cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katedrála svätého Martina (Spišská Kapitula)
Neoslohové úpravy (19. storočie)
V rokoch 1873 až 1889 bola katedrála pod vedením Františka Storna regotizovaná a rozšírená o južné bočné prístavby. Západný a severný portál boli obnovené v neorománskom slohu. Pri regotizácii pod vedením Františka Storna boli vyhotovené nové omietky a nové gotické prvky ako balustráda medzi vežami a včlenenie nových prístavieb, bola položená nová dlažba a v roku 1880 zasklili okná podľa návrhu Alberta Jeleho, a dohotovili nové portály. Severný portál napodobňuje architektúru západného portálu, ktorý bol doplnený o nové pseudorománske prvky, ostatné portály boli regotizované (bratia Hennelovci). Mreže medzi presbytériom a loďou vyhotovili podľa návrhu arch. J. Lipperta. Výmaľbu dokončil F. Dabert a Jozef Hanula v roku 1888. Súčasne obnovili oltáre a vnútorné zariadenie v duchu puristickej regotizácie – pôvodné barokové zariadenie odstránili, oltáre dostali nové gotické skrine a štíty (okrem oltára korunovania Panny Márie). Reštaurátorský purizmus však silne zasiahol aj do vzácnej gotickej fresky nad severným portálom v interiéri, ktorej historický námet neodborne doplnili. V súčasnosti je pamiatka Spišskej Kapituly v zachovalom stave a je jednou z najkrajších dominánt kultúrnej krajiny na území Slovenska.
Nové úpravy (20.21. storočie)
V roku 1937 sa uskutočnila obnova a neskôr v 70. rokoch. V roku 1993 bola zapísaná do Zoznamu svetového kultúrneho a prírodného dedičstva UNESCO ako súčasť súboru Levoča, Spišský hrad a pamiatky okolia. V roku 2003 boli v katedrále uložené telesné pozostatky biskupa Jána Vojtaššáka. V rokoch 20092013 sa tu realizoval výskum, ktorý okrem iného odhalil pôvodnú podobu stavby a odkryl staršie hroby pod základmi románskej časti.
Kaplnka Zápoľských
náhľad|Kaplnka Zápoľských pohľad z vonku Katedrály svätého Martina.|alt=|vľavo náhľad|Interiér kaplnky Zápoľských. V roku 1465 sa stal spišským županom a majiteľom Spišského hradu palatín Imrich Zápoľský. Rod Zápoľských bol veľmi bohatý a od roku 1488 boli Zápoľskí dedičnými županmi Spiša. Na mieste staršej kaplnky Božieho Tela bola v rokoch 14901499 vybudovaná pohrebná kaplnka rodu Zápoľských. Postavili ju podľa vzoru gotickej kaplnky v Spišskom Štvrtku, ktorej predlohou bola kráľovská kaplnka Saint-Chapelle v Paríži. Nedosahuje však jej architektonickú dokonalosť, štíhlosť a eleganciu. Chýba je tiež spodné poschodie. Pravdepodobne ju postavili majstri košickej huty, ktorí pracovali na košickom Dóme svätej Alžbety. Kaplnka je pristavaná k južnej strane kostola má obdĺžnikový, polygonálne uzavretý pôdorys a jemnú sieťovú rebrovú klenbu. Priestor kaplnky sa spája s priestorom prepoštského kostola dvoma otvorenými arkádami. Gotický charakter je zdôraznený obrovskými oknami s krásnymi kružbami a jemnou sieťovou klenbou. V zadnej časti kaplnky sa nachádzajú dve sakristie a aj empora, ktorá má prekrásnu neskorogotickú kružbu. Kaplnka podstatne zväčšuje priestorový dojem z katedrály. Z vonkajšej strany ju podopiera osem podporných pilierov, ktoré trikrát stupňovito nadrastajú a končia sa fiálami vyzdobenými krabmi. Typické sú tiež vysoké neskorogotické okná pripomínajúce kaplnku v Spišskom Štvrtku. Vitráže zhotovili počas rekonštrukcie kaplnky. Náhrobné platne z červeného mramoru boli osadené do múrov kaplnky. Na severe je to platňa Imricha Zápoľského z roku 1487 a naproti je epitaf Štefana Zápoľského z roku 1499. Obaja títo predstavitelia zastávali funkciu spišského župana. Epitafy sú zdobené postavami anjelmi. Na náhrobku Imricha Zápoľského majú ženskú podobu, čim autor zdôraznil jeho jemnejšiu povahu. Naopak náhrobok Štefana majú anjeli mužské črty a obe postavy stoja na levoch ako symbol udatnosti. V roku 2003 boli v kaplnke umiestené exhumované pozostatky spišského biskupa Jána Vojtaššáka.
Kanonická knižnica
vľavo|náhľad|Vstup do kanonickej knižnice Knižnica Spišskej Kapituly, či inak nazývaná aj kanonická knižnica, vznikala počas niekoľkých storočí. Patrí tak medzi najstaršiu a najvzácnejšiu knižnicu nachádzajúcu sa v Spišskej Kapitule. O knižnici sa dozvedáme z testamentu spišského prepošta Mutimíra z roku 1237. Ostatní prepošti začali tento obyčaj napodobňovať, a tak v nasledujúcom období daná knižnica vznikala z ich pozostalostí. Dnes sa kanonická knižnica nachádza v samotnej katedrále nad starou sakristiou. Medzi emporou v hlavnej lodi a emporou kaplnky Zápoľských. Nie je jasné kde sa nachádzala knižnica v jej počiatkoch, ale podľa zápisnice z roku 1796 sa už nachádzala na tomto mieste. Miestnosť bola upravovaná v roku 1877 a v roku 1898 bola knižnica rozdelená od oboch empor múrom a samostatným vchodom do knižnice. V roku 2007 sa začalo z reštaurátorskými prácami. Knihy boli na istý čas odvezené, regály bol demontované a následne konzervované. Priestor knižnice bol dekontaminovaný a odvetrávaný. Počas reštaurátorských prác sa zistilo (dendrochronologická metóda), že gotická podlaha je datovaná do roku 1494. Rovnako sa vykonal architektonický a archeologický prieskum (architektonické sondy) knižnice, pretože severná stena knižnice je tvorená južným obvodovým múrom románskej veže a časť južnej steny knižnice zasa obvodovým múrom južného ramena priečnej lode románskeho chrámu (návštevníci knižnice tak môžu románske architektonické prvky vidieť z bezprostrednej blízkosti). Knižnica dostala nové okno s reprodukciou renesančnej sklenenej výplne. Po dokončení reštaurátorských prácach bol do knižnice osadený sklenený tunel pre návštevníkov, cez ktorý sa dá dostať k orgánovej empore, pričom sa nám naskytá nádherný pohľad na samotnú kanonickú knižnicu. V súčasnosti knižnica disponuje 6231 signatúrami a spolu teda 10 798 zväzkov kníh z obdobia 15. až 20. storočia. Z toho sú 2 kódexy, 42 inkunábul a približne 140 rukopisov (zväčša v maďarskom a nemeckom jazyku). Nachádzajú sa tu liturgické knihy, historická literatúra, právnická literatúra, literatúra z oblasti geografie, filozofie, medicíny, fyziky, náboženstva, cestopisy, zbierka atlasov a máp a súbor viazaných periodík z 19. storočia.
Nástenné maľby
Nástenný obraz korunovania uhorského kráľa Karola Róberta je pozostatkom pôvodne snáď bohatšej výzdoby kostola z obdobia pred gotickou prestavbou. Mohutné dielo maľované temperou je umiestnené nad menším románskym portálom. Dal ho namaľovať v roku 1317 spišský prepošt Henrich. Maľba zobrazuje korunovanie Karola Róberta za uhorského kráľa. Uprostred výjavu sedí na zlatom tróne Panna Mária s dieťaťom, žehná nového kráľa po jeho pravici. Podoba jej trónu, Ježišovo biele rúcho ale i ornamentika celého obrazu odkazujú k byzantskému umeniu, ktoré na Spiš sprostredkovalo talianske maliarstvo raného 14. storočia. Mária spolu s Ježišom sa obracia žehnajúcim gestom ku kráľovi s korunou na hlave, za ním vidno polený štít s rodovými ľaliami a bielo červenými pruhmi symbol Uhorska. Za kráľom kľačí kastelán Spišského hradu, František Tomáš Semsay. Po Máriinej ľavici vidno cirkevných hodnostárov, ostrihomského arcibiskupa Tomáša s ďalšou korunou v rukách, a za ním spišského prepošta Henricha. Nastená maľba napriek svojej ojedinelosti predstavuje kľúčové dielo maliarstva 14. storočia na Spiši predovšetkým vzhľadom na ikonografiu. Maľba okrem množstva sekundárnych nápisov zaujme starostlivo namaľovanými detailmi odevov (gombíky, opasky, klobúky, ostrohy) ale aj zbraní a insígnií (koruny, ornamentálna pošva meča). Sám trón je bohato intarzovanou prácou vykladanou polodrahokamami. Zvyšky nástenných malieb zo 14. storočia sa nachádzajú aj v podkroví, kde boli použité kamenné články z románskej stavebnej etapy.
Leo albus (Biely lev)
Leos albus alebo Biely lev (toto pomenovanie získal vďaka tomu, že je zhotovený z travertínu, ktorý má prevažne bielu farbu) je románska plastika a jednou z malá zachovalých románskych plastík na Slovensku. Dnes je umiestnený  za severným vchodom do katedrály, ale pred niekoľkými rokmi sa nachádzal pred jednou z kanónií. Podobné sochy majú svoj pôvod v románskom umení Talianska, odkiaľ sa tento motív rozšíril i do strednej Európy. Plastika sa datuje na prelom 12. a 13. storočia. Spracovane je veľmi jednoduché, čo len svedčí o tom že je to dielo domáceho umelca. Na svojich predných nohách ma položenú knihu čo pravdepodobne znázorňuje evanjelistu Marka.
Okná a vitráže
Kamenné články gotických okien z 15. storočia sú dnes nahradené vitrážami z konca 19. storočia. Vitráže v presbytériu nechal zhotoviť biskup Juraj Čáska. Boli vyhotovené v Innsbrucku. Znázorňujú život a činnosť svätého Martina a jeho patróna svätého Juraja, jedno okno má len tapetový vzor. Staršie okná sú v kaplnke Zápoľských. Všetky výjavy zobrazujú tematiku Starého zákona a Nového zákona. Scény su doplnené latinskými citátmi (svätý Martin sa delí o svoj plášť so žobrákom, Biskup Martin slúž svätú omšu, Pohreb svätého Martina, Svätý Juraj v pozadí Spišský hrad a Kapitula a v spodnej časti  biskup Juraj Čáska, Stvorenie sveta a svadba v Káne Galilejskej, Izraeliti obdarení mannou a Rozmnoženie chlebov a rýb, Melchizedechova obeta a Posledná večera, Obetovanie baránka a Ukrižovanie, Stôl s 12 bochníkmi chleba a Emauzskí učeníci, Prorok Malachiáš a Prijímanie veriacich).
Lavice, kazateľnica, epitafy a montuáriá.
náhľad|Lavice v hlavnej lodi kostola vľavo|náhľad|Montuáriom v chráme Bohato ranobarokové vyrezávané lavice v lodiach z roku 1630 majú bohatú boltcovú ornamentiku. Nepolychrómované lavice zdobia na šírku komponované oválne reliéfy zobrazujúce biblické výjavy. Na ich čelách sú vyrezávané reliéfy, ktoré zobrazujú (Narodenie Krista, Klaňanie sa Troch kráľov, Útek svätej Rodiny do Egypta a Kristus na Olivovej hore). Jednotlivý dekór polí je oddelený pilastrom so zvislým boltcovým motívom ukončeným zhora hlavičkou karyatídy. Rovnakým prvkom zovretým do boltcových krídel sú zdobené aj niektoré bočnice lavíc, ktoré sú v bočných lodiach zdobené ovocnými motívmi. Biblické scény kapitulských lavíc boli vytvorené podľa predlôh od Hansa von Aachen. Lavice nepochádzajú z dielne Christiana Kolmitza ako uvádza súpis pamiatok. Nápis a erby tiež hovoria, že vznikli za podpory Žigmunda Holla z Krompách a jeho manželky Žofie Ossolinskej z Tenczyna. Otázka autorstva tohto výnimočného súboru nie je zodpovedaná. Ani jedna z lavíc totiž nebola signovaná a ani v archívnych dokumentoch sa ich tvorca nespomína. V priebehu úprav interiéru katedrály v 19. storočí došlo výrazným zmenám. Medzi ne sa radí aj odstránenie rozmernej ranobarokovej kazateľnice, ktorej fragmenty sa dnes v poškodenom stave nachádzajú v depozite Východoslovenského múzea v Košiciach. V katedrále sú umiestnené rôzne voľné plastiky, obrazy, epitafy a montuáriá významných okolitých šľachtických rodov.
Oltáre
Súčasné oltáre pochádzajú z 15. storočia a s neskoršieho obdobia. Zariadenie pozostávalo z trinástich oltárov, neskôr pribudli ďalšie. Sú to skriňové oltáre zdobené súsošiami a tabuľovými obrazmi ktoré majú zo všetkého najväčšiu hodnotu. V 17. storočí boli (okrem oltára v kaplnke Zápoľských) oltáre barokizované. Kanonici nechal oltáre upravovať, čím narušili ich pôvodný vzhľad. Barokové prvky v čase silného vplyvu purizmu a regotizácie katedrály v 19. storočí zostalo len päť pôvodných oltárov, ktoré boli necitlivo premaľované, čím sa znížila ich umelecká hodnota. Medzi súčasné oltáre patria:
Hlavný oltár svätého Martina
Hlavný oltár zbarokizovali a v 19. storočí regotizovali. Z pôvodného oltára sa v originálnom stave zachovali len tabuľové maľby pohyblivých a pevných krídiel. Na prednej strane sú štyri tabule. Na ľavej hornej tabuli sú svätci z rodu Arpádovcov ako je svätý Štefan, svätý Imrich a svätý Ladislav. Pravá horná tabuľa zobrazuje svätcov ako je svätý Oswald z Northumbrie, biskupa Ľudovíta z Toulouse a francúzskeho kráľa Ľudovíta. Na spodnej časti sú maľby stredovekých svätíc ako je svätá Apolónia, svätá Margita, svätá Dorota, svätá Katarína Alexandrijská, svätá Barbora a svätá Uršuľa. Tabule majú mimoriadne vysokú umeleckú hodnotu a sú dielom spišského majstra. Nachádzajú sa tu upravené ústredné sochy Panny Márie so svätým Martinom, radikálne prerezané a regotizované. Na zatvorených krídlach je zobrazený Pašiový cyklus. Oltár dal zrejme vyhotoviť kráľ Matej Korvín, čo potvrdzuje symbol čierneho havrana s prsteňom v zobáku symbol Huňadyovcov, ako aj svätého Osvalda.
Oltár poklony Troch kráľov
Pochádza z konca 15. storočia. Ústredný reliéf zobrazuje poklonu Troch kráľov Ježišovi a Svätej rodine. Kľačiaci kráľ Gašpar bozkáva nohu Ježiša je zrejme kryptoportrétom prepošta Gašpara Backa, ktorý inicioval neskorogotickú prestavbu katedrály. Na predele je zobrazený Kristus vychádzajúci z hrobu s Pannou Máriou, evanjelistom Jánom a anjeli. Na tabuľových maľbách pohyblivých krídel je zobrazení Ježiš Kristus, svätý Ján Krstiteľ, svätý Peter a Pavol. Na zatvorených krídlach sú zobrazení ďalší svätci.
Oltár Zosnutia Panny Márie
Oltár bol vyhotovený v rokoch 14701478. Ústredný výjav zobrazuje Pannu Máriu upadajúcu do mdlôb v náručí svätého Jána evanjelistu, obklopenú apoštolmi zoradených v dvoch radoch a v rukách držia kadidlo a knihy. Panna Mária drží v ruke sviecu, ktorá symbolizuje jej vyhasínajúci život. Napriek premaľbe si oltár zachoval citovú naliehavosť a hĺbku posolstva. Výjav pokračuje pod baldachýnom postavou Krista nesúcou dušu Panny Márie spolu s dvomi anjelmi. Alegóriu dopĺňa súsošie korunovania Panny Márie na neogotickom nadstavci. Po stranách sú na krídlach z vonkajšej strany tabuľové maľby svätcov ako napríklad svätý Štefan, svätý Imrich, svätý Ladislav a svätý Ján Almužník.
Oltár Korunovania Panny Márie
Oltár pochádza z konca 15. storočia a vypĺňa celý priestor presbytéria Kaplnky Zápoľských. Objednávkou oltára poveril palatín Štefan Zápoľský nová sformovaná dielňa spišských maliarov ako je Majster z Okoličného, Majster z Hrabušíc, Majster Oltára svätého Antona v Spišskej Sobote a Majster Oltára svätej Anny. Zrejme nešlo o dlhodobo pôsobiaci ateliér, jednotlivých maliarov tohto kolektívu čoskoro nachádzame pracovať samostatne Ústredný reliéf je pozlátené súsošie kľačiacej Panny Márie obklopenej svätou trojicou Boha Otca a Ježiša Krista. Nad hlavou sa vznáša holubica ako symbol Ducha Svätého. Pod ňou sa vznáša nebeská koruna zostupujúca na Máriinu hlavu. Za postavami sú anjeli, ktorý držia záves. Oslavu Panny Márie dokresľuje na obrazoch Mariánsky cyklus (Zvestovanie, Navštívenie svätej Alžbety, Narodenie a Klaňanie sa Troch kráľov), na ôsmich obrazoch zatvoreného oltára sú zasa zobrazené Kristove pašie. Celý oltár korunuje vzletný, čipkovo prevzdušnený baldachýnový nadstavec.
Oltár svätého Michala Archanjela
Oltár zhotovili okolo roku 1470 pozostávajúci len z tabuľových malieb. Na ústrednej tabuli je archanjel Michal počas Posledného súdu zobrazený ako váži duší pri. Na krídlach oltára sú zobrazení štyria cirkevní otcovia, na zatvorených krídlach postavy svätcov.
Oltár Piety
Neogotický oltár z roku 1874 a jeho autorom je František Storno zo Šoprone. Umiestnený je na južnej stene Zápoľského kaplnky. V strede sa nachádza maľba Piety a po bokoch sú maľby anjelov s atribútmi umenia. V nadstavci je erb donátora spišského biskupa Jozefa Samassu.
Oltár svätého Kríža
Z roku 1629, umiestnený je v západne románskej časti chrámu pod južnou vežou. Patrí k vzácnym príkladom manieristických oltárov na Spiši. Trojdielny oltár vychádza ešte z gotickej koncepcie, zobrazuje Ukrižovanie Krista a po bokoch anjelov držiacich nástroje umučenia. V nadstavci je pôvodný obraz Zvestovania. V dolnej časti je ukladanie Krista do hrobu.
Oltár Božského srdca Ježišovho
Najnovší oltár katedrály z roku 1902 nesie typické prvky neogotického štýlu zo začiatku 20. storočia. Bol vyhotovený v Budapešti remeselníkom Réthayom et Benedekom. Uprostred je socha Ježiša Krista, naľavo od neho je malá Panna Mária a jej matka svätá Anna, vpravo je svätá Margita Mária Alacoque.
NGC 4119
NGC 4119 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 18. januára 1784.
Katedrála svätého Martina (Spišská Kapitula)
Ostatné zariadenie katedrály
Dnešné zariadenie katedrály je z veľkej časti výsledkom regotizácie v 19. storočí. Z tohto obdobia pochádzajú kanonické lavice (stallá) v sanktuáriu. Krstiteľnica je neogotická z roku 1879. Z rovnakého obdobia pochádzajú aj spovednice. Kostol má dnes tri organy. Všetky majú novogotické skrine a nové, väčšinou riegerovské zariadenie. Vo svätyni je malý organ, ktorý slúžil kanonikom pri spievaní hodiniek, z roku 1891. Aj kaplnka Zápoľských má organ z roku 1873. Vo veži katedrály sa nachádza zvon Urban, ktorý je z roku 1426 od spišskonovoveského zvonolejára Jána Weygela. Výmaľba klenby sanktuária je z roku 1888 a je dielom Felixa Daberta.
NGC 4119
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,3.
Lúžňanské súvrstvie
Lúžňanské súvrstvie označované aj ako spodnotriasové kremence je súvrstvie spodnotriasového veku známe z tektonických jednotiek tatrika, fatrika, severného veporika a zemplinika v Západných Karpatoch. Súvrstvie definovala O. Fejdiová v roku 1980. Typové lokality sa nachádzajú pri Liptovskej Lúžnej (južne od Ružomberka) a Donovaloch, na severných svahoch Ďumbierskych Tatier.
Analóg lúžňanského súvrstvia z hronika sa nazýva benkovské súvrstvie. V alpskej literatúre sú ich ekvivalenty známe ako semeringské kvarcity.
Horninové zloženie
Súvrstvie je tvorené zo stredno až hrubozrnných kremených arenitov, arkóz, drôb a pieskovcov najčastejšie hnedej, no niekedy ružovej či sivej farby. Pieskovce sú prevažne masívne, šikmé zvrstvenie nie je obvykle výrazné. Pieskovce majú nízky obsah cementu. Pieskovce sa usadzovali vo fluviálnom až plytkomorskom prostredí. Vrstevný sled odráža prechod zo silne až stredne silných divočiacich riek (rieky so strmým spádom a väčšou rýchlosťou prúdenia, tvorené spleťou viacerých korýt) do piesčitých až blatistých pobrežných rovín. Toto pobrežie sa vyznačovalo silným pôsobením vetra a arídnym až semiarídnym podnebím.
Rozoznávané sú 3 cykly. Prvý s hrubo až stredne zrnitými pieskovcami striedajúcimi sa s jemnozrnnými zlepencami, o celkovej hrúbke asi 10 –. Zlepence lúžňanského súvrstvia tvoria samostatný člen označovaný zlepence Zlatého vrchu. Druhý cyklus sa vyznačuje prítomnosťou zelenkavých až červených piesčitých bridlíc, je hrubý 20 až. Telesá bridlíc sú hrubé asi, smerom nahor sa zvyšuje frekvencia ich výskytu, nie však ich hrúbka. Tretí cyklus tvoria fialové a pomerne jemnozrnné pieskovce a prachovcové a piesčité bridlice. Dosahuje hrúbku 10 –.
Miestami, hlavne v spodnej časti a tiež naspodku riečnych cyklov, obsahuje telesá zlepencov, obvykle obsahujúce žilný kremeň, ale aj exotické horniny ako ryolity, ryodacity a ich tufy alebo klasty s vysokým obsahom turmalínov. Zdrojom týchto hornín bolo zrejme predpolie Západných Karpát. Badateľný je väčšinou smer transportu klastov zo severozápadu až severu generálne na juh a juhovýchod. Smerom na východ klesá veľkosť klastov. Zdrojom klastického materiálu lúžňanského súvrstvia je pravdepodobne Armorický alebo Český masív. Presné určenie tejto zdrojovej oblasti je však komplikované.
Vzťah k nadložiu a podložiu
V niektorých oblastiach (ako napr. v seleckom bloku Považského Inovca) možno sledovať pozvoľný prechod medzi podložnými vrchnopermskými sedimentami (v prípade Považského Inovca napr. krivosúdskym súvrstvím) a kremencami lúžňanského súvrstvia. V mnohých oblastiach leží transgresívne priamo na kryštaliniku. Inde (napr. vo federátskej jednotke veporika) súvrstvie nasadá na podložné predajnianske súvrstvie diskordantne. náhľad|vpravo|Kremence Lúžňanského súvrstvia tatrika z oblasti Donovál v Nízkych Tatrách.
Hrúbka
Hrúbka súvrstvia je variabilná, miestami dosahuje iba okolo 30 –  (na typovej lokalite ), bežne. V tatriku sú známe výskyty s hrúbkou okolo. Vo veporiku dosahuje hrúbku maximálne 250 – . Výskyty vo fatriku sú iba ojedinelé a väčšinou predstavujú iba zlomok pôvodného vrstevného sledu.
Vek
Vek súvrstvia sa pre nedostatok biostratigraficky vhodných skamenelín nepodarilo presne určiť. Dosiaľ v ňom nebolo uskutočnené ani rádiometrické datovanie. Všeobecne sú považované za horniny seiského (griesbach) veku (najspodnejší trias). Autori tak usudzujú na základe superpozície jeho spodných členov v nadloží permských sekvencií a tiež pozície v podloží strednotriasových karbonátov. Analogické horniny vo Východných Alpách sú považované za permo-skýtske, teda vrchnopermské až spodnotriasové.
Biocentrum
Biocentrum je biotop alebo súbor biotopov v krajine, ktorý svojím stavom a veľkosťou umožňuje trvalú existenciu prirodzeného či pozmeneného, avšak prírode blízkeho ekosystému. Inými slovami, je to geograficky vymedzená oblasť, ktorá vhodným stavom prírodných podmienok umožňuje existenciu prirodzených - teda v podstate pôvodných - živočíšnych a rastlinných spoločenstiev.
Pojem biocentrum vychádza z Územného systému ekologickej stability, kde spolu s biokoridorom tvoria jeho dva základné články.
Veľkosť biocentra
thumb|Kunratický les ako prototyp biocentra Biocentrum musí mať určitú veľkosť, aby umožnilo trvalú existenciu tohto ekosystému. Biocentrom teda napr. nebude Jelenia priekopa pod Pražským hradom. Na jednej strane je síce dosť husto zalesnený a vyskytujú sa tu niektoré typické živočíšne a rastlinné druhy, ale svojou rozlohou asi 5 hektárov neumožňuje trvalý život väčšiny druhov charakteristických pre tento biotop. Naopak Kunratický les je so svojimi 300 ha typické pražské biocentrum.
Ignaux
Ignaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 93 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
František Tomášek (kardinál)
Prof. František kardinál Tomášek (* 30. jún 1899, Studénka – † 4. august 1992, Praha) bol katolícky kňaz, pedagóg a teológ, 34. pražský arcibiskup a český prímas. Podieľal sa na príprave prvej návštevy pápeža Jána Pavla II. v Česko-Slovensku v roku 1990.
Mladosť
František Tomášek sa narodil 30. júna 1899 v Studénke, (okres Nový Jičín) ako druhý najstarší syn miestneho nadučiteľa a organistu Františka Tomáška a jeho manželky Zdenky (rodenej Vavrečkovej). Mal 5 súrodencov, troch bratov a dve sestry. Vo veku šiestich rokov sa stal polovičnou sirotou – otec mu zomrel 9. februára 1906.
Maturoval v roku 1918 na Slovanskom gymnáziu v Olomouci a po krátkom pobyte v armáde (pred odchodom na front ochorel na tuberkulózu a bol ako invalid prepustený) vstúpil do kňazského seminára. 5. júla 1922 bol olomouckým arcibiskupom Antonínom Cyrilom Stojanom vysvätený za kňaza.
Kňazské pôsobenie
V rokoch 19271934 pôsobil ako katechét v okolí Olomouca. V roku 1934 sa stal asistentom katechetiky a pedagogiky na Cyrilometodskej teologickej fakulte Univerzity Palackého v Olomouci. V rokoch 1940–1945 zastával miesto učiteľa na Arcidiecéznom bohosloveckom učilišti v Olomouci a post inšpektora vyučovania náboženstva v okresoch olomouckej arcidiecézy. Potom opäť pôsobil na Cyrilometodskej bohosloveckej fakulte, v roku 1946 sa stal docentom a v roku 1947 profesorom katechetiky a pedagogiky.
Biskup
14. októbra 1949 ho olomoucký arcibiskup Josef Matocha tajne vysvätil za biskupa. Stal sa titulárnym butským biskupom a tajným olomouckým svätiacim biskupom. Ako biskupské heslo si zvolil: Laxabo rete! (po slovensky: Rozprestriem siete).
23. júla 1951 bol zatknutý a uväznený v koncentračnom tábore pre kňazov v Želivi. Bol posielaný na nútené práce do kameňolomu. 28. mája 1954 bol bez súdu prepustený. Následne mu bolo dovolené pôsobiť ako administrátor farnosti v Moravskej Huzovej (19541965).
Bol jediným z českých biskupov, ktorý sa zúčastnil na všetkých štyroch zasadnutiach Druhého vatikánskeho koncilu. Veľký úspech zožali jeho vystúpenia týkajúce sa ekumenizmu a podpory rodinného života, delegácia ruskej pravoslávnej cirkvi mu za jeho prístup k ekumenizmu udelila pamätnú medailu. Ešte pred skončením koncilu – v marci 1965 – bol František Tomášek po zložitých rokovaniach medzi rímskokatolíckou cirkvou a ČSSR menovaný apoštolským administrátorom pražskej arcidiecézy.
Správca pražskej arcidiecézy
20. marca 1968 vydal prehlásenie, v ktorom výslovne upozornil na prenasledovanie cirkvi v predchádzajúcom období komunizmu, vyjadril nádej, že toto obdobie končí, a vzniesol požiadavku, aby bola v krajine obnovená možnosť slobodného pôsobenia cirkvi. Zároveň vystúpil proti Mierovému hnutiu katolíckeho duchovenstva (ktorého bol ešte ako farár nedobrovoľným členom). Stal sa tiež členom Spoločnosti pre ľudské práva a spoluzakladal hnutie Dielo koncilovej obnovy. Počas rokovaní so štátom sa mu podarilo dosiahnuť, okrem iných ústupkov štátu, že väčšina biskupov sa mohla znovu ujať svojich úradov.
Po augustovej invázii vojsk Varšavskej zmluvy vydal 1. septembra prehlásenie, v ktorom vyzval obyvateľstvo k pokoju a zároveň vyjadril podporu legálnym predstaviteľom Československa
. V nasledujúcom období normalizácie sa stále častejšie a ostrejšie vyslovoval proti režimu i jeho konkrétnym krokom a stával sa jednou z vedúcich osobností protikomunistického odporu.
V roku 1973 boli po rokovaní medzi Vatikánom (zastupovaným Agostinom Casarolim) a komunistickou vládou vysvätení 4 noví biskupi. Najproblematickejší z nich, Josef Vrana, bol menovaný len ako apoštolský administrátor olomouckej arcidiecézy – nie arcibiskup.
Kardinál a arcibiskup
27. júna 1977 pápež Pavol VI. menoval Tomáška za kardinála (mnoho ľudí predpokladá, že ho v skutočnosti menoval už v roku 1976 ako kardinála in pectore). 30. decembra 1977 bol vymenovaný za 34. pražského arcibiskupa. V roku 1978 sa zúčastnil na voľbe pápežov Jána Pavla I. a Jána Pavla II.
Univers Zero
Univers Zero je belgická inštrumentálna skupina známa hraním temnej hudby ovplyvnenej komornou hudbou 20. storočia. V roku 1974 ju založil bubeník Daniel Denis a gitarista Roger Trigaux.
František Tomášek (kardinál)
Kardinál a arcibiskup
V marci 1982 došlo k definitívnemu vyostreniu jeho stretov s komunistickou vládou, keď rázne vystúpil na obhajobu dokumentu, ktorým vatikánska Kongregácia pre klérus zakázala hnutie Pacem in terris. Keďže vládou presadzovaní kňazi ovládali Katolícke noviny a odmietali kardinálovi poslušnosť, 1. novembra 1982 im odobral cirkevné schválenie.
Ďalší ostrý konflikt medzi vládou a cirkvou vyvolali oslavy 1100. výročia úmrtia sv. Metoda (9. apríla 1985) a následná púť na Velehrade (7. júla 1985). V roku 1987 vydal obežník, ktorým oznámil štart programu Desať rokov duchovnej obnovy – duchovnej prípravy na svätovojtešské milénium. 1. januára sa postavil za petíciu nazvanú Podnety katolíkov k riešeniu situácie veriacich občanov v Československu, ktorá požadovala obnovenie demokratických a náboženských slobôd a ktorá potom získala viac ako pol milióna podpisov.
Univers Zero
Štýlovo pohybujúca sa na pomedzí avant - progresívneho rocku sedemdesiatych rokov a vplyvov pochádzajúcich z hudby Igora Stravinského či Bélu Bartóka. Spolu so skupinami ako Henry Cow (Spojené kráľovstvo), Samla Mammas Manna (Švédsko), Stormy Six (Taliansko) či Etron Fou Leloublan (Francúzsko) boli Univers Zero zakladajúcimi členmi hnutia Rock in Oppositon.
František Tomášek (kardinál)
Kardinál a arcibiskup
Počas kardinálovho pobytu vo Vatikáne v súvislosti s jeho účasťou na svätorečení Anežky Českej, prepukla v Česko-Slovensku Nežná revolúcia. 21. novembra 1989 vydal kardinál Tomášek prehlásenie, ktorým podporil revolúciu a demokratické zmeny.
Univers Zero
Tvorba skupiny je takmer čisto inštrumentálna, výstižne popísaná ako akási temná odnož komornej hudby. Na skorších albumoch je zvuk skupiny vymedzený silným akustickým základom, pre neskoršiu fázu tvorby je typická inklinácia i k elektronickej hudbe, ktorá sa stáva súčasťou akustického jadra skupiny.
František Tomášek (kardinál)
Ponovembrové obdobie
Nasledujúce dva roky viedol cirkev v období, keď sa skončilo jej prenasledovanie a jej podzemná časť vychádzala z katakomb. V roku 1990 sa splnil jeho sen, keď privítal a sprevádzal pápeža Jána Pavla II. na jeho prvej návšteve Československa. Keďže už nemusel mať obavy, kto ho nahradí (doba, keď štát zasahoval do menovania biskupov a arcibiskupov pominula), požiadal kardinál Tomášek o uvoľnenie z úradu vzhľadom na vysoký vek. 26. marca 1991 mu pápež vyhovel a jeho za jeho nástupcu bol vymenovaný Miloslav Vlk (formálne prevzal správu diecézy 1. júna 1991). V lete 1992 bol kardinál hospitalizovaný a zomrel 4. augusta 1992. O 8 dní neskôr bol pochovaný v Katedrále sv. Víta.
Literatúra
Jan Hartmann, Bohumil Svoboda, Václav Vaško a kol.: Kardinál Tomášek, Praha 1994 (ISBN 80-7113-093-1)
Univers Zero
Od roku 1977 po rok 1986 Univers Zero nahrali šesť albumov a v roku 1987 na obdobie zhruba desať rokov skupina pozastavila svoju činnosť. Svoju činnosť obnovuje koncom deväťdesiatych rokov, čoho výsledky sú i nové albumy vydávané postupne od roku 1999.
Neuville-au-Plain
Neuville-au-Plain je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zemplínska Nová Ves
Zemplínska Nová Ves je obec na Slovensku v okrese Trebišov. Obec tvoria dve časti Úpor a Zemplínsky Klečenov.
Obručné
Polohopis
Obec sa nachádza v severozápadnej časti Šariša, priamo pri hranici s Poľskom. Severným okrajom prechádza cesta I/77, ktorá tu prekonáva horský hrebeň Čergova.
Dejiny
Obručné vzniklo na území panstva Plaveč v 2. polovici 14. storočia. Historické názvy boli v roku 1636 Obruczno, v roku 1773 Obrucžno a v roku 1920 Obručné. Živobytie ľuďom poskytovalo poľnohospodárstvo a chov dobytka, no najmä po vzniku prvej Česko-slovenskej republiky časť obyvateľov odchádzala za prácou do Česka.
Zemplínska Nová Ves
Osobnosti
Jozef Suchoža (*27. september 1931) - slovenský právnik a pedagóg pôsobiaci na Právnickej fakulte UPJŠ v Košiciach
Obručné
Obyvateľstvo
Z dôvodu náročných podmienok na život, odľahlosti a nedostatku pracovných príležitostí sa populácia v obci neustále znižuje. Obyvateľstvo tvoria z veľkej časti seniori a z Obručného sa postupne stáva chalupárska osada s rekreačným charakterom. K dispozícii majú predajňu potravinárskeho tovaru a knižnicu.
Vývoj počtu obyvateľov:
Dobřany (okres Plzeň-juh)
Dobřany sú mesto v Česku v okrese Plzeň-juh v Plzenskom kraji.
1. januára 2012 tu žilo 6 107 obyvateľov, z toho 3 007 mužov a 3 100 žien, pričom priemerný vek v meste bol 39,1 roka (muži 37,9 roka, ženy 40,2 roka).
Dora Pejačević
Dora Pejačević (* 10. september 1885, Budapešť, Maďarsko – † 5. marec 1923, Mníchov, Nemecko) bola chorvátska skladateľka.
Bola dcérou vynikajúcej pianistky a speváčky, vyrastala na zámku Našice v Slavónsku a ako prvá žena v Chorvátsku písala orchestrálne diela. Jej neskoro romantická, veľmi svojrázna hudba bola porovnateľná najskôr s hudbou Sergeja Rachmaninova. Zanechala bohaté dielo (58 prác), ktoré nie sú veľmi hrávané.
Schindlerov zoznam
Schindlerov zoznam je film režiséra Stevena Spielberga, natočený podľa skutočných udalostí opísaných v knihe Thomasa Keneallyho. Rozpráva príbeh továrnika Oskara Schindlera (Liam Neeson), ktorý prichádza v roku 1939 do Krakova, aby využil lacnú židovskú pracovnú silu neďalekého geta.
Dej filmu
Dej sa odohráva koncom roku 1939, kedy do Krakova prichádza Oskar Schindler, člen NSDAP a neúspešný priemyselník, ktorý má zálusk na získanie rýchleho bohatstva v podobe továrne na smaltovaný riad. Uzatvára dohodu so židovskými predákmi o poskytnutí finančnej pomoci na odkúpenie továrne. Tá je práve na okraji novovzniknutého krakovského geta. Vo svojej továrni zamestnáva Židov z geta a s ich hľadaním mu pomáha bývalý účtovník židovského pôvodu Isaac Stern, ktorý sa snaží v továrni zamestnať čo najviac ľudí. Továreň prosperuje a Schindler začína zarábať svoje bohatstvo. Novým správcom geta sa stáva Amon Goeth, ktorý má odpor nielen voči Židom, ale i voči životu ako takému. Ku koncu vojny sa správa Tretej ríše rozhodla presunúť všetkých krakovských Židov do koncentračného tábora Krakov-Plaszow. Schindler tomu chce zabrániť za každú cenu a zachrániť čo najväčší počet ľudí. Dohodne sa preto s Goethem, že od neho Židov kúpi. Spolu s Isaacom Sternom spisuje zoznam Židov ("Schindlerov zoznam"), na ktorom sa objaví viac než 1 200 mien. Židia sú krátko na to transportovaní do novej továrne na výrobu granátov v Svitavách-Brnenci (Protektorát Čechy a Morava). Pri presune sa omylom jeden vlak vypraví do Osvienčimu. Keď sa to Schindler dozvie, bez váhania tam odcestuje, riskujúc tak vlastný život, a úplatkami vykupuje ženy a deti, ktoré tam boli odvezené. Paradoxom jeho novej továrne je to, že žiadne funkčné granáty sama nikdy nevyrobí. Aby továreň nezatvorili a Židov neposlali do koncentračného tábora, nakupuje granáty inde a vydáva ich za svoje. Je isté, že takto to nemôže fungovať donekonečna. Nastáva deň, kedy Schindlerov účtovník, Stern, oznamuje Schindlerovi, že došli peniaze. Zhodou okolností je to deň, kedy sa končí vojna, a Nemecko kapituluje. Schindler ako člen NSDAP musí utiecť, inak by bol súdený ako vojnový zločinec. "Schindlerovi Židia" mu spisujú dobropis, v ktorom popisujú to, ako ich zachránil, a všetci sa pod list podpíšu. Na pamiatku mu dávajú tiež zlatý prsteň, ktorý odliali zo zlatých zubov jedného Žida, a na ktorý vyryjú úryvok z talmudu: "Ten, kto zachráni človeka, zachráni svet". Sanhedrin 4:5. Po veľmi dojemnej scéne, kedy si Schindler uvedomuje, že mohol zachrániť viac ľudí, keby predal svoje auto, odchádza. Druhý deň prichádza oslobodzujúca Červená armáda, ktorá Židov "oslobodí". Koniec príbehu je situovaný do dnešného Jeruzalema, kde je pochovaný Oskar Schindler. K hrobu prichádzajú "Schindlerovi Židia", ktorí prežili, a ich potomkovia, a ako symbol úcty položia na jeho hrob kamienky.
Ohlas príbehu
Kniha Thomasa Keneallyho, spísaná podľa výpovedí pamätníkov (predovšetkým z radov "Schindlerových Židov"), sa stala inšpiráciou pre nakrútenie filmu slávnym režisérom židovského pôvodu Stevenom Spielbergom, ktorý za tento film dostal svojho prvého Oscara za najlepšiu réžiu vo svojej kariére. Splnil tým "povinnosť" voči ostatným Židom a on sám si z tržieb za film nevzal ani dolár.
Napriek tomu, že Spielbergov film sa nehrá na dokument, bol kritizovaný niektorými historikmi (predovšetkým v Poľsku a Česku), že najmä jeho druhá polovica prekrucuje historické fakty (napr. záchranná misia v Osvienčime, nezmyselné tvrdenie, že v brnianskej továrni sa žiaden vojenský materiál nevyrobil, precitlivelá scéna lúčenia sa s väzňami a pod.), čo však umeleckú kvalitu a výsledný dojem z filmu nijako neznižuje.
Územný systém ekologickej stability
Územný systém ekologickej stability (ÚSES) je krajinotvorný program, ktorého úlohou je zvýšenie ekologickej stability od najmenších celkov až po celoeurópske siete.
Podľa zákona č. 543/2002 Zb. o ochrane prírody a krajiny je dokumentácia ÚSES dokumentáciou ochrany prírody a krajiny a vytváranie a udržiavanie územného systému ekologickej stability je verejným záujmom Zákon definuje ÚSES takto: " ÚSES je taká  celopriestorová štruktúra navzájom prepojených ekosystémov, ich zložiek a prvkov, ktorá zabezpečuje rozmanitosť podmienok a foriem života v krajine. Základ tohto systému predstavujú biocentrá, biokoridory a interakčné prvky nadregionálneho, regionálneho alebo miestneho významu."
ÚSES je tvorený nasledujúcimi prvkami:
ÚSES môže byť nadregionálny (GNÚSES), regionálny (RÚSES) alebo lokálny (MÚSES).
Proti prúdu (občianske združenie)
Proti prúdu je občianske združenie, ktoré od septembra 2001 vydáva časopis Nota bene. Sídli na Karpatskej 10 v Bratislave. Na Ministerstve vnútra bolo zaregistrované 20. marca 2001.
Kontinentálne právo
Kontinentálne právo (iné názvy: kontinentálne európske právo, kontinentálny právny systém) je v teórii práva veľký právny systém (právna rodina), ktorý sa postupne sformoval na európskom kontinente, kde sa dodnes uplatňuje v najväčšom rozsahu, ale zároveň sa rozšíril aj do mnohých ďalších mimoeurópskych štátov.
Proti prúdu (občianske združenie)
Riaditeľom združenia je Martin Opeta
Kontinentálne právo
Subsystémy kontinentálneho právneho systému
Systém kontinentálneho práva sa podľa teórie porovnávacieho práva vnútorne člení na niekoľko subsystémov.
Základ kontinentálneho právneho systému predstavuje francúzsky právny systém. Tento právny systém stojí hlavne na občianskom zákonníku Code civil, ktorý bol prijatý v roku 1804 a ktorý je platný s početnými zmenami a doplnkami už približne dvesto rokov. Z Francúzska sa rozšíril aj do „Belgicka, Holandska, Luxemburska, Talianska, Španielska“  a v bývalých kolónií týchto krajín.
Okrem francúzskeho právneho systému kontinentálne právo tvorí aj nemecký systém práva, ktorého vývoj bol poznačený najmä obyčajovým právom germánskych kmeňov a ktorý sa opiera o Nemecký občiansky zákonník (Bürgerliches Gesetzbuch, BGB) platný od roku 1900. V súčasnosti sa okrem Nemecka používa aj v Rakúsku, Chorvátsku a Švajčiarsku, donedávna aj v Grécku, Portugalsku, Turecku, Japonsku a v Južnej Kórei.
Škandinávsky právny systém je charakterizovaný tým, že je regulovaný prostredníctvom kódexov, čo možno považovať za typickú vlastnosť kontinentálneho právneho systému. Jeho zvláštnosťou je, že škandinávsky právny systém zaviedol inštitút ombudsmana, ktorý má v škandinávskom ponímaní podobnú funkciu ako má na Slovensku prokurátor, vykonáva kontrolnú právomoc nad administratívou. Vďaka zvláštnostiam škandinávskeho právneho systému je možné považovať ho za samostatný subsystém kontinentálneho práva a to aj napriek tomu, že je vo veľkej miere ovplyvnený predovšetkým nemeckým právom. „Je charakteristický pre krajiny severu európskeho kontinentu a to Dánsko, Nórsko, Švédsko, Fínsko a Island.“
Rakúsky právny systém aplikovaný predovšetkým v Rakúsku, mal určitý vplyv aj v Srbsku, Rumunsku a Grécku, rovnako tak aj v Čile a Brazílii. Jeho základným dokumentom je Všeobecný občiansky zákonník – Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (ABGB) z roku 1811.
Švajčiarsky právny systém stojí predovšetkým na dokumente Zivilgesetzbuch (ZGB) - švajčiarsky občiansky zákonník. Tento zákonník takmer v plnom rozsahu prevzalo Turecko a tiež sa z neho vychádzalo pri kodifikovaní vecného práva v krajinách Blízkeho a Stredného východu.
Charakteristika kontinentálneho právneho systému
Hoci kontinentálny právny systém je vnútorne členený na niekoľko subsystémov, ktoré sa vyznačujú svojimi osobitnými črtami, vo všeobecnosti možno vymedziť niekoľko znakov spoločných pre všetky subsystémy, vrátane francúzskeho právneho systému. Kontinentálny právny systém tvorí právo písané, ktoré vzniká ako výsledok legislatívnej činnosti príslušných ústavných orgánov daného štátu. Ide o právo výlučné voči ostatným systémom, pretože vo väčšine krajín patriacich do kontinentálneho systému sa vylučuje sudcovská tvorba práva, respektíve akékoľvek iné právo. Iba v niektorých prípadoch sa pripúšťa obyčajové právo, ktoré je kompatibilné s akýmkoľvek iným právom.
Podstatou kontinentálneho právneho systému a spoločným menovateľom pre všetky subsystémy kontinentálneho práva je súkromné právo, respektíve občianske právo v kódexovej forme, pričom „kódex bol pôvodne súborom tabúľ, neskôr papyrusových listov, na ktoré sa písalo. Dnes je to kompletný, organicky usporiadaný súbor uzákonených právnych textov určitého právneho odvetia.“ Toto tvrdenie možno podložiť minimálne dvoma základnými argumentmi: v krajinách, ktoré sa zaraďujú do iného ako kontinentálneho právneho systému, sa kontinentálne právo označuje ako civil law – občianske právo - a subsystémy kontinentálneho práva stoja na dokumentoch upravujúcich súkromnoprávne vzťahy a inštitúty. Právny dualizmus, teda rozlišovanie práva na súkromné a verejné má svoje počiatky už v rímskom práve. Pri tom súkromné právo upravuje okruh spoločenských vzťahov, ktorých subjektami sú občania, iné fyzické osoby alebo právnické osoby, a jeho základnou zásadou je vzájomná rovnosť medzi účastníkmi právneho vzťahu. Verejné právo, na rozdiel od toho, upravuje vzťahy, v ktorých ide o vlastnú organizáciu štátu a jeho fungovanie, čo ustanovujú právne normy, predovšetkým ústava. Vo verejnoprávnych vzťahoch sú subjekty zastupujúce štát v nadradenom postavení k účastníkom konania – tzv. princíp subordinácie. Nakoľko sa však právne poriadky a samotné kódexy tvorili pod rôznym vplyvom, je ich obsah a štruktúra v určitých smeroch odlišná. Z toho vyplýva, že systém práva vo francúzskom, ale aj v rakúskom a nemeckom okruhu možno definovať práve na základe charakteristických znakov súkromnoprávnych noriem, konkrétne občianskeho práva.
Vývoj kontinentálneho práva
Kontinentálny právny systém a v rámci neho jeho jednotlivé subsystémy sa formoval najmä v západnej Európe. Pre vývoj kontinentálneho práva boli pravdepodobne smerodajné a rozhodujúce práve tieto etapy vývoja:
Každá jedna etapa vývoja predstavuje dôležité obdobie z hľadiska formovania kontinentálneho práva. Posledná etapa, etapa novodobých kodifikácií predstavuje vyvrcholenie vývoja a akési definitívne vytvorenie dokumentov, ktoré spájajú a zároveň odlišujú jednotlivé subsystémy kontinentálneho práva.
Tatabánya
Tatabánya (nem. Totiserkolonie) je mesto v severozápadnom Maďarsku v severnom Zadunajsku. Má rozlohu a vyše 70-tisíc obyvateľov a je to hlavné mesto Komárňansko-ostrihomskej župy.
Dejiny
Mesto vzniklo v roku 1947 zlúčením obcí Felsőgalla, Alsógalla, Bánhida a Tatabánya.
Obec Tatabánya vznikla ako banícka kolónia začiatkom 20. storočia. Pomenovaná je podľa susednej obce Tata + banya. Názov obce Tata je zo slovanského/slovenského osobného mena Tata (podobne čes. Tatinný, srbs. Tatinac a podobne), ale môže sa myslieť aj tata v zmysle otec. V obci Tata sa ešte v 15. storočí spomína, že má "maďarské a slovenské obyvateľstvo". Bánya znamená po maďarsky baňa, maďarské slovo pochádza zo slovenčiny.
Felsőgalla (Vyšná Galla) a Alsógalla (Nižná Galla) sa prvý raz spomína (do 14. storočia ešte spoločne) roku 1251 ako villa Galla. Názov pochádza zo maďarského galya zo staroslovanského *Goľa (porov. slovenské Hoľa, južnoslov. Golja).
Od 18. storočia boli v osadách budúceho mesta usadzovaní slovenskí a nemeckí kolonisti, na začiatku novoveku tu bolo riedke osídlenie.
Nota bene (časopis)
Nota bene je pouličný časopis, ktorý od septembra 2001 vydáva občianske združenie Proti prúdu.
NGC 4120
NGC 4120 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 6. apríla 1793.
Nota bene (časopis)
Časopis je formou pomoci ľuďom bez domova. Predajca (osoba bez domova) sa najprv zaregistruje, pričom dostane preukaz, ktorý pri predaji musí mať viditeľne na sebe. Následne si predajca kupuje časopisy za polovicu predajnej ceny (v súčasnosti 0,70 €) a predáva ich na určenom predajnom mieste za plnú predajnú cenu (v súčasnosti 2,40 €), pričom si rozdiel necháva (prvých niekoľko časopisov dostane predajca zdarma, preto na začiatku nepotrebuje nijaké peniaze).
Časopis bol na začiatku predávaný len v Bratislave, neskôr sa jeho pôsobnosť rozšírila do ďalších slovenských miest, napríklad Žilina, Banská Bystrica, Kežmarok, Košice, Malacky, Nitra, Nové Zámky, Piešťany, Poprad, Prešov, Senica a Trnava.
NGC 4120
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
Nota bene (časopis)
Nota bene je mesačník. V jeho histórii sa vyskytli pokusy o dvojtýždennú periodicitu, ktorá sa však neosvedčila, a časopis sa vrátil späť k mesačnej.
Názov Nota bene pochádza z latinčiny a znamená "dobre si všimnite".
Nota bene je členom International Network of Street Papers (Medzinárodná sieť pouličných časopisov).
1756 Giacobini
1756 Giacobini je planétka s priemerom 48 km, ktorú objavil A. Patry 24. decembra 1937.
Majstrovstvá sveta v biatlone 2013 – Preteky s hromadným štartom mužov na 15 km
Preteky s hromadným štartom mužov na 15 km na MS v biatlone 2013 sa uskutočnili 17. februára 2013. 30 pretekárov súťažilo na okruhu dlhom 15 km.
Výsledky
Preteky začali o 15:00.
Surtsey
Surtsey [] je novodobý sopečný ostrov vzdialený 33 kilometrov južne od Islandu. Vznikol vulkanickou erupciou v roku 1963, priamo pred objektívmi fotoaparátov a televíznych kamier; odvtedy je predmetom sústavného výskumu vedcov z niekoľkých oborov (geológie, biológie, ornitológie atď.). Surtsey vznikol v podmorskej sopečnej oblasti Vestmannaeyjar. Spadá pod správnu oblasť Vestmannaeyjar.
Ostrov umožňuje sledovať rýchlosť s akou sú živočíšne a rastlinné druhy schopné osídliť nové prostredie a tiež ich schopnosť prekonávať vzdialenosti. Novovzniknutý ostrov je už zaznačený na nových námorných mapách. Počas svojho vzniku bol sústavne pozorovaný vulkanológmi, ktorí tak mali jedinečnú možnosť sledovať ako vznikajú ostrovy tohto typu. Po skončení sopečnej aktivity sa stal Surtsey centrom pozornosti pre tímy botanikov a biológov, ktorí tu môžu pre zmenu študovať adaptáciu organizmov a ich schopnosť osídľovať nové prostredia.
Ostrov dostal meno podľa obra Surta, ktorý bol podľa severskej mytológie bohom ohňa. Slovo je vytvorené bežným islandských spôsobom – obsahuje osobné meno v privlastňovacom tvare – Surtsey = Surtrov ostrov (ey znamená v islandčine ostrov) alebo ostrov ohňového obra.
V roku 2008 bol ostrov Surtsey zaradený na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Vznik ostrova
thumb|Ostrovček Surtsey 16 dní po vzniku 16. novembra 1963 thumb|Letecký pohľad na vnútro krátera Krátko po rozvidnení, 14. novembra 1963, spozoroval kuchár na rybárskej lodi Ísleifur II v mori neďaleko Islandu čierny dym stúpajúci z mora. Kapitán lode chcel ísť na miesto, z ktorého dym vychádzal, pretože sa domnieval, že by mohlo ísť o inú loď v plameňoch. Následná explózia čierneho oblaku dymu a prachu ho však presvedčila, že ide o sopečnú erupciu.
Geüs-d’Oloron
Geüs-d’Oloron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Surtsey
Vznik ostrova
Hoci išlo o prekvapivú erupciu, jej príchod naznačil týždeň pred tým seizmograf v 110 kilometrov vzdialenom Reykjavíku, pretože zaznamenal slabé otrasy v zemskej kôre. Po vyhodnotení sa ale nepodarilo presne určiť ich epicentrum. Dva dni pred erupciou podala výskumná loď správu, že more v oblasti je o niečo teplejšie, ako by v danom ročnom období malo byť. Teplota stúpla zo 7 °C na 9,4 °C. Vo vode bol tiež zistený vyšší obsah kyseliny kremičitej. V tej dobe nahlásili obyvatelia prímorského mesta Vík í Mýrdal (vo vzdialenosti ), že zaznamenali zápach sírovodíka.
Geüs-d’Oloron
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod