa priestor záveru chrámového presbytéria. Jeho oltárne retabulum patrí k najväčším umeleckým dielam svojho druhu v zaalpskej Európe. Je to najstarší oltár v Strednej Európe.
Vznik oltára
Predchodcom dnešného oltára bol oltár, ktorého vznik sa viaže na počiatok stavby farského kostola v prvej polovici 14. storočia. Jeho vzhľad nepoznáme; zachované segmenty - sochy dvanástich apoštolov a oltárna menza - boli sekundárne zakomponované do nového oltára. Ten podľa dobových záznamov vznikal vo viacerých etapách medzi rokmi 1508 - 1517. Základná rezbárska časť pochádza z rokov 1508 - 1510; záverečné zlatenie a polychrómovanie sa realizovalo až o niekoľko rokov neskôr. Rezbárske práce oltára sú dielom Majstra Pavla z Levoče a jeho dielne, maľby na krídlach sa pripisujú majstrovi Hansovi Molerovi.
Okolnosti vzniku
Obdobie okolo prelomu 15. a 16. storočia znamenalo v dejinách mesta dobu mimoriadneho rozmachu čoho odzrkadlením bol vzrast životnej úrovne jeho obyvateľov. Tí sa okrem zveľaďovania mesta a svojich obydlí sústreďovali aj na novú, honosnejšiu výzdobu farského chrámu. Jednotlivci, remeselné cechy, náboženské bratstvá a spolky ako aj samotné mesto sa zúčastňovali na fundáciách oltárov v chráme, ktorými sa už od šesťdesiatych rokov 15. storočia zapĺňal chrámový interiér. V kontraste s nádherou a veľkoleposťou nových vedľajších oltárov vyznievalo presbytérium s pôvodným hlavným oltárom zastarano. Preto mestská rada s farou rozhodli začiatkom 16. storočia o postavení nového hlavného oltára.
Nový hlavný oltár nemal byť iba najvýznamnejším článkom chrámového interiéru a ústredným bodom jeho kultu; mal vyjadrovať hrdé sebavedomie jeho obyvateľov a poukazovať na význam najdôležitejšieho mesta Spiša.
Objednávateľ oltára, ktorým bol vtedajší levočský farár Ján (Johannes) Henckel, mal už pri zadávaní objednávky jasnú predstavu o vzhľade finálneho diela. Predlohou mal byť už vtedy slávny mariánsky hlavný oltár krakovskej Baziliky Nanebovzatia Panny Márie (známej ako Kościół Mariacki), vrcholné dielo vynikajúceho norimberského sochára Veita Stossa. Podiel na vzniku oltára mal aj levočský richtár Melchior Messingschläger, ktorý okrem toho, že v roku 1503 stál na čele mestskej rady, v rokoch 1512 - 1522 pôsobil ako správca levočskej farnosti a od roku 1517 stál spolu s Majstrom Pavlom a maliarom Hansom Molerom na čele Bratstva Kristovho tela.
Majster Pavol a jeho dielo
Práce na novom oltári zadávatelia zverili rezbárovi Majstrovi Pavlovi, ktorý sa niekedy po roku 1500, pravdepodobne na pozvanie Jána Turzu, usadil v meste. Spoluautorsky sa na tvorbe oltára podieľala Pavlova umelecká dielňa. Hlavný oltár Chrámu svätého Jakuba je jediným dielom, pri ktorom je autorstvo Majstra Pavla, doložené písomnou správou, nespochybniteľné. Je to súčasne i umelcovo vrcholné dielo.
Výňatok z textu Urbanovitzovho epitafu:
(Pozn.: Matka Margity, tiež Margita a dcéra Majstra Pavla, bola vydatá za kamenára a staviteľa Wolfganga Kleina pochádzajúceho zo severného Bavorska.)
Tento údaj o Pavlovi bol dlho jediným spoľahlivým prameňom uvádzajúcim meno autora oltára a ozrejmujúcim aj jeho rodinné vzťahy, no neposkytoval nijaký podklad pre datovanie vzniku oltára.
Aj z niektorých ďalších historických záznamov sa dozvedáme o živote a pôsobení rezbára Pavla v Levoči:
Z týchto záznamom teda vyplýva, že rezbár Pavol bol v meste verejne činný v rozpätí rokov 1506 - 1542; v uvedenom roku už nežil. Predpokladá sa, že v čase prác na oltári musel byť zrelým umelcom a váženým levočským občanom.
Popis oltára
Gotický hlavný oltár Chrámu svätého Jakuba je typom tzv. triptychového, t.j. trojdielneho oltára. Celý je zhotovený z lipového dreva. Retabulum je tvorené skriňou (oltárnou archou) a dvoma zatvárateľnými pohyblivými krídlami; za nimi po oboch stranách sú pevné postranice - fixné krídla, takže aj pri zavretí skrine ostáva sústava triptychu nezmenená.
Oltárna skriňa
right|thumb|280px|Predlohou levočského oltára je hlavný oltár [[Krakov|krakovskej Baziliky Nanebovzatia Panny Márie, dielo norimberského majstra Veita Stossa]]Ústrednou časťou oltára je archa. Ide o trojrozmernú architektúru, uprostred ktorej pod baldachýnom tvoreným spleťou gotických fiál stojí Panna Mária na polmesiaci s Ježiškom v náručí; po jej stranách apoštoli - svätý Jakub ako patrón kostola (po Máriinej pravej strane) a svätý Ján Evanjelista. Realistické stvárnenie postáv v nadživotnej veľkosti - socha Panny Márie je vysoká 2,47 metra, svätého Jakuba 2,32 metra a svätého Jána 2,30 m - dokazuje majstrovo nadanie a zručnosť vteliť náboženské myšlienky do postáv odpozorovaných zo skutočného života. Pannu Máriu Majster Pavol zachytil ako krásnu štíhlu ženu v zrelom veku. V pravej ruke drží žezlo, ktoré ju spolu s korunou nad jej hlavou v rukách anjelov charakterizuje ako Kráľovnú nebies (Regina Coeli). Na ľavej ruke jej sedí Ježiško, ktorý v ľavej ruke drží jablko, pravou rúčkou žehná. Postava svätého Jakuba s neodmysliteľnou mušľou na jeho čiapke a pútnickou palicou v ruke predstavuje zrelého muža. Svätý Ján s typicky dievčensky jemnou tvárou a kučeravými dlhými vlasmi drží v ľavej ruke kalich s vyliezajúcim hadom.
Postava svätého Jakuba v oltárnej skrini reflektuje jednu z vynikajúcich prác Veita Stossa, sochu svätého Rocha vo florentskej Bazilike Santissima Annunziata. Svätý Ján zasa napodobňuje schému sochy svätého Jána Krstiteľa na hlavnom oltári vyššie zmieneného evanjelického kostola vo Schwabachu.
Štyri relatívne malé postavy (výška 21 centimetrov) nad Madonou a oboma apoštolmi predstavujú štyroch západných cirkevných otcov – svätého Gregora Veľkého, svätého Hieronyma, svätého Augustína a svätého Ambróza.
Bohato profilovaná, konštrukčne zložitá architektúra hlavného oltára vrcholí mohutným a vysokým nadstavcom z fiálových krabov, baldachýnov a rozvilín, siahajúcim až ku klenbe, v ktorom sú v nikách zakomponované postavy dvanástich apoštolov, pochádzajúcich pravdepodobne z pôvodného oltára z rokov 1340 - 1360. Tri hlavné fiálové veže, okrajové nižšie vežičky a ďalšie fiály sú pospájané opornými oblúkmi do odstupňovaných etáží.
Reliéfy na oltárnych krídlach
Reliéfy na oltárnych krídlach spolu s obrazmi na pôstnej strane krídel tvoria súvislý myšlienkový celok. Jeho úvodnou časťou je predela so známou scénou Poslednej večere, ktorou podľa liturgického kalendára začínajú pašie.
Výjavy na reliéfnej strane oltárnych krídel sa viažu k postavám oboch apoštolov v oltárnej skrini. Tu epický dej začatý Poslednou večerou pokračuje scénami zo života svätého Jakuba a svätého Jána Evanjelistu. Ľavé krídlo oltára obsahuje scény zo života svätého Jakuba - hore Rozoslanie apoštolov do sveta, dolu Sťatie svätého Jakuba, pravé výjavy zo života svätého Jána - hore Svätý Ján na ostrove Patmos, dolu Martýrium svätého Jána.
Scéna Rozoslanie apoštolov do sveta predstavuje Ježišových učeníkov, ako sa po Kristovej smrti lúčia a rozchádzajú do sveta ohlasovať evanjelium. Je tu súčasne jediná scéna, na ktorej sú zachytení všetci apoštoli. Ich ďalšie osudy sú podané iba skratkovito, na príbehoch dvoch z nich - Jakuba a Jána. Spodný ľavý výjav Sťatie svätého Jakuba približuje scénu, kedy bol svätý Jakub popravený. Podľa tradície sa tak stalo za vlády kráľa Herodesa Agrippu I. v Jeruzaleme v roku 44.
Svätému Jánovi Evanjelistovi sú venované reliéfy pravého oltárneho krídla. Jánove osudy tu začínajú výjavom Martýrium svätého Jána na spodnom reliéfe. Ján údajne nechcel v Ríme obetovať pohanským bohom a preto bol okolo roku 100 pred bránou zv. Porta Latina mučený v kotle s vriacim olejom. Toto mučenie mu však neublížilo a ostal nezranený; olej sa dokonca premenil na osviežujúci kúpeľ. Za trest bol Ján vypovedaný na ostrov Patmos. Tam ho zobrazuje posledný, vrchný reliéf pravého oltárneho krídla, na ktorom píše svoju slávnu Apokalypsu. Je zachytený vo chvíli, keď upiera pohľad na Pannu Máriu, ktorá sa mu zjavila v oblakoch.
Predpokladá sa, že Majstrovi Pavlovi boli pri tvorbe reliéfov oltárnych krídel predlohou diela starších umelcov, napr. Sťatie svätého Jakuba vychádza z jednej zo Stossových rytín, Svätý Ján na ostrove Patmos bol inšpirovaný medirytinou Martina Schongauera zobrazujúcu rovnakú tému, predlohou Martýria svätého Jána boli drevorezy majstra nemeckej renesancie Albrechta Dürera.
Ako ostatné súčasti oltára i reliéfy, každý s rozmerom 186 x 110 cm, sú zhotovené z lipového dreva.
Maľby na oltárnych krídlach
Prvých šesť scén cyklu prezrádza použitie ako predlohy grafického pašiového cyklu Lucasa Cranacha st. označovaného ako Passio D. N. Jesu Christi, vydaného v roku 1509 v saskom Wittenbergu. Pri scénach Ukrižovanie a Zmŕtvychvstanie vychádzal ich autor z drevorezov Dürerovho žiaka a asistenta Hansa Schäufeleina uverejnených v roku 1507 v knihe Speculum passionis Domini Jesu Christi (Obraz utrpenia Pána Ježiša Krista).
Použité grafické predlohy pomáhajú objasniť a časovo zaradiť tieto maľby, ktorých dokončenie sa predpokladá do obdobia rokov 1513 - 1514. Ich autorom bol pravdepodobne levočský majster Hans Moler, ktorý je v uvedenom období archívne doložený ako člen Bratstva Kristovho tela.
Predela
left|thumb|320px|[[Majster Pavol z Levoče, Posledná večera, predela oltára, 1508 - 1517, polychrómované drevo]]Unikátnym majstrovským dielom sústreďujúcim na seba pozornosť diváka je predela oltára. Je to obdĺžniková skriňa, ktorej voľná strana otvára pohľad do večeradla, kde umelec majstrovským spôsobom zachytil jeden zo základných výjavov Nového zákona Poslednú večeru. Pod bohatým baldachýnom s motívom viniča so sediacim vtákmi Majster Pavol umiestnil skupinu dvanástich apoštolov s Ježišom. Z Kristovej tváre sa dajú vyčítať tragické slová: „Jeden z vás ma zradí.“ (Mk 14,18). Zdá sa, že Ježišove slová si uvedomujú iba dvaja apoštoli - Peter, sediaci po Kristovej ľavej ruke a Judáš, sediaci oproti, ktorého poznáme podľa mešca na jeho chrbte. Ostatní apoštoli sa navzájom bavia, jedia a pijú, akoby sa nič nedialo; Ján dokonca spí. Zvláštnosťou skupiny apoštolov Pavlovej Poslednej večere je fakt, že okrem Jakuba, Petra, Jána a Judáša žiadneho ďalšieho Majster Pavol nijako neoznačil. Jedného z bezmenných apoštolov niektorí odborníci (napr. reštauratér Heřman Kotrba) pokladajú za Pavlov autoportrét. Ide o apoštola po Jakubovej pravej ruke. K tomuto presvedčeniu ich vedie skutočnosť, že apoštol má na hlave čiapku, akú v stredoveku nosili rezbárski majstri.
Dva erby umiestnené na bočných stranách predely patria jagelovskému kráľovi Vladislavovi II. a slobodnému kráľovskému mestu Levoča.
Najspodnejšou časťou oltára je menza, na ktorú Majster Pavol použil menzu z pôvodného hlavného oltára. O jej pôvodnosti svedčí kamenárska značka stavebnej huty zo 14. storočia v podobe štylizovanej krhly na pieskovcovej krycej doske menzy.
Rezbárske práce na hlavnom oltári sa vyznačujú mimoriadnou kvalitou a to tak z technického ako aj umeleckého pohľadu. Týmto dielom sa Majster Pavol natrvalo zapísal do dejín európskeho umenia.
Historické záznamy týkajúce sa oltára
Hlavný oltár ako významné dielo a doklad umeleckého majstrovstva oddávna pútal pozornosť nielen kunsthistorikov ale aj literátov a cestovateľov. Svedectvo o tom nachádzame v početných historických či cestopisných záznamoch týkajúcich sa ako samotného diela tak aj jeho autora.
Prvá zmienka o retabule oltára sa nachádza v Hainovej mestskej kronike; v zápise z roku 1508 sa dočítame: „veľký oltár v Levoči bol prikrytý tabuľou“ („... hatt man dasz grosse Altar zu Leutsch mit der Taffel zugedeckt.“). Iným dokumentom viažúcim sa k histórii oltára je kronika kostnického mestského notára Konrada Sperfogela z rokov 1515 - 1537, kde sa spomína, že levočský hlavný oltár stál na svojom mieste dlhú dobu in ligno (t.j. „v dreve“), teda bez polychrómie („... tabulam namque magnam in altari seti jacobi que diu ante steterat in ligno“) Tieto zápisy dokladajú, že oltár nevznikol naraz, ale počas niekoľkých etáp.
right|thumb|250px|Predlohou oltárnej archy levočského oltára bolo retabulum hlavného oltára farského [[Kostol svätých Jána a Martina (Schwabach)|Kostola svätých Jána a Martina vo Schwabachu]]Dôležitú skupinu historických záznamov tvoria dokumenty týkajúce sa dohotovenia oltára. V kronike Bratstva Kristovho tela z roku 1517 je zápis, podľa ktorého vtedajší správca kostola Melchior Messingschläger obdržal od Bratstva štyridsať zlatých, ktoré použil na pozlátenie a polychrómiu hotového diela. Z uvedeného je teda zrejmé, že v uvedenom roku bol oltár kompletne dohotovený. Z hľadiska datovania dokončenia oltára bol pozoruhodným nález kriedou napísaného letopočtu 1517 na vnútornej strane jedného pevného krídla, ktorý bol objavený počas rekonštrukcie v 50-tych rokoch 20. storočia.
Najstarší zachovaný opis hlavného oltára je v kronike Liber ecclesiae parochialis liberae regiae et civitatis Leutschoviensis (Kronika farnosti slobodného kráľovského mesta Levoče) z roku 1713. Opis oltára sa objavuje aj v zápisniciach vykonaných kanonických vizitácií z rokov 1752 a 1832.
Z pamiatkársko-ochranárskeho hľadiska oltáru venoval pozornosť maďarský spisovateľ a novinár Imre Vahot vo svojom cestopise z roku 1846.
Majstra Pavla ako autora hlavného oltára prvýkrát literárne uviedol architekt a umenovedec Imre Henszlmann, člen Uhorskej akadémie vied, v roku 1878, poznajúc Urbanovitzov epitaf.
Ďalšie osudy oltára
V období od jeho vzniku až do súčasnosti veľké požiare päťkrát takmer zničili celé mesto, alebo jeho veľké časti; viackrát oheň ohrozoval aj kostol. Všetky tieto udalosti oltár prečkal neporušený. Iba pri poslednom veľkom požiari v roku 1923 horiaci krov prerazil chrámovú klenbu, ale oltár vďaka obetavosti obyvateľov mesta bol uchránený.
Oltár zdarne prečkal aj obdobie víťazstva protestantskej reformácie v polovici 16. storočia. Levočskí protestanti dielo katolíckej cirkvi nielenže nezničili ale ho prevzali bezo zmeny a v jeho pôvodnej funkcii.
O storočie neskôr opäť odolal, tentoraz nástupu barokového slohu, pred ktorým museli stovky pamiatok gotického umenia ustúpiť výtvarným dielam, vyhovujúcim požiadavkám novej kultúrnej epochy.
Reštaurácie oltára
right|thumb|200px|Skupina Poslednej večere z predely hlavného oltára - [[Judáš Iškariotský|Judáš, sv. Jakub, Ježiš Kristus, sv. Ján, sv. Peter]]Oltár Majstra Pavla prešiel v minulosti štyrmi reštauráciami. Prvá, rozsahom neveľká, prebehla o sto rokov po jeho dokončení. O druhej oprave v roku 1775 vieme z nápisu na oltári; predposledná prebehla v roku 1874. Všetky spomínané renovácie sa v podstate sústredili iba na vizuálnu stránku diela. Ich hlavným cieľom bola obnova poškodenej polychrómie a očistenie jednotlivých súčastí oltára. Renovácia v roku 1874 prebehla v duchu doby, ktorá znamenala úpadok pamiatkovej starostlivosti a reštauratérskeho remesla vôbec. Odzrkadlilo sa to aj na stave prevedených prác, keď vzácna polychrómia plastík sa nevhodne premaľovala olejovými farbami čím sa pokazilo svieže farebné podanie oltárnych segmentov.
Ani jedna z predchádzajúcich renovácií sa nevenovala najväčšiemu nebezpečenstvu, ktoré hrozí každej drevenej pamiatke - červotoču. Po stáročia hlodal oltár tento nebezpečný škodca a situácia dospela do štádia, kedy reálne hrozilo jeho zrútenie. Ozývali sa hlasy upozorňujúce na tento stav a podnikli sa aj pokusy zastaviť hroziacu pohromu. Obrovské rozmery oltára však celú situáciu komplikovali. Zložitosť úlohy úsiliu o záchranu diela stavala do cesty rôzne prekážky technického a finančného rázu. Neboli predpoklady aby sa zabezpečili všetky potrebné prostriedky a problémom bola aj nedostatočná metodická a odborná pripravenosť.
Zásluhou vynaloženého úsilia zo strany predstaviteľov mesta, farnosti ale aj štátu sa však v päťdesiatych rokoch 20. storočia pristúpilo k doposiaľ najväčšej reštauratérskej akcii na záchranu tejto vzácnej pamiatky. Trvala tri roky (1952 - 1954) a jej realizátormi boli bratia Kotrbovci (František, Karel, Heřman a Josef) so spolupracovníkmi. Známi česko-moravskí umelci (František a Josef boli maliari, Karel pozlacovačom a Heřman rezbárom) a reštauratéri, ktorí vyšli z umeleckej dielne svojho otca Viktora, sa úlohy zhostili s mimoriadnou precíznosťou a dôkladnosťou. Ich hlavným zámerom bolo nielen oltár zachrániť a obnoviť jeho vonkajšok ale predovšetkým uchovať celú jeho historickú podstatu, hmotu i tvar so všetkými znakmi zložitého umeleckohistorického vývoja. O tom, že išlo o renováciu mimoriadne rozsiahlu svedčí súpis prác, ktoré táto akcia obsahovala. Jej súčasťou bolo rozobratie celého oltára do najmenšieho dielu (od svojho vzniku bol oltár prvý raz rozobratý), zničenie červotočov, napustenie dreva živicou obsahujúcou špeciálne zložky na ochranu pred škodcami, vlastná reštaurácia oltára (vytmelenie poškodených častí, odstránenie starších premalieb, obnova polychrómie) a opätovné poskladanie celého diela. Popri tom sa uskutočnil dôsledný súpis jednotlivých súčastí, ich podrobné popísanie, zmapovanie, zameranie a vyhotovenie fotodokumentácie ako aj vypracovanie schématického plánu oltára. Po rekonštrukcii, ktorá pamiatke vrátila jej krásu z čias vzniku, sa mohli s oltárom Majstra Pavla zoznámiť návštevníci medzinárodnej výstavy EXPO v Bruseli v roku 1958.
Význam oltára
Hlavný oltár levočského farského kostola je syntézou architektúry, plastiky, maliarstva a dekoratívneho umenia. Bola to však práca a mimoriadna zručnosť Majstra Pavla, premyslená a poznačená zmyslom pre celok a jeho harmonickú vyváženosť, ktorá monumentálnemu dielu vtisla jednotiaci systém. Prísna architektonická výstavba oltára umožnila jeho citlivé vsadenie do priestoru presbytéria, osvetleného vysokými vitrážovými oknami. Otvorený oltár vďaka bohatému zláteniu žiari ako mohutná monštrancia a je prvým „umeleckým exponátom“ chrámového interiéru, na ktorý padne zrak každého návštevníka.
Agamemnón
right|thumb|Takzvaná maska Agamemnóna (mylne ju tak označil Heinrich Schliemann)
Agamemnón alebo zriedkavo Agamemnon (starogr. Agamemnón, lat. Agamemnon) bol bájny vládca v Mykénach v časoch trójskej vojny. Syn Atrea a Aeropy, brat Menelaa.
Keďže podľa povesti sa naňho nahnevala bohyňa lovu Artemis za to, že na poľovačke zabil jej obľúbenú antilopu, dul zlý vietor a nemohol sa dostať do Tróje. Artemis mu prostredníctvom kňaza odkázala, že sa vzdá svojho hnevu, ak jej obetuje svoju dcéru Ifigéniu. Kráľ nemal na výber, musel poslúchnuť. Svoju dcéru obetoval a jeho lode vyplávali do Tróje, avšak jeho žena Klytaimnéstra, sestra krásnej Heleny, nemohla zabudnúť na stratu dcéry a Agamemnóna znenávidela.
Keď sa po desiatich rokoch vrátil z Tróje domov, počas kúpania ho Klytaimnéstra spolu s Agamemnónovým bratrancom Aigistom zmárnila. Po jeho smrti vládol Aigisthos s Klytaimnéstrou sedem rokov, kým na trón nenastúpil Agamemnónov syn Orestes, ktorý sa vrátil zo zahraničia kam ho staršia sestra Elektra poslala, lebo podľa veštby mal oboch vládcov zabiť a Klytaimnéstra tomu chcela predísť synovou vraždou. Keď sa vrátil domov oboch zabil a stal sa vládcom Mykén.
Gaz de France Stars
Gaz de France Stars je už bývalý tenisový turnaj v belgickom Hasselte. Odohrali sa tu tri ročníky od roku 2004 až do 2006. Najviac titulov získala Kim Clijstersová, dva v ročníkoch 2005 a 2006. Turnaj patril do kategórie Tier IV, a hral sa na tvrdom povrchu.
Elster (glaciál)
Elster je glaciál v severoeurópskom systéme zaľadnenia, medzi holsteinom a kromerom (resp. voigstedtom resp. arternom).
Časové vymedzenie:
Delenie:
Elster v najširšom zmysle:
V alpskom systému elsteru v širšom zmysle zodpovedá pravdepodobne mindel (elsteru v najširšom zmysle mindel + günz-mimdel + mladší günz), ale u niektorých autorov elsteru zodpovedá günz.
World Tour 1968
História
Turné malo krátko po začatí problémy, pretože hlavný gitarista, spevák a skladateľ Syd Barrett opustil skupinu v apríli 1968. Barrett hral v skupine iba v januári toho roku, kedy mala skupina päť členov. Členom bol aj druhý gitarista, David Gilmour, ktorý Barretta aj neskôr nahradil. Väčšina predstavení sa odohrávala na festivaloch v Európe, hoci už bola predtým úspešná na niekoľkých univerzitách v Spojenom kráľovstve. Na týchto koncertoch ich diváci privítali s rešpektom, a počas niektorých vystúpení boli diváci dokonca aj ticho do poslednej noty.
Turné začalo 17. februára v Patronaatsgebouw, Holandsko a taktiež aj skončilo v Holandsku 28. decembra.
Po Sydovom odchode skupina zo svojho setlistu upustila väčšinu jeho skladieb, niektoré kompozície však zostali v repertoári až do roku 1971, napríklad „Interstellar Overdrive“ a „Astronomy Domine“. Tieto skladby boli občas predĺžené a obsahovali organové sólo a opakované verše.
Zoznam skladieb
Typický setlist obsahoval niektoré z týchto skladieb: Ďalšie skladby:
Obsadenie
Pink Floyd:
Vratislav Bělík
Vratislav Bělík (* 20. júl 1900, Rouchovany – † 17. november 1988, Mikulov) bol český národopisný spisovateľ, venoval sa najmä Horácku a Podhorácku.
Ľudové tradície mu učarovali už v mladosti. Vyštudoval v Brne a stal sa učiteľom. Od roku 1919 pôsobil ako učiteľ v Moravskom Krumlove. V roku 1923 prešiel do Znojma, roku 1938 do Mohelna. Svoje učiteľské povolanie dovŕšil svojím pätnásťročným pôsobením vo Vladislavi. Bělík prispieval do zborníkov, novín a časopisov; z nich možno uviesť: Od Horácka k Podyjí, Vlastivědný sborník Vysočiny, Jiskra, Vlastivědný věstník moravský.
Dielo
Bělíkovu tvorbu využil Bohuslav Pernica vo svojom cykle o zvykoch a folklóre na Horácku a Podhorácku.
Bělíkovým pričinením tiež bola zakúpená Národnou galériou v Prahe gotická soška Madony rouchovanské.
Velká Buková
Velká Buková je obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 253 obyvateľov, z toho 131 mužov a 122 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,6 roka (muži 41,4 roka, ženy 41,8 roka).
Edgar Dean Mitchell
Edgar Dean „Ed“ Mitchell (* 17. september 1930, Hereford, Texas, USA – † 4. február 2016, West Palm Beach, Florida) bol americký astronaut, ktorý počas misie Apollo 14 pracoval na povrchu Mesiaca.
Škola a výcvik
V roku 1952 dokončil štúdium priemyselnej organizácie práce na Carnegie Institut of Technology. Potom nastúpil na základnú vojenskú službu k námornému letectvu. Skončil ju ako aktívny dôstojník, prežil dva roky na lietadlovej lodi, slúžil v Tichomorí, na Okinave a v roku 1958 sa vrátil do Spojených štátov. Stal sa testovacím pilotom v 5. prieskumnej eskadre. Absolvoval štúdium na postgraduálnej škole vojenského námorníctva (U.S. Naval Postgraduate School), v roku 1961 ju skončil ako letecký inžinier. Potom začal študovať na Massachusettskej technickej univerzite (Massachusetts Institute of Technology) a do služby sa vrátil v roku 1964 ako doktor leteckých a astronautických vied. Stal sa vedúcim koordinačného oddelenia pre spoluprácu vojenského letectva na projekte vojenskej orbitálnej družice MOL. Potom nasledoval výcvik vo vojenskej škole pre kozmických výskumných pilotov a dňa 4. apríla 1966 bol prijatý medzi amerických astronautov.
Let na Mesiac
thumb|left|Edgar Mitchell prezerá mapu počas misie Apollo 14 na Mesiaci
Po lete
Mitchell bol vymenovaný za záložného pilota pre lunárny modul Apolla 16. V októbri roku 1972 opustil NASA aj námorníctvo a stal sa zakladajúcim riaditeľom Ústavu parapsychológie v Palo Alto v Kalifornii a prezidentom Edgar Mitchell Corporation v Palm Beach na Floride.
Bol rozvedený a mal dve deti. Aj keď bol chorý a v nemocnici sa podrobil operácii, zúčastnil sa krátko po nej 4. novembra 2005 vo Švajčiarsku Svetového záhadologického fóra (World Mystery Forum).
V júli 2008 vystúpil v britskej rozhlasovej stanici ''Kerrang! Radio'' s vyhlásením, že mimozemšťania existujú. Podľa neho navštívili Zem hneď niekoľkokrát, ale vlády ich prítomnosť už šesť desaťročí držia v tajnosti. Sedemdesiatsedemročný Mitchell dodal, že podľa zdrojov NASA, ktoré kontakt s mimozemšťanmi zaznamenali, sú obyvatelia cudzích planét „malí mužíčkovia, ktorí sú pre nás čudní“. NASA jeho tvrdenia odmietla.
V roku 2011 NASA zažalovala 80-ročného Mitchella za údajný pokus predať kameru a fotografie z jeho misie k Mesiacu na burze. Záležitosť bola vyriešená tým, že Mitchell kameru daroval Národnému leteckému a kozmickému múzeu vo Washingtone D.C.
Edgar Mitchell zomrel po krátkej chorobe dňa 4. februára 2016, jeden deň pred 45. výročím pristátia Apolla 14 na Mesiaci, v hospici vo West Palm Beach na Floride vo veku 85 rokov.
Labastide-du-Haut-Mont
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saconin-et-Breuil
Saconin-et-Breuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Saconin-et-Breuil má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saconin-et-Breuil má 226 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Urumči
náhľad|vpravo|Urumči Urumči (-slov. normovaný názov; po ujgursky ئۈرۈمچی – prepis ULY: Ürümchi/čínsky prepis: Ürümqi/výslovnosť: [úrúmči]; po čínsky 乌鲁木齐 – pchin-jin: Wūlǔmùqí – slov. prepis Wu-lu-mu-čchi), starším názvom Ti-chua (迪化 – pchin-jin: Dǐhuà – slov. prepis Ti-chua), je hlavné mesto autonómnej oblasti Sin-ťiang v Čínskej ľudovej republike, na severozápade krajiny.
Zápalové choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G00 - G09: ZÁPALOVÉ CHOROBY CENTRÁLNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU patria do VI. kapitoly MKCH-10 - Choroby nervového systému.
Urumči
Geografia
Urumči, najväčšie mesto na západnej polovici Čínskej ľudovej republiky, vyhralo miesto v Guinnessovej knihe rekordov ako veľkomesto najviac vzdialené od akéhokoľvek mora na svete, je vzdialené približne (1 400 míľ) od najbližšieho pobrežia (Urumči je mesto najbližšie položené k eurázijskému pólu nedostupnosti). Mesto má rozlohu. Priemerná nadmorská výška je
Zápalové choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G00 - Bakteriálny zápal mozgových plien (meningitis) nezatriedený inde
Nezahŕňa:
Urumči
Počasie
V Urumči je kontinentálne stepné podnebie s horúcimi a suchými letami s priemernou júlovou teplotou 24°C (75 °F) a vlhkými a studenými zimami s priemernými teplotami v januári −16 °C (3 °F). Priemerná ročná teplota je približne 5,4 °C (41,7 °F), a množstvo spadnutých zrážok cez rok je približne 273 milimetrov.
Zápalové choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G00.9 - Nešpecifikovaný bakteriálny zápal mozgových plien
Zápal mozgových plien
Urumči
Dejiny
Pred dvetisíc rokmi bolo Urumči významným mestom na severnej trase Hodvábnej cesty so širokou sieťou obchodných ciest, ktoré umožňovali bohatú širokú výmenu cez Euráziu. V 22. roku vlády cisára Tchaj-cunga z dynastie Tchang, v roku 648 po Kristovi, založila vláda dynastie mesto Lun-tchaj na mieste starovekého mesta Urabo, ktoré sa nachádzalo 10 kilometrov od južného centra súčasného Urumči. Staroveké mesto Lun-tchaj bolo sídlom miestnej vlády a vyberalo poplatky od karaván, ktoré putovali po severnej trase Hodvábnej cesty. Počas dynastie Čching (v roku 1763) cisár Čchien-lung pomenoval rozšírené mesto Lun-tchaj "Ti-chua" (pchin-jin: Díhuà). V roku 1884 cisár Kuang-sü založil provinciu Sin-ťjang s mestom Ti-chua ako hlavným mestom. Po založení Čínskej ľudovej republiky 1. februára roku 1954 bolo mesto premenované na Urumči, čo v preklade znamená "prekrásny pasienok" v mongolskom jazyku džungarských kmeňov.
Zápalové choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G01* - Zápal mozgových plien (meningitis) pri bakteriálnych chorobách zatriedených inde
Zahŕňa:
Nezahŕňa:
Urumči
Obyvateľstvo
Podľa výskumu z roku 2000 malo Urumči 2 081 834 obyvateľov s hustotou osídlenia 174,53 obyvateľov na km². Z toho 75,3% sú Číňania Han, 12,8% sú Ujguri, 8,0% sú Číňania Hui a 2,3% sú Kazachovia a Kirgizi.
Zápalové choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G02* - Zápal mozgových plien (meningitis) pri iných infekčných a parazitárnych chorobách zatriedených inde
Nezahŕňa:
Mafický
Mafické minerály sú tmavej farby, s hustotou vyššou ako 3 kg.dm-3. Sú to najmä olivín, pyroxény, amfiboly, tmavé sľudy (biotit) a vápenatý plagioklas.
Urumči
Letecká doprava
Mesto Urumči odbavuje Medzinárodné letisko Urumči Diwopu.
Mafický
Synonymom mafických hornín je aj označenie bázické horniny. Najčastejšie sa vyskytujúca mafická hornina je bazalt alebo gabro. Na klasifikáciu sa používa diagram, odvodený od QAPF diagramu.
Urumči
Cestná doprava
Urumči sa nachádza na čínskych národných diaľniciach číslo 312 a 314.
Zápalové choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G02.0* - Zápal mozgových plien pri vírusových chorobách zatriedených inde
Zápal mozgových plien vyvolaný
G02.1* - Zápal mozgových plien pri mykózach zatriedených inde
Zápal mozgových plien
G02.8* - Zápal mozgových plien pri iných špecifikovaných infekčných a parazitárnych chorobách zatriedených inde
Zápal mozgových plien vyvolaný
G03 - Zápal mozgových plien (meningitis) vyvolaný inými a nešpecifickými príčinami
Zahŕňa:
Nezahŕňa:
G03.0 - Nepyogénny zápal mozgových plien
Nebakteriálny zápal mozgových plien Arachnoiditis spinalis NS
G04 - Zápal mozgu, miechy, mozgu aj miechy - encephalitis, myelitis a encephalomyelitis
Zahŕňa:
G05* - Zápal mozgu, miechy, mozgu aj miechy - encephatilis, myelitis, encephalomyelitis pri chorobách zatriedených inde
Zahŕňa:
G05.0* - Encefalitída, myelitída a encefalomyelitída pri bakteriálnych chorobách zatriedených inde
Encefalitída, myelitída a encefalomyelitída
G05.1* - Encefalitída, myelitída a encefalomyelitída pri vírusových chorobách zatriedených inde
Encefalitída, myelitída a encefalomyelitída
G05.2* - Encefalitída, myelitída a encefalomyelitída pri iných infekčných a parazitárnych chorobách zatriedených inde
Encefalitída, myelitída a encefalomyelitída pri
G05.8* - Encefalitída, myelitída a encefalomyelitída pri iných chorobách zatriedených inde
Encefalitída pri systémovom lupus erythematosus (M32.1†)
G06 - Vnútrolebkový a vnútrochrbticový absces a granulóm - intrakranitálny a intraspirálny absces a granulóm
Podľa potreby sa použije doplnkový kód (B95 - B97) na identifikovanie infekčného činiteľa
G07* - Vnútrolebkový a vnútrochrbticový absces a granulóm pri chorobách zatriedených inde
Mozgový absces
Schistosomózový granulóm mozgu (B65.-†)
Tuberkulóm
Elizeus
náhľad|[[Ikona proroka Elizea (18. stor.), monastier Kiži (Rusko)]] Elizeus (hebr. אלישע בן שפט - Eliša ben Šafat) bol starozákonný prorok, žiak a nástupca proroka Eliáša. Pôsobil v Izraelskom kráľovstve (Severnom) v 9. storočí pred Kr. za vlády kráľov Ochoziáša, Jorama, Jehua, Joachaza a Joasa. Jeho pôsobenie je popísané v Knihách kráľov v Biblii. Jeho činnosť sa spomína najmä v hlavách/kapitolách 2 až 14 Druhej knihy kráľov.
Zápalové choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G08 - Vnútrolebkový a vnútrochrbticový zápal žíl a zápal žíl s krvnou zrazeninou - intrakraniálna a intraspirálna flebitída a tromboflebitída
Septická
Nezahŕňa:
Elizeus
Rovnako ako jeho učiteľ aj Elizeus ostro kritizoval kráľovskú dynastiu Amriovcov (Omriovcov) kvôli modloslužbe. V roku 845 pred Kr. pomazal za kráľa Jehua, ktorému sa podarilo zavraždiť izraelského kráľa Jorama, jeho matku Jezabel, aj júdskeho kráľa Ochoziáša v údolí Jezrael.
Zápalové choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G09 - Neskoré následky zápalových chorôb centrálneho nervového systému
Poznámka: Táto položka sa má použiť na označenie stavov primárne zatriedených pod G00 - G08 (okrem tých, ktoré sú vyznačené *) ako príčina následkov, ktoré sú klasifikovateľné inde. Za následky sa pokladajú stavy, ktoré sa označujú ako také, alebo neskoré účinky, alebo stavy trvajúce rok alebo viac od nástupu príčinného stavu (choroby). Pri použití tejto položky sa treba riadiť príslušnými pravidlami a smernicami na kódovanie morbidity a mortality.
Elizeus
Gréckokatolícka a pravoslávna cirkev si ho pripomínajú 14. júna.
Zoznam politických článkov/Ť
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ťi
Ťiang Ce-min
Harrison Hagan Schmitt
Harrison Hagan „Jack“ Schmitt (* 3. júl 1935, Santa Rita) je bývalý americký kozmonaut, ktorý počas misie Apollo 17 pracoval na povrchu Mesiaca.
Škola a výcvik
V roku 1957 sa Schmitt po vyštudovaní kalifornského technologického inštitútu (California Institute of Technology, Pasadena) stal inžinierom. V rokoch 1957-1959 pokračoval štúdiom v Nórsku, na univerzite v Oslo. Roku 1964 obhájil doktorát geológie na Harvardovej univerzite. Medzi amerických kozmonautov sa dostal v roku 1965 vo svojich tridsiatich rokoch. Po čase sa stal pilotom záložnej posádky pre Apollo 15 a potom bol vymenovaný do hlavnej posádky Apolla 17. V čase letu bol slobodný a vynikajúci odborník v geológii, čo dokonale na Mesiaci zúžitkoval.
Let na Mesiac
Schmitt odštartoval v kozmickej lodi Apollo 17 z kozmodrómu na myse Canareval spoločne s americkými kozmonautmi Cernanom a Evansom. Dňa 11. decembra 1972 pristáli na Mesiaci v oblasti kráteru Littrow a pohoria Taurus. Na Mesiac vystúpil ako jedenásty človek zo Zeme a pobudol tam 75 hodín, z toho mimo loď 22 hodín. Po splnení úloh spolu s oboma kolegami v poriadku odštartovali a pristáli na hladine Tichého oceánu. Celkom teda strávil vo vesmíru 301 hodín. Viackrát neletel.
Po lete
V máju 1974 bol vymenovaný za asistenta administrátora pre energetický výskum NASA a túto prácu vykonával do augusta 1975. Potom si zvolil politickú dráhu, dňa 2. novembra 1976 bol zvolený za senátora štátu Nové Mexiko.
Gaius Asinius Pollio
Gaius Asinius Pollio (76 pred Kr. – 4 po Kr.) bol všestranný rímsky politik a vzdelanec. Pôsobil ako rečník, básnik, historik aj literárny kritik a sám podporoval viacerých umelcov. Pollio sa priatelil mimo iné s Vergíliom, ktorý mu venoval niektoré svoje verše, a s Horatiom.
Život
Z neznámych príčin sa Pollio pridal počas občianskej vojny k Caesarovi hájacemu záujmy ľudovej strany populárov. V Caesarovej armáde a administratíve zastával viacero významné posty. Podľa Plutarcha bol osobne prítomný pri prekročení Rubikonu. Keď Caesarov pochod na Rím spôsobil v radoch aristokracie paniku a viedol k rozkolu, takže časť z nich, vedená Pompeiom, sa uchýlila do Grécka a časť, vedená Marcom Porciom Catonom Mladším, zamierila do Afriky, zveril Caesar Pollionovi dočasne vedenie afrického ťaženia. Pollio sa zúčastnil bitky pri Utike (49 pred Kr.) v Afrike aj bitky pri Farsale (48 pred Kr.), v ktorej bol porazený Pompeius v Grécku. Roku 46 pred Kr. sa zúčastnil druhého ťaženia do Afriky, v ktorom boli Caesarom optimátske sily definitívne porazené.
Pollio sa vojensky zapojil do občianskej vojny ešte raz, a to v roku 44 pred Kr. v Hispánii, kde sa proti Caesarovi postavil Pompeiov syn Sextus Pompeius.
Po Caesarovej smrti
thumb|left|210px|Aureus z roku 41 pred Kr. s podobizňami Marca Antonia a Octaviana Po Caesarovom zavraždení toho istého roku sa Pollio pridal na stranu Marca Antonia a pokúšal sa o dohovor medzi ním a Caesarovým dedičom Octavianom. Do tohto obdobia spadá jeho možný zásah proti konfiškáciam pôdy pre veteránov, ktorým Pollio zachránil Vergíliov statok v blízkosti Mantuy (dnes Mantova). Básnik sa mu za to odvďačil básňami svojej prvotiny Bucolica.
Roku 40 pred Kr. Asinius Pollio sprostredkoval dohovor v Brundisiu medzi Octavianom a Marcom Antoniom, ktorým na čas dokázal zmieriť rozbroje medzi dvoma mocnými mužmi. Ako odmenu za početné služby dostal od triumvirov konzulát na tento rok. Nasledujúceho roku zastával prokonzulský úrad v Ilýrii, kde porazil dalmátsky kmeň Parthinov a bolo mu povolené sláviť triumf. Po tomto dátume, v dobe kedy sa konflikt medzi triumvirmi vyostroval, sa postupne sťahoval z politického života, aby sa venoval literatúre a histórii.
Život v ústraní
Asinius Pollio sa zaslúžil o založenie prvej verejnej knižnice v Ríme. Postaral sa tiež o tradíciu autorských čítaní, kde pred pozvaným publikom predčítali nádejní i zavedení umelci svoje diela. Na jednom takomto čítaní si údajne všimol Vergília, Pollionovho chránenca a budúceho autora národného rímskeho eposu, cisár Augustus. V osobnom živote bol Pollio veľkým nepriateľom Marca Tullia Cicerona, ktorého pamiatku očierňoval aj po jeho smrti.
Asinius Pollio mal jedného syna, Gaia Asinia Galla.
Dielo
O literárnej tvorbe Gaia Asinia Polliona vieme pomerne málo. Z jeho historického diela Historiae (Dejiny) sa zachovali len sporé fragmenty, z ktorých nie je možné určiť ani obsah ani rozsah diela. Údajne v ňom Pollio popisoval históriu občianskych vojen od vzniku Prvého triumvirátu (60 pred Kr.) až po bitku pri Filipách po Caesarovom zavraždení (42 pred Kr.). Je nejasné, aké politické tendencie dielo vykazovalo.
Pollio bol zástancom aticistického rečníckeho štýlu, tak v rečníctve ako pravdepodobne aj v literatúre. Hoci sa voči iným historikov staval nadmieru kriticky (Liviovi napríklad vytýkal patavinitas, doslova „patavianstvo“ podľa provinčného mestečka Patavia, z ktorého Livius pochádzal), jeho štýl bol ťažko zrozumiteľný a používal neobvyklý slovosled, ktorý sťažoval pochopenie Pollionových myšlienok. Práve pre toto si ho doberal Cicero.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Drienica
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Drienica v okrese Sabinov.
Josef Zvěřina
Prof. ThDr. Josef Zvěřina (* 3. máj 1913, Střítež – † 18. august 1990, Nettuno, Taliansko) bol český rímskokatolícky kňaz, teológ, historik umenia, filozof a vysokoškolský pedagóg.
Život
Narodil sa na Českomoravskej vysočine, rodina sa ale čoskoro presťahovala do Viedne, kde otec pracoval ako strojný zámočník. Roku 1918 sa vrátil s rodičmi do Stříteži a na štúdium dlho nemal pomyslenie. Na odporúčanie miestneho farára sa nakoniec predsa odhodlal k štúdiu a zhodou okolností sa dostal 1924 do Prahy. V roku 1932 maturoval na Arcibiskupskom gymnáziu. Potom bol poslaný na rímske pápežské kolégium Nepomucénum študovať teológiu a filozofiu. Na kňaza bol vysvätený 11. júla 1937 v Ríme a rok tam bol predstaveným slovenskej koľaje. Roku 1938 sa vrátil do vlasti a bol kaplánom najprv vo vtedajšom Falknove (Sokolov), kde zažil národnostné napätia i nenávisť, naposledy u svätého Mikuláša na Malej Strane v Prahe. Po zrušení českých vysokých škôl v roku 1939 prednášal na náhradnom teologickom učilišti, pre protinemecký postoj bol však v rokoch 1942 až 1943 13 mesiacov internovaný v Zásmukách.