cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vlajka Indie
Interpretácie
Iná interpretácia vraví, že šafranová je farbou odvahy a obetovania, biela je farbou mieru a pravdy a zelená farbou viery a rytierskosti. Koleso v strede je starobylým znakom brahmanizmu. Nazýva sa aj Dharma Chakra (Koleso zákona) a jedným z atribútov boha Višnu. Jeho dvadsaťštyri vnútorných polí predstavuje počet hodín dňa, nekončiaci chod života a modrá farba kolesa je farbou mora a oblohy.
Borievka čínska
Borievka čínska (Juniperus chinensis) je kríkovitá až stromovitá ihličnatá drevina z čeľade cyprusovitých.
Pôvod
Borievka čínska pôvodné pochádza z juhovýchodnej Ázie, rastie v Číne, Mongolsku, Japonsku, Kórei a na juhovýchode Ruska.
Opis
Borievka čínska je vždyzelená drevina, ker alebo malý strom, podľa podmienok býva 1 –  vysoká. Máva dva druhy ihličia. Juvenilné ihličie je ihlicovité, spojené v trojčetných praslenov 5 –  dlhé, a dospelé guľaté ihličie 1,5 –  dlhé. Aj dospelé dreviny mávajú juvenilné ihličie. Borievka čínska, je často dvojdomá rastlina, teda jedinec má kvety buď samčie a samičie, ale niektoré rastliny môžu tvoriť kvety oboch pohlaví. Rastliny sú opeľovanie vetrom. Samčie kvetenstvo je žlté, zatiaľ čo samičie zelenofialové. Plodom je modrá okrúhla, čučoriedke podobná suchá, čierno-modrá bobulovitá šiška (semeno v dužinatom obale), zrejúce 18 mesiacov. Má priemer 2 – . Kvitne v apríli až máji.
Pestovanie
Borievka čínska vyžaduje slnečné alebo svetlé stanovište, zatienené časti dreviny hynú. Pomerne dobre znáša sucho a chudobnú pôdu, ale preferuje vlhké priepustné, mierne kyslé živné pôdy. Množenie je možné semenami, ale používané je aj pomocou odrezkov. Stĺpovité kultivary je vhodné na zimu zväzovať, kvôli snehu, alebo sneh striasať. Borievky sa často pod váhou námrazy alebo pokrývky snehu lámu alebo rozklesávaju.
Je pestované mnoho kultivarov a krížencov, borievky čínskej.
Choroby a škodcovia
Borievka čínska býva často napádaná hrdzou hruškovou.
La Chapelle-Rablais
La Chapelle-Rablais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá sveta v tchoukballe 2002
Majstrovstvá sveta v tchoukballe 2002 boli v poradí 5. majstrovstvá sveta v tchoukballe mužov a žien, ktoré organizuje Medzinárodná tchoukballová federácia (FITB). Konali sa od 21.25. augustA 2002 v Londýne (časť Loughborough), v Spojenom kráľovstve, za účasti 8 mužských a 3 ženských tímov. Nováčikom turnaja bolo iba družstvo mužov Kanady. Spojené kráľovstvo bolo organizátorom svetového šampionátu druhýkrát, predtým hostilo toto podujatie v roku 1990, v Portsmouthe. Zhodne piate tituly získali obe družstvá Čínskeho Tchaj-peja, ktoré vo finálových zápasoch zvíťazili nad družstvami Švajčiarska.
Kronštadtská vzbura
Kronštadtská vzbura alebo Kronštadtské povstanie bola vzbura anarchokomunistických námorníkov z Kronštadtu, námornej základne blízko Petrohradu, v marci 1921.
Tisíce námorníkov, zapojených do revolúcie z roku 1917, ale nespokojných s autoritárskou politikou boľševikov, žiadalo novú voľbu sovietov, decentralizáciu, slobodu slova a zhromažďovania alebo aj zrušenie Čeky. Svoje požiadavky zverejnili 28. februára. Vodcom vzbúrencov bol Stepan Petričenko. Povstanie bolo sovietskou mocou tvrdo potlačené.
Predohra
24. februára 1921 sa v Petrohrade začali štrajky a demonštrácie robotníkov požadujúcich politické a ekonomické zmeny. Petrohradský výbor označil túto vlnu nepokojov za povstanie a zaviedol v meste vojnový stav, čo viedlo k zatknutiu robotníckych aktivistov. Situácia v Petrohrade bola bezprostredným mechanizmom, ktorý ovplyvnil aj situáciu v inak politicky spoľahlivej Baltskej flotile.
28. februára 1921 sa uskutočnilo stretnutie veliteľských štábov linkových lodí Sevastopoľ a Petropavlovsk, na ktorom bola prijatá rezolúcia s požiadavkami na opakovanie volieb do Sovietov, zrušenie funkcie vojenských komisárov, povolenie slobodnej činnosť ďalších socialistických politických strán a povolenie slobodného obchodu.
Prípravy
Kronštadtská pevnosť mala v tej dobe posádku o sile 26 000 mužov. Nie všetci sa však boli ochotní vzbury účastniť. 450 ľudí, ktorí sa odmietli pridať k vzbúrencom bolo zatknutých a umiestnených do väzenie linkovej lode Petropavlovsk. Časť posádky, celá stranícka škola a komunisticky zmýšľajúci námorníci, odišli z pevnosti so zbraňami v rukách. Celkovo z pevnosti pred začiatkom útoku odišlo asi 400 ľudí.
Povstanie námorníkov malo hlboký politický dopad na zmýšľanie ľudí po celej krajine. Boľševici boli nútení povstanie čo najrýchlejšie potlačiť. Lenin vzburu označil za „sprisahanie bielych“. Trockij prišiel do Petrohradu 5. marca a poveril prípravou útoku na pevnosť generála Tuchačevského. Ten začal ešte toho istého dňa organizovať novú 7. armádu, cieľom ktorej malo byť potlačenie povstania. Boľševici mali k dispozícii 7. marca proti pevnosti asi 17 600 mužov. Do oblasti sa začala presúvať 27. omská strelecká divízia. Večer 7. marca začali pevnosť ostreľovať delostrelectvom.
Prvý útok
Na úsvite 8. marca boľševické vojská zaútočili na pevnosť, no ich útok obrancovia odrazili. Po neúspešnom útoku došlo v 27. omskej streleckej divízii k nepokojom a príslušníci dvoch jej plukov (235. minského a 237. neveľského) odmietli bojovať proti kronštadtskému povstaniu a boli odzbrojení. V tej istej dobe sa konal X. zjazd komunistickej strany. Boľševici povstanie využili na vlnu čistiek proti svojim oponentom a začali hon na tzv. robotnícku opozíciu.
12. marca mali námorníci v Kronštadte k dispozícii 18 000 mužov, 100 diel pobrežných batérii a ďalších 40 diel z lodí Sevastopoľ a Petropavlovsk, vyše 100 guľometov a veľké množstvo vojenského materiálu.
Druhý útok
Druhý boľševický útok na Kronštadt sa začal 16. marca 1921. Boľševici využili okrem zamrznutého Fínskeho zálivu aj rannú hmlu. Pred začiatkom boja sa preto priblížili ich jednotky do bezprostrednej blízkosti pevnosti prakticky bez odporu. Bez odporu sa im podarilo obsadiť aj opevnenie č. 7, ktoré nikto nebránil.
Obrancovia opevnenia č. 6 kládli tvrdý odpor. Pevnosť č. 5 sa vzdala po začiatku delostreleckého ostreľovania a nekládla prakticky žiadny odpor. Naopak vedľajšia pevnosť č. 4 viedla efektívnu obranu niekoľko hodín a spôsobila útočiacim jednotkám ťažké straty. Tvrdo sa bránili aj pevnosti č. 1, 2, Miliutin a Pavel. Naopak obrancovia batérie Rif a Šanec opustili svoje postavenia ešte pred začiatkom bojov a odišli na Fínske územie.
17. marca podnikli boľševické lietadlá nálet na loď Petropavlovsk. Po tom čo sa podarilo útočníkom obsadiť jednotlivé opevnené obranné postavenia okolo pevnosti začali sa tvrdé pouličné boje v jej samotnom komplexe. Okolo 5. hodiny ráno 18. marca sa podarilo boľševikom zlomiť obranu vzbúrencov. Štáb vzbúrencov nachádzajúci sa v jednej z delových veží lode Petropavlovsk rozhodol potopiť loď, ktorá sa pre zamrznutú vodu zálivu nemohla pohnúť so svojho kotviska. Zvyšok vzbúrencov sa mal prebiť do Fínska. Na lodi Sevastopoľ, časť posádky prepustila väzňov a zatkla vzbúrencov, následne vyslala rádiom informáciu, že na lodi opäť prebrala moc sovietska vláda. Krátko po začiatku delostreleckého ostreľovania sa vzdal aj zvyšok posádky lode Petropavlovsk, väčšina jej posádky už bola na ceste do Fínska.
Dohra
náhľad|vpravo|Masový hrob obetí povstania Útočiace jednotky mali 1 412 mŕtvych (vrátane prvého útoku) a 3285 ranených. Padlo asi 1000 vzbúrencov a 2000 ranených bolo zajatých. Asi 8000 vzbúrencov, vrátane jeho vodcu Petričenka, utieklo do Fínska.
Po porážke kronštadtskej vzbury boľševici začali s krutými represáliami, nie len proti tým, ktorí sa im postavili so zbraňou v ruke ale aj proti obyvateľom mesta Kronštadt, ktorí boli v očiach sovietskej vlády všetci vinní. 2103 osôb bolo popravených, 6459 ďalších bolo odsúdených na dlhoročné tresty väzenia alebo nútené práce. Od jari roku 1922 sa začalo nútené presídľovanie obyvateľov Kronštadtu z ostrova. Sovietsky režim dokonca opakovane trestal preživších účastníkov vzbury aj napriek tomu, že si svoj trest už odpykali. Samotný Petričenko sa dostal do rúk sovietskych orgánov po druhej svetovej vojne, zomrel cestou k miestu výkonu trestu, ktorý mu vymerali na 10 rokov nútených prác.
Ďuško (priezvisko)
Ďuško je slovenské priezvisko. Je veľmi zriedkavé, na Slovensku sa vyskytuje len v meste Považská Bystrica.
Známi nositelia
Pozri v článku Ďuško.
Explorer 49
Explorer 49 bola vedecká družica Mesiaca, vyslaná agentúrou NASA v roku 1973. V katalógu COSPAR dostala označenie 1973-039A.
Úloha misie
thumb|left|Inštalácia aerodynamického krytu okolo Exploreru 49 Sonda mala vykonať merania parametrov vzdialenejšieho vesmírneho priestoru v blízkosti Mesiaca, najmä galaktický a slnečný rádiový šum na veľmi malých frekvenciách.
Základné údaje
Váha sondy bola. Označenie Lunar Orbiter mala kvôli zvolenej orbite okolo Mesiaca, označenie Explorer bolo prideľované programu vedeckých satelitov v USA. Ďalšie známe družice tejto rady sú neúspešná Explorer 33 a úspešná Explorer 35. Jej pracovné označenie bolo RAE 2 (Radio Astronomy Explorer), pretože podobný typ družice bol uvedený do prevádzky s označením RAE 1 päť rokov predtým.
Priebeh misie
Sonda s raketou odštartovala 10. júna 1973 a bola navedená na pretiahnutú obežnú dráhu okolo Zeme vo výške 183 až. Keď o päť dní neskôr míňala pri prvom prelete Mesiac, za pomocou motora na tuhé palivo zmenila svoju dráhu na orbitu okolo Mesiaca. Tá mala periódu 241,29 minút vo výške 1 120 až. Ďalšie korekcie sa uskutočnili 26. júna, čo sondu posunulo na takmer kruhovú orbitu vo výške 1 053 – . Stabilizácia letu bola vykonávaná rotáciou okolo svojej osi. Tá sa postupne zmenšovala z pôvodných 12 na 0,25 otáčok za minútu. Na tejto dráhe potom rozvinula svoje dve antény s veľmi dlhými ramenami 228 metrov, pomocou ktorých začala svoj program merania.
Sierra Nevada (Španielsko)
Sierra Nevada je pohorie v Španielsku. Leží v Andalúzii, neďaleko Granady, od Stredozemného mora. Najvyšší vrch, Mulhacén, vysoký, je zároveň najvyšším vrchom Pyrenejského polostrova. Na vrchu Pico de la Veleto sa nachádza najjužnejšie položený ľadovec Európy a na Loma de Dilar  sa nachádza astronomické observatórium. Časť pohoria je súčasť Národného parku Sierra Nevada
Sierra Nevada je významné turistické a lyžiarske stredisko. pravidelne sa tu konajú preteky svetového pohára v alpskom lyžovaní. V roku 1996 sa tu konali majstrovstvá sveta.
Iné projekty
.
Two Prudential Plaza
náhľad|[[One Prudential Plaza a Two Prudential Plaza]] Two Prudential Plaza je mrakodrap v Chicagu v štáte Illinois (USA). Má 64 poschodí a so svojou výškou je šiesty najvyšší v meste a 16. najvyšší v Spojených štátoch. Stavba je pripojená k budove One Prudential Plaza. Výstavba prebiehala v rokoch 1988 – 1990 podľa plánov spoločnosti Loebl Schlossman & Hackl. Po dokončení sa stala druhou najvyššou železobetónovou budovou sveta. Celková podlahová plocha budovy je. V roku 2006 boli tieto dve budovy predané firme BentleyForbes za 470 miliónov dolárov.
Webový server
Webový server môže byť:
Všeobecné vlastnosti
Jednotlivé webové servery sa môžu v rôznych jednotlivostiach značne líšiť. Napriek tomu majú niekoľko spoločných vlastností.
Každý webový server je pripojený k počítačovej sieti a prijíma požiadavky v tvare HTTP. Na základe požiadavky zasiela ako odpoveď požadovanú HTML stránku. Odpoveď obvykle predstavuje nejaký HTML dokument, ale môže to byť i dokument v inom formáte – text, obrázok a pod.
Zdroj poskytovaných informácií
Webový server má v zásade dve možnosti, ako získavať informácie, ktoré vracia klientom:
K dynamickému vytváraniu obsahu sa používa množstvo rôznych technológií (Perl, PHP, ASP, ASP.NET, JSP a pod.). Statický obsah je schopný server poskytnúť významne rýchlejšie než dynamický. Na druhej strane pomocou dynamického obsahu je možné poskytnúť omnoho väčší obsah informácií a je možné reagovať i na rôzne „ad hoc“ požiadavky klientov. Preto sa v praxi v mnohých prípadoch oba spôsoby poskytovania obsahu kombinujú – napríklad pomocou cachovania.
Softvér
Najrozšírenejšie programy, ktoré zabezpečujú službu webového servera, sú:
Ľubica Čekovská
Ľubica Čekovská 16. marec 1975, Humenné) je slovenská skladateľka aranžérka, klaviristka Vyštudovala hudobnú teóriu a kompozíciu na Vysokej škole muzických umení v Bratislave. Neskôr pokračovala v postgraduálnom štúdiu na Kráľovskej Hudobnej Akadémii v Londýne. Je zastupovaná renomovaným vydavateľstvom Baerenreiter v Nemecku. Je držiteľkou mnohých ocenení doma i v zahraničí. Komponuje aj filmovú a divadelnú hudbu. (“Kruté radosti”, “Rukojemník”, “Dubček”, “Zakliata Jaskyňa” či dokumentárne filmy. Viac info o Ľubici Čekovskej nájdete na www.cekovskalubica.com
Zo života
Jej diela boli uvenedé na dôležitých festivaloch súčasnej hudby. V roku 2009 bola jej kompozícia „Turbulence“ vybraná na festival ISCM New Music Days vo švédsku. V tom istom roku si Slovenské národné divadlo objednalo jej prvú operu „Dorian Gray“, ktorá mala úspešnú premiéru v roku 2013, a táto premiéra bola súčaťou ISCM World Music Days na Slovensku. V roku 2010/2011 bola rezidenčným skladateľom „Composer in residence“ v Gere v Nemecku pri orchestri Philharmonisches Orchestra Altenburg-Gera
V auguste 2020 mala na festivale v Bregenzi premiéru jej druhá opera – buffa „Impresario Dotcom“ Fassung Bregenz. V roku 2022, dielo s veľkým ohlasom zarezonoval na doskách SND v Bratislave.
Ján Nepomucký
thumb|Socha sv. Jána Nepomuckého na [[Karlov most|Karlovom moste (Jan Brokof, 1683)]] '''Sv. Ján Nepomucký''' je mučeník katolíckej cirkvi a jeden z patrónov českej zeme.
Život
Ján z Pomuku sa narodil niekedy okolo roku 1340 v dedine Pomuk, ktorá patrila neďalekému cisterciánskemu kláštoru pod Zelenou Horou. V mieste, kde dnes stojí barokový kostol sv. Jána Nepomuckého, stál podľa ústneho podania domček, kde sa Ján narodil. Jánov otec Velfín (či Welfin) bol v Pomuku v rokoch 13551367 richtárom, o matke nie je nič známe. Základne vzdelanie získal zrejme v škole zriadenej v roku 1344 pri kostole sv. Jakuba. Ďalšie štúdiá nie sú s istotou doložené, ďalej študoval na pražskej univerzite.
Od roku 1369 pôsobil ako verejný notár v Prahe a od roku 1380 bol u sv. Víta oltárnikom. Medzi rokmi 1383 a 1387 študoval cirkevné právo v Padove. Po návrate sa stáva kanonikom u sv. Jiljí a doktorom dekrétov. O dva roky neskôr je už kanonikom vyšehradskej kapituly a generálnym vikárom pražského arcibiskupa vo veciach duchovných. Nasledujúceho roku mení Ján svoju farnosť u sv. Havla za úrad žateckého arcidiakona. Dňa 20. marca 1393 Ján umiera počas mučenia (v dnešnom dome č. 12 na rohu ulíc Rytířská a Na Můstku), pravdepodobne okolo pol deviatej, jeho telo je zhodené z dnešného Karlovho mosta do Vltavy. 17. apríla nachádzajú Jánovo telo zachytené na pravom brehu Vltavy (v mieste dnešného Čechovho mosta) cyriaci, ktorí ho pochovávajú v kostole sv. Kríža pri svojom kláštore.
Okolnosti Jánovej smrti
Dôvodov, ktoré zapríčinili Jánovu smrť, existuje viac. Kvôli veľkej západnej schizme vzniká nepriateľstvo medzi českým kráľom Václavom IV. a arcibiskupom Janom z Jenštejna. Ich spor bol tiež sporom o menovanie biskupov a vôbec vysokých cirkevných úradov. Tieto spory sa vyhrotili na začiatku roku 1393 kvôli voľbe nového opáta kláštora v Kladruboch. Ján z Pomuku bol Jenštejnovým úradníkom, a túto voľbu potvrdil tak rýchlo, že kráľ čakajúci niekoľko rokov na smrť predchádzajúceho opáta, nestačil vzniesť formálnu námietku a dosadiť svojho človeka.
Ján Nepomucký ako legenda
thumb|left|Miesto, z ktorého bol na Karlovom moste zhodený do Vltavy Ján Nepomucký Osudy Jána z Pomuku nekončia jeho smrťou, ale osud jeho života je v priebehu ďalších českých dejín veľmi zaujímavý a vrtkavý.
Václav Hájek z Libočan vo svojej Kronike českej (1541) rozlišuje dvoch Jánov, Jána Nepomuckého a doktora Jána z Pomuku. Obaja podľa neho boli utopení, jeden však v roku 1383, druhý v roku 1393. Tento názor z veľmi populárnej kroniky svojej doby nakoniec prevládol, i keď pravdepodobne šlo o omyl zo strany kronikára. V roku 1599 však zaraďuje Jiří Barthold Pontanus z Breitenberka "Jána Spovedníka" medzi patrónov českých zemí. To potvrdzuje domnienku J. Pekařa, že kult sv. Jána by sa v Čechách najskôr presadil, i keby nebolo Bielej hory.
Druhá polovica 17. storočia je obdobím dvoch dôležitých životopisov Jána Nepomuckého – v jazyku latinskom od kanonika Jana Ignáca Dlouhoveského (1668) a od Bohuslava Balbína z roku 1680. V roku 1683 bola na pražskom moste, terajšom Karlovom, vztýčená socha Jána Nepomuckého od Jana Brokofa. V roku 1708 bol v Hradci Králové sv. Jánovi Nepomuckému zasvätený prvý kostol. Už v roku 1639 bola v Nepomuku, Jánovom rodisku začatá stavba chrámu na údajnom mieste jeho rodného domu, zasvätenému samozrejme Jánovi Krstiteľovi.
Kanonizácia
thumb|right|Socha sv. Jána Nepomuckého, [[Bučač]] thumb|right|Socha sv. Jána Nepomuckého, [[Trakai (mesto)|Trakai]] Snaha o kanonizáciu Jána z Pomuku začína v druhej polovici 17. storočia. Odporcovia tohto svätorečenia boli predovšetkým jezuiti, ktorí sa držali Balbínovho životopisu sledujúceho Hájkovu kroniku. Dôvodom snahy o svätorečenie, ak by k tomu došlo až v tejto dobe, kedy bola rekatolizácia Čiech už v podstate skončená, potom ale zjavne nemohla byť snaha jezuitov použiť si sv. Jána ako nástroj katolíckej reformácie (Pekař, 288).
Rím sa k snahe o kanonizáciu staval od začiatku veľmi skepticky a až v roku 1715 pražský arcibiskup Ferdinand Khünburg začal beatifikačný proces Jána Nepomuckého. 31. mája 1721 vyhlásil pápež Inocent XIII. (17211724) Jána za blahoslaveného. Nasledujúceho roku bol zahájený kanonizačný proces, kanonizácia pápežom Benediktom XIII. prebehla 19. marca 1729. V roku 1736 bolo inštalované strieborné mauzóleum Jána Nepomuckého v katedrále sv. Víta.
Katolíci vysvetľujú omyl uskutočnený pri beatifikačnom a kanonizačnom procese tým, že v otázke kanonizácie došlo pri stave vtedajšieho dejepisectva a zmätenosti prameňov k tomu, že základom obrazu svätého, ktorého sa kongregácia rozhodla kanonizovať, bola osoba, ktorú Hájek a Balbín líčia ako Jána z Nepomuku, ktorý bol utopený v roku 1383.
Spor o sv. Jána až do 20. storočia
V roku 1747 Eliáš Sandrich vyvrátil Hájkov omyl, ktorý rozdelil Jána do dvoch postáv a datuje Jánovu smrť do roku 1393. O päť rokov neskôr sa do Prahy dostáva text Jenštejnovej žaloby z doby tesne po Jánovej smrti. Gelasius Dobner v roku 1784 kritickým skúmaním prameňov na konci 18. storočia potvrdzuje nespoľahlivosť Hájkovej kroniky a konkrétne odhalil tiež Hájkove chybné čítanie dobových prameňov. Podľa neho je teda historický vikár Ján z Pomuku totožný s legendárnym mučeníkom spovedného tajomstva. S Dobnerom polemizuje Josef Dobrovský, ktorý vylučuje spoveď ako dôvod Jánovej smrti. Dobnerovho názoru sa neskôr pridrží napr. František Palacký.
V roku 1849 publikoval Ferdinand Břetislav Mikovec teóriu, podľa ktorej pravým dôvodom „umelého vytvorenia“ postavy sv. Jána, jeho kanonizácia v 18. storočí a podporovaného kultu bola snaha zatieniť touto postavou pamiatku Jána Husa. Základom argumentácie odporcov kultu sv. Jána sa stáva v roku 1855 kniha Otta Abela Legenda o svätom Jánovi Nepomuckom. Po vzniku Československej republiky dochádza v rokoch 19191920 k vlne ničenia nepomuckých pamiatok.
V 70. rokoch je uskutočnený antropologický prieskum pozostatkov Jána z Pomuku, ktorý potvrdzuje ich autenticitu. Ten istý výskum zároveň potvrdzuje, že domnelý svätcov jazyk je v skutočnosti pozostatkom mozgového tkaniva. Tento pozostatok Jánovho tela hral svoju roľu pri kanonizačnom procese, pretože bol mylne považovaný za zázračný a mal potvrdzovať, že dôvodom Jánovej smrti bolo nevyzradenie spovedného tajomstva.
thumb|Socha sv. Jána Nepomuckého s typickými atribútmi: piatimi hviezdami a [[krížom. Je blízko dómu sv. Václava v Olomouci.]]
Kategorizácia chápania Jána Nepomuckého
August Amrhein delí účastníkov spor o Jána Nepomuckého takto: Toto všeobecne prijímané delenie modifikoval roku 1922 František Stejskal.
Úcta k sv. Jánovi
Sv. Ján Nepomucký má vďaka jezuitským misiám dobrý zvuk po celom svete, predovšetkým v Bavorsku a krajinách Latinskej Ameriky. Je uctievaný ako mučeník spovedného tajomstva a patrón pri prírodných pohromách a povodniach (vďaka spôsobu jeho smrti). Jeho vyobrazenie možno nájsť na mnohých miestach, predovšetkým na mostoch.
Tieto sochy sú väčšinou obmenou Brokofovho vyobrazenia – kňaz v rochete, s biretom na hlave a piatimi hviezdami okolo nej, v ruke drží kríž, prípadne tiež palmovú ratolesť. Palma je symbolom víťazstva, hviezdy zastupujú legendu, podľa ktorej vltavskí rybári našli po smrti Jánove telo, prípadne päť rán Kristových či písmená latinského tacui (mlčal som). Nevyzradenie spovedného tajomstva je symbolizované prstom na ústach. Hviezdy okolo hlavy sú atribút medzi svätcami veľmi zvláštny, pretože s hviezdami okolo hlavy je zobrazovaná iba Panna Mária. Iným atribútom je jazyk, ktorý mal byť nájdený v 18. storočí v Janovej lebke neporušený; podľa nových výskumov však išlo o mozgové tkanivo. Ďalšími atribútmi sú paládium Zeme českej v Starej Boleslavi (podľa barokovej legendy sem sv. Ján putoval), most, kotva či chudák, ktorému Ján dáva almužnu.
Kult sv. Jána Nepomuckého je nerozlučne spojený s českým barokom, kedy patril k najvýznamnejším svätcom. Je patrónom Čiech a Bavorska. So stovkami kostolov a kaplniek zasvätených sv. Jánovi Nepomuckému sa môžeme stretnúť nielen v Česku, ale aj za hranicami. Svätojánske sochy patria k typickým atribútom tradičnej českej krajiny. Nájdeme ich najmä na mostoch (patrón vôd), ale i na ďalších miestach.
Merkúr
Merkúr je najbližšia planéta slnečnej sústavy k Slnku a najmenšia planéta slnečnej sústavy.
Merkúr je malá kamenná planéta s povrchom posiatym impaktnými krátermi. Nemá hustú atmosféru, ktorá by dokázala regulovať povrchovú teplotu. Z toho dôvodu jej rozdiel kolíše v rozmedzí +440 °C počas dňa a −180 °C v noci. Napriek tomu, že je Merkúr najbližšie k Slnku, nedrží teplotný rekord medzi planétami slnečnej sústavy. Ten patrí Venuši, ktorá je od Slnka síce ďalej, ale panuje na nej silný skleníkový efekt.
Jeho priemer je 38 % priemeru Zeme, čo je 1,4-krát viac ako priemer Mesiaca. Merkúr má vysokú hustotu a slabé, no predsa prítomné magnetické pole. Vytvára ho masívne kovové jadro vo vnútri planéty. Merkúr obieha okolo Slnka najrýchlejšie zo všetkých planét, no jeho rotácia je, naopak, veľmi pomalá. Nemá žiadny mesiac.
Pre svoj najrýchlejší pohyb po oblohe zo všetkých planét bol Rimanmi pomenovaný podľa posla bohov Merkúra. Planéta je známa už od staroveku, hoci sa voľným okom ťažšie pozoruje. Keďže sa jeho dráha nachádza vo vnútri dráhy Zeme, nikdy sa na oblohe nevzdiali od Slnka o viac ako 28°, a preto ho možno pozorovať len ráno, krátko pred východom, alebo večer, krátko po západe Slnka. Aj tak môže byť niekedy pomerne nápadným objektom na večernej alebo rannej oblohe.
Merkúr skúmali zatiaľ dve kozmické sondy. Prvá z nich, Mariner 10, v rokoch 1974 – 75 trikrát preletela okolo Merkúra a urobila viac než 10 000 snímok jeho povrchu. V rokoch 2008 – 2015 sa na výskume podieľala sonda MESSENGER, ktorá bola po troch preletoch v marci 2011 navedená na obežnú dráhu okolo planéty, kým nedopadla na jeho povrch.
Adela Burgundská
Svätá Adela Burgundská (alebo aj Adelaida, v nemčine Adelheid * 931, Burgundsko† 16. december 999, kláštor Seltz, Alsasko) bola druhá manželka cisára Otta I. Veľkého a jedna z najvýznamnejších stredovekých rímskych cisárovien.
Merkúr
Fyzikálne vlastnosti Merkúra
Merkúr je takmer dokonalá guľa, pretože rozdiel medzi jeho rovníkovým a polárnym priemerom nepresahuje  – v oboch osiach meria zhodne. Sploštenie planéty je menej ako 0,0006. Ako teleso Merkúra chladne, planéta sa neustále zmršťuje.
Adela Burgundská
Životopis
Bola dcérou burgundského kráľa Rudolfa II. a jeho manželky Berty Švábskej. Jej bratom bol burgundský kráľ Konrád III. a prvým manželom taliansky kráľ Lothar II., ktorému bola zasľúbená už v detstve a za ktorého sa vydala v roku 947. Lothar II. bol však už po troch rokoch manželstva († 22. november 950) otrávený a Adela ako mladá žena ovdovela.
Merkúr
Obežná dráha
Obežná dráha Merkúra je zo všetkých planét najbližšia k Slnku. Z toho dôvodu je neustále bombardovaný fotónmi a slnečným vetrom – prúdom elektricky nabitých častíc smerujúcich vysokou rýchlosťou od Slnka. Slnečný vietor a slabá gravitácia planéty spôsobujú, že má len veľmi riedku atmosféru. Okrem toho má jeho obežná dráha aj najväčší sklon a najväčšiu excentricitu zo všetkých planét. V najbližšom bode svojej dráhy, v perihéliu, je k Slnku o 24 miliónov kilometrov bližšie ako v najvzdialenejšom bode – (aféliu). Zvláštnosťou jeho obežnej dráhy je výrazné stáčanie perihélia rýchlosťou až 1,55° za storočie, čo je viac, ako predpokladali Newtonove pohybové zákony. Toto stáčanie sa vedci pokúšali vysvetliť hľadaním hypotetickej planéty Vulkán vo vnútri obežnej dráhy Merkúra, ktorá by na Merkúr gravitačne pôsobila. Neskôr však bolo stáčanie perihélia vysvetlené pomocou teórie relativity.
Adela Burgundská
Životopis
Po ovdovení ju markgrófBerengar z Ivrey (možno zodpovedný za Lotharovu vraždu) držal v zajatí na hrade Garda, lebo ju chcel vydať za svojho syna Adalberta a dosiahnuť tak cez ňu taliansku kráľovskú korunu (podľa langobardskej právnej tradície mohla Adela designovať následníka). Kráľovná však s dcérou Emmou utiekla na hrad Canossa a požiadala o pomoc nemeckého kráľa Otta I. Veľkého, ktorý Berengara porazil a sám sa v roku 951 v Pavii s Adelou oženil. Tento sobáš tak priniesol Ottovi právny nárok na taliansku korunu.
Merkúr
Obežná dráha
V časovej škále miliónov až miliárd rokov sa podľa J. Laskara a M. Gastineaua obežná dráha Merkúra javí ako najmenej stabilná spomedzi obežných dráh všetkých planét. V priebehu nasledujúcich miliárd rokov sa môže excentricita jeho dráhy natoľko zvýšiť, že pretne obežnú dráhu Venuše, čo by viedlo k chaosu v dráhach všetkých terestrických planét.
Rotácia
Pre ťažkú pozorovateľnosť Merkúra nebolo dlho možné určiť dĺžku jeho dňa. Pozorovateľov navyše miatla náhoda, že obdobie, ktoré trvá planéte od prechodu z východnej elongácie do západnej je približne rovné dĺžke jednej otáčky (40 – 50 dní), a preto astronómovia videli Merkúr stále z tej istej strany. Do roku 1962 sa predpokladalo, že planéta má viazaný obeh okolo Slnka, takže jej deň mal byť rovnako dlhý ako rok. Až v roku 1965 sa podarilo spoľahlivo určiť dobu rotácie a to pomocou nových výkonných rádioteleskopov odrazom radarových signálov od povrchu Merkúra. Siderická doba rotácie je 58,65 pozemského dňa.
Adela Burgundská
Životopis
Adela sa výrazne podieľala na výchove svojho syna Otta II. a i v jeho dospelosti na neho mala veľký vplyv až do druhej polovice 70. rokov, kedy bolo jej postavenie zatienené postavením Ottovej manželky Theophano a Adela sa vzdialila od cisárskeho dvora. V rokoch 975 – 980 sa zdržiavala prevažne v Taliansku a v Burgundsku. Po synovej smrti v roku 983 jej spolu s jej nevestou Theophano a arcibiskupom Willigisom z Mainzu pripadlo poručníctvo nad maloletým dedičom ríše Otom III. Pre nezhody s Theophano síce nakrátko opäť opustila dvor, po jej smrti v roku 991 však znovu prevzala regentstvo. Po Ottovej plnoletosti v roku 994 sa znovu stiahla do ústrania a v posledných rokoch života žila v benediktínskom kláštore Selz, ktorý okolo roku 991 sama založila.
Merkúr
Rotácia
Sklon rotačnej osi k rovine obehu planéty je takmer 90°. Z toho dôvodu deň na ktorejkoľvek časti planéty trvá rovnako dlho a Merkúr nemá ročné obdobia. Pre rýchly obeh planéty okolo Slnka sa však Slnko zdanlivo posúva po oblohe Merkúra tak rýchlo, že medzi dvomi nasledujúcimi východmi Slnka uplynie 176 pozemských dní. Pozorovateľ na povrchu Merkúra by v čase prechodu planéty perihéliom videl Slnko vyjsť na východe a normálne sa pohybovať smerom na západ. Potom by Slnko postupne zastavilo a začalo sa pohybovať opačne, zo západu na východ. Po 8 pozemských dňoch by sa zdanlivý pohyb Slnka vrátil opäť do normálu. V blízkosti perihélia je totiž obežná rýchlosť po dobu 8 dní vyššia ako rotačná rýchlosť planéty.
Adela Burgundská
Životopis
Už jej súčasníci, napríklad Gebert z Aurillacu (neskorší pápež Silvester II.), ju nazývali "mater regnorum", teda "matka kráľovstva". Adela sa angažovala aj v clunyjskom hnutí, v roku 1097 bola svätorečená pápežom Urbanom II.
Merkúr
Rotácia
Planéta vykoná tri rotácie počas dvoch obehov. Tento jav sa niekedy nazýva tiež orbitálna rezonancia. V dávnej minulosti mohla byť rotácia planéty podstatne rýchlejšia, ale slapové sily Slnka ju v priebehu miliónov rokov spomalili na dnešnú hodnotu. Tento celočíselný pomer dĺžky rotácie k dobe obehu má za následok teplotné zvláštnosti na povrchu planéty. Pri prechode planéty perihéliom dopadajú slnečné lúče pod najväčším uhlom vždy buď na nultý, alebo stoosemdesiaty poludník jeho súradnicovej sústavy. Preto sú teploty na týchto poludníkoch vyššie ako teploty na 90. a 270. poludníku, na ktoré dopadajú slnečné lúče pod najmenším uhlom vždy len v aféliu. Najvyššie povrchové teploty dosahujú priesečníky nultého a stoosemdesiateho poludníka. Tieto body sa preto tiež nazývajú horúce póly.
Adela Burgundská
Manželstvá a deti
Manželstvo s Lotharom II.:
Merkúr
Vznik a vývoj
Merkúr sa, podobne ako všetky terestrické planéty, pravdepodobne sformoval vo vnútorných častiach protoplanetárneho disku krúžiaceho okolo praslnka. Slnečný vietor, ktorý vyžarovalo praslnko, odstránil najľahšie prvky – vodík a hélium – z vnútorných častí disku a zostali v ňom len atómy ťažších prvkov. Z nich sa utvorili prachové zrná, ktoré sa spájali do stále väčších a väčších celkov. Za niekoľko tisíc rokov zrná narástli do rozmerov niekoľkých centimetrov. Z častíc sa postupne utvorili miestne zhluky, ktoré naďalej na seba nabaľovali hmotu a zahusťovali sa. Tak vznikli väčšie telesá nepravidelného tvaru – planetezimály. Potom, čo planetezimály dorástli do určitých rozmerov, sa už na ich ďalšom spájaní do väčších celkov začala výraznejšie podieľať aj ich vlastná gravitácia. Za rádovo desaťtisíc rokov vzniklo postupným zliepaním obrovské množstvo telies s rozmermi 500 až  – protoplanéty. Z protoplanét sa vzájomnými kolíziami utvorili dnešné planéty. right|thumb|Merkúr v nepravých farbách (nie je možné pozorovať zo Zeme) right|thumb|[[Panva Caloris (Caloris Basin), jeden z najväčších kráterov v slnečnej sústave, ktorý vznikol ako dôsledok gigantickej zrážky]] right|thumb|Povrch Merkúra na základe údajov zo sondy [[Mariner 10]] Chemické zloženie Merkúra je však veľmi odlišné od zloženia troch ďalších terestrických planét – Venuše, Zeme a Marsu. Pre toto nezvyčajné povrchové zloženie sa geológovia nazdávajú, že Merkúr sa sformoval z iného materiálu ako ostatné terestrické planéty v slnečnej sústave. L. Kerberová a i. sa domnievajú, že Merkúr sa sformoval z planetezimál, ktoré migrovali zo vzdialenejších častí slnečnej sústavy bližšie k Slnku. Iným možným vysvetlením je, že planéta sa síce sformovala z podobného materiálu ako ostatné tri terestrické planéty, no jej povrchové vrstvy sa pod vplyvom silného žiarenia mladého Slnka vyparili. Tento scenár však vedci nepovažujú za veľmi pravdepodobný, pretože vypariť by sa musel aj sodík, draslík či olovo, lenže tieto prvky našla sonda MESSENGER na povrchu Merkúra vo veľkých množstvách.
Adela Burgundská
Manželstvá a deti
Manželstvo s Ottom I. Veľkým
Merkúr
Vznik a vývoj
Neobyčajne veľké železné jadro Merkúra vysvetľujú dve hlavné hypotézy. Podľa jednej z nich má Merkúr najväčšie železné jadro zo všetkých planét preto, lebo sa sformoval najbližšie k Slnku a ľahšie, prchavejšie prvky, ktoré boli v raných štádiách súčasťou vonkajších vrstiev Merkúra, sa vyparili do okolitého kozmu, podobne, ako sa vyparila väčšina voľného vodíka a hélia z atmosféry Zeme. Údaje zo sondy MESSENGER to však vyvrátili. Sonda totiž objavila na povrchu planéty vysoké koncentrácie draslíka, prvku, ktorý sa rýchlo vyparuje už pri nižších teplotách a podľa tejto teórie mal preto už dávno uniknúť z povrchu Merkúra.
Existuje teória, že zrážka s obrovskou planetezimálou či protoplanétou počas dotvárania slnečnej sústavy spôsobila, že sa veľká časť pôvodnej kôry a plášťa planéty odparila, resp. bola vyvrhnutá do vesmíru, pričom len malá časť týchto hornín opäť dopadla na povrch planéty. Táto hypotéza by vysvetľovala, prečo je v súčasnosti jadro Merkúra v porovnaní s priemerom planéty neprirodzene veľké. Uvažovaná zrážka mohla planétu uviesť do rotačnej rezonancie v pomere 3:2. Merkúr mohol prekonať až dve kolízie s protoplanétami, ktoré ho ochudobnili o pôvodnú kôru a časť plášťa, zvýšili však množstvo jeho železa. Roztrieštený pôvodný plášť Merkúra sa podľa planetológa Erica Asphauga stal súčasťou plášťov iných planét, ktoré ho postupne na seba nabalili.
Hypotézu so zrážkou, popiera štúdia, ktorá tvrdí, že veľkosť a zloženie jadra bolo ovplyvnené vzdialenosťou planéty od magnetického poľa Slnka. Obsah kovov a hustota jadier planét sa vzdialenosťou od Slnka zmenšuje. Distribúcia materiálu v ranej a formujúcej sa slnečnej sústave bola ovládaná magnetickým poľom Slnka, keď priťahovalo kovy z mračna prachu a plynov.
Bombardovanie obnovilo sopečnú činnosť, ktorá však neskôr utíchla, hoci existujú predbežné dôkazy o vulkanickej aktivite Merkúra aj v súčasnosti. Napovedajú tomu svetlé lieviky s priemerom 100 metrov, okolo ktorých sú difúzne polia svetlého materiálu a ktoré sú podľa Bretta Denevia, člena tímu sondy MESSENGER, pravdepodobne dosť mladé. Je preto možné, že ide o vulkanické sopúchy.
Magnetosféra
Predpokladanému vnútornému zloženiu planéty nasvedčuje i magnetické pole, ktoré objavila sonda Mariner 10. Jeho intenzita je asi 1 % intenzity zemského magnetického poľa, presnejšie 200 – 400 nT na povrchu a zdá sa, že má aj zreteľný dvojpólový charakter  , čo značí, že ho musí vytvárať planetárne dynamo. Toto pole je v porovnaní so zemským slabé, ale už jeho samotná existencia je do istej miery prekvapením, pretože Merkúr rotuje veľmi pomaly. Ďalšia odlišnosť so zemským magnetickým poľom spočíva v tom, že os poľa Merkúra neprechádza stredom planéty, ale bodom vzdialeným od neho o 20 % polomeru dĺžky planéty, čo podľa Seana Solomona, vedúceho tímu sondy MESSENGER, dokazuje, že aj jadro planéty, ktoré vytvára pole, musí byť posunuté. Magnetický rovník Merkúra je posunutý asi o na sever od rovníka planéty. Magnetosféra zachytáva častice horúceho slnečného vetra, ktorých koncentrácia je najvyššia tesne nad povrchom planéty. Magnetosféru planéty prezrádza aj ďalšia koncentrácia plazmy vo výške. Magnetická os má k rotačnej osi Merkúra sklon 3°. Siločiary magnetického poľa neďaleko južného Merkúrovho pólu sú otvorenejšie než na opačnom póle a preto umožňujú na južnej pologuli prienik oveľa väčšieho množstva častíc slnečného vetra na povrch planéty, ako na severnej. To sa prejavuje na Merkúrovej atmosfére ako aj na intenzite zafarbenia niektorých oblastí jeho povrchu.
Magnetosféra Merkúra je na strane planéty odvrátenej od Slnka pretiahnutá do dlhého chvosta, podobne ako u iných planét s magnetickým poľom. Tento chvost sa pod vplyvom slnečnej aktivity výrazne mení. Už v priebehu niekoľkých minút sa dokáže predĺžiť či skrátiť o viac než trojnásobok svojej dĺžky. D. Schriver a kol. objavili vo výške asi polovice polomeru planéty dokonca aj náznak slabého radiačného pásu, ktorého častice nepresahujú energiu 10 keV.
Z údajov získaných Marinerom 10 nebolo možné určiť, či sa pole vo vnútri Merkúra generuje dodnes, alebo je len pozostatkom niekdajšieho magnetického poľa „zamrznutého“ do hornín tvoriacich kôru planéty. Jean-Luc Margot z Cornellovej univerzity sa po päťročnom výskume priklonil k názoru, že pole sa doteraz vytvára vo vnútri planéty procesom tekutého dynama. Túto hypotézu potvrdili aj údaje z prvého preletu sondy MESSENGER. Naproti tomu, keďže Merkúr je menší ako Zem, jeho jadro by malo už dávno vychladnúť (čomu napovedajú aj mnohé povrchové útvary, o ktorých sa predpokladá, že sa vytvorili ako následok chladnutia a zmenšovania sa sa jadra). Toto tvrdenie je v protiklade s teóriou tekutého dynama. Je však možné, že jadro zatiaľ nevychladlo úplne a že chemické prvky s nízkym bodom topenia, napríklad síra, v ňom zostávajú v tekutom stave.
Magnetické pole Merkúra je veľmi dynamické. Je oveľa premenlivejšie v závislosti od premenlivej slnečnej aktivity, ako napríklad magnetické pole Zeme. Vplyv lokálnych magnetických polí, čiže polí rozličných hornín povrchu, zatiaľ nie je známy. Predpokladá sa, že ich preskúma sonda MESSENGER, ktorá bude skúmať prostredníctvom svojho plazmového a časticového spektrometra aj vplyv Slnka na Merkúrovo magnetické pole.
Atmosféra
Atmosféra sa na rozdiel od hustých atmosfér iných planét nečlení na nijaké vrstvy. Povrch Merkúra je zároveň hranicou exosféry. Atómy v nej sa pohybujú po balistických dráhach a častejšie sa zrážajú s povrchom planéty než samy so sebou. Exosféra Merkúra je veľmi rôznorodá a nesymetrická v rozložení obsiahnutých prvkov aj vo svojej hrúbke.
Sonda MESSENGER pri svojom prvom prelete okolo Merkúra zistila v okolí Merkúra neutrálny vodík, ktorý vytvára dlhý chvost. Okrem neutrálneho vodíka sa v chvoste nachádzali aj atómy sodíka, sonda detegovala aj prítomnosť vápnika a ďalších prvkov. Isté asymetrie v rozložení vodíka a sodíka v chvoste svedčia o tom, že atmosféru planéty neustále ovplyvňuje interakcia slnečného vetra s magnetickým poľom.
Povrch
left|thumb|Merkúr na záberoch sondy Mariner 10 Podmienky na povrchu Merkúra sú drsné. Neprítomnosť hustej atmosféry, ktorá by zadržiavala teplo, je príčinou najväčších rozdielov teplôt medzi osvetlenou a neosvetlenou pologuľou v slnečnej sústave. Rozdiely dosahujú hodnôt takmer 700 °C. Povrch sa môže cez deň v oblasti rovníka rozpáliť až na +440 °C. Pri týchto teplotách sa topia aj niektoré známe kovy, napr. cín a olovo. Naopak, počas noci môže teplota klesnúť až na −180 °C. Priemerná povrchová teplota je +179 °C.
Mineralogické a geologické zloženie povrchu Merkúra sa značne líši od iných planét. Kôra je tvorená z minerálu anortozitu a neobsahuje nijaké oxidy železa. Napriek tomu, že sa vo vnútri Merkúra predpokladá veľké železné jadro, spektroskopické výskumy neukázali na povrchu ani stopu po železe. Tento paradox zostáva doteraz záhadou. Aj sonda MESSENGER potvrdila, že železa je na povrchu málo, podobne aj titánu. Ďalší identifikovaný minerál na povrchu bol ilmenit. Kôra nie je členená na tektonické platne. Vysoké je zastúpenie síry, ktorej je na Merkúre asi 10-krát viac ako na povrchu Zeme, čo spolu s lávovými poľami na severnej pologuli naznačuje, že v minulosti bola na povrchu mimoriadna sopečná aktivita. Oproti iným terestrickým planétam má povrch Merkúra tiež vysoké zastúpenie draslíka a tória. O prítomnosti sopiek svedčia stopy po vode a oxide uhličitom objavené sondou MESSENGER počas druhého preletu. Celkove sa podarilo stanoviť zastúpenie 10 rozličných chemických prvkov v regolite planéty.
Povrch Merkúra je veľmi starý a zostal takmer nezmenený po milióny rokov, keďže na planéte nie je kvapalná voda a slabá atmosféra planéty neumožňuje eróziu, ktorá by povrch pretvárala. Je veľmi podobný povrchu Mesiaca, pokrytý obrovským množstvom kráterov. Krátery vznikli zrážkou s meteoritmi a planétkami najrôznejších veľkostí (tzv. impaktné krátery). Predpokladá sa, že krátery v okolí pólov, ktoré sú chránené pred slnečným žiarením, by mohli obsahovať vodný ľad. V kráteroch väčších ako sa objavujú prstence. Hlavný rozdiel medzi Mesiacom a Merkúrom je v tom, že na Merkúre neexistujú tzv. moria, t. j. veľké výlevy bazaltov v obrovských panvách, vzniknutých po dopadoch veľkých telies. Namiesto morí jeho povrch pokrývajú rozsiahle zvlnené planiny len riedko posiate impaktnými krátermi, ktoré podľa názorov viacerých planétológov vznikli mohutnými výlevmi lávy, čiže podobne ako mesačné moria. Vulkanický pôvod naznačuje aj ich farba, ktorá je svetlejšia ako farba starých kráterov. Obrovské polia stuhnutej lávy v oblasti pólov zaujali planétológov už na prvých záberoch sondy MESSENGER. S plochou 4.106 km sú to najväčšie lávové polia na planéte. Ich hĺbka sa odhaduje na niekoľko km.
Ďalší rozdiel spôsobila gravitácia Merkúra, ktorá je približne dvakrát silnejšia ako mesačná. Preto je na povrchu málo lúčovitých kráterov a vďaka tomu sa hmota vymrštená pri dopade meteoritov na jeho povrch nerozstrekla až do takej vzdialenosti ako na Mesiaci. Pozorujeme tiež asi šesťkrát menšie množstvo druhotných kráterov. Druhotné krátery sú krátery, ktoré vyhĺbia úlomky hornín vyvrhnuté do okolia pri dopade veľkého telesa. Na Merkúre je tiež v porovnaní s Mesiacom výrazne menej kráterov menších než 100 km.
Takmer polovicu povrchu Merkúra zmapovala sonda Mariner 10 v roku 1975. O druhej pologuli sa do preletu sondy MESSENGER predpokladalo, že je podobná tej zmapovanej. Okrem kráterov tvoria reliéf povrchu aj početné vrásy a horské chrbáty. Horské chrbáty vznikli v procese vznikania Merkúra, keď sa planéta ochladzovala, scvrkávala a preto sa v jeho kôre vytvorili početné záhyby. Ďalšie povrchové útvary sú planiny, údolia, panvy a brázdy. Počas poslednej miliardy rokov, od zastavenia vulkanickej činnosti a zníženia počtu dopadových kráterov sa jeho povrch zmenil len veľmi málo.
Priame vzorky z povrchu Merkúra nemáme, hoci B. Gladman a J. Coffey upozornili na to, že horniny vymrštené z Merkúra pri impaktoch mávajú rýchlosť až šesťkrát vyššiu ako úniková rýchlosť z planéty a teda sa môže stať, že dopadnú až na Zem. Zatiaľ však nijaké nájdené meteority neboli identifikované ako pochádzajúce z Merkúra a nemôžeme ich takto identifikovať, kým nebude známe presné izotopové zloženie hornín a minerálov na Merkúre.
Povrchové útvary
right|thumb|Kráter Zola na zábere sondy [[Mariner 10]] right|thumb|[[Zlom Discovery z Marineru 10]]
Vnútro
left|thumb|Prierez telesom Merkúra: 1. kôra, 2. silikátový plášť, 3. železné jadro Vysoká hustota Merkúra naznačuje, že musí mať obrovské železné jadro. Toto jadro s polomerom asi 1 800 – je tvorené železom a vzniklo pri diferencovaní planéty pred asi 4 miliardami rokov. Má však málo rádioaktívnych prvkov produkujúcich svojím rozpadom teplo a preto je jeho jadro pravdepodobne tuhé, aj keď je možné, že tenká vrstva vonkajšieho jadra je stále roztavená a obsahuje železo a síru. V jadre je sústredených viac než 60 % hmotnosti planéty, pričom v prípade Zeme tvorí jadro iba 32 % jej hmotnosti. Jadro Merkúra siaha od stredu až do vzdialenosti troch štvrtín polomeru planéty respektíve 80 % priemeru planéty. Jadro pravdepodobne generuje slabé magnetické pole. Okolo jadra sa nachádza tuhý kamenný plášť tvorený kremičitanmi s hrúbkou 550 kilometrov. Plášť postupne vychladol, preto je planéta poslednú miliardu rokov vulkanicky neaktívna. Jej vulkanická aktivita sa nakrátko obnovila pri intenzívnom bombardovaní meteoritmi, počas ktorého vznikla pravdepodobne aj Panva Caloris.
Podľa vedeckej hypotézy výskumníkov z University of Illinois a Case Western Reserve University vznikajú vo vnútri Merkúru železné vločky a padajú k stredu planéty podobne ako sneh. Pohyb týchto železných častíc by mohol vysvetľovať prítomnosť magnetického poľa Merkúra, ktorého pôvod doteraz nebol uspokojivo vysvetlený. Železné častice by sa mali pohybovať do stredu a kvapalina s vyšším obsahom síry na opačnú stranu, čím sa vytvára vodivý prúd a ako dynamo produkuje slabé magnetické pole.
Hypotézy o vode
Definitívnu odpoveď na otázku, či je na Merkúri ľad, však dajú až spektroskopické merania sondy MESSENGER. Je možné, že v skutočnosti ide o iný materiál, napríklad síru. Prvý výskum urobila sonda MESSENGER prostredníctvom laserového výškometra a väčšina výsledkov týchto meraní potvrdila hodnoty získané pozemskými radarmi. Vedúci tímu sondy MESSENGER vyhlásil, že hypotéza o existencii vodného ľadu na Merkúre v prvej skúške obstála. Údaje z prvých 18 mesiacov prieskumu sondou MESSENGER ukazujú, že v okolí severného pólu planéty sa možno nachádza omnoho väčšie množstvo ľadu, než zistil rádioteleskop v Arecibe, pričom najopatrnejší odhad množstva ľadu je 100 miliárd ton a najsmelší až bilión ton. Ľad sa nachádza v oblastiach medzi 67. rovnobežkou a pólom. V povrchových vrstvách je menej ľadu než v hlbších, lebo hoci sú povrchové vrstvy zatienené pred priamym slnečným svitom, dopadá na ne slnečné svetlo rozptýlené osvetlenými svahmi. Do akej hĺbky však ľad siaha, vedci zatiaľ nevedia.
Mesiace
Merkúr nemá mesiace. Pri prehliadke Hillovej sféry Merkúra ďalekohľadom NOT (Nordic Optical Telescope) astronómovia Johan Warell a O. Karlsson zistili, že planétu určite neobieha nijaká družica s priemerom nad. Každá družica na jeho obežnej dráhe by buď v pomerne krátkej dobe dopadla na jeho povrch, alebo by prevážili gravitačné sily iného telesa, ktoré by si mesiac "privlastnilo". Najstabilnejšia potenciálna družica Merkúra by musela mať retrográdny obeh.
Pozorovanie
Merkúr možno len veľmi ťažko pozorovať, pretože sa príliš nevzďaľuje od Slnka a je teda väčšinu roka na dennej oblohe. Jeho uhlový priemer sa mení od 5 do 15 oblúkových sekúnd v závislosti od jeho vzdialenosti od Zeme. Tomu zodpovedá aj zmena jasnosti od 1,7 do −1,9 magnitúd. Voľným okom vyzerá ako pomerne jasná, žltá, neblikajúca bodka strácajúca sa v žiare Slnka na svitaní alebo za súmraku. Maximálnu uhlovú vzdialenosť od Slnka, takmer 28°, dosahuje pri tzv. najväčšej (východnej alebo západnej) elongácii. Nie pri každej elongácii sa však vzďaľuje od Slnka na túto vzdialenosť. Jeho veľmi eliptická dráha pre pozorovateľa na Zemi spôsobuje, že ak je planéta počas najväčšej elongácie zároveň v perihéliu, je od Slnka vzdialená len 16° a pozoruje sa omnoho ťažšie.
Na území Slovenska môže Merkúr vystúpiť do výšky približne 72,5° nad horizont (závisí od konkrétneho miesta), čo je najviac zo všetkých planét – vyplýva to z najvyššieho sklonu jeho dráhy medzi planétami. Ale v tomto prípade bude na oblohe spolu so Slnkom a teda bez ďalekohľadu bude nepozorovateľný.
Vzhľadom na to, že Merkúr je vnútorná planéta, z nášho pohľadu môžeme pozorovať jeho fázy podobne ako pri Venuši, alebo Mesiaci. Okrem fáz sa však malým ďalekohľadom nedá pozorovať nič. Niekedy sa Merkúr dostane presne medzi Zem a Slnko. Vtedy môžeme pozorovať prechod Merkúra popred slnečný disk. Posledný takýto prechod pozorovateľný z územia Slovenska bol 11. novembra 2019. Jeden prechod môže trvať najviac 9 hodín. Prechody nenastávajú pri každej dolnej konjunkcii, pretože roviny obežných dráh Merkúra a Zeme nie sú totožné.
20 najväčších elongácií Merkúra v rokoch 2001 – 2020* * založené na údajoch z programu Skymap pro 11