Gavrilović
Od osnutka do 1991 godine
Poduzeće Gavrilović je utemeljeno 1690 godine o čemu svjedoče pisani dokaz iz te godine. Gavrilović je 1821 dobio koncesiju za rad manufakture koja je trebala opskrbljivati mesom vojarne na području Vojne krajine tadašnje Austro-Ugarske. Tvrtka je poslovala kao obiteljsko poduzeće "Prva hrvatska tvornica salame, sušena mesa i masti" s 50-ak zaposlenih. 1883 godine proizvela je prve količine poznate zimske salame (tzv. gavrilovićka), izvozeći ju i na europska tržišta. 1902 tvornica se modernizirala i prerasla u dioničko društvo, a od 1925 počela je proizvodnju mesnih konzervi, mesa i mesnih prerađevina te gotovih jela. Sama je tvornica radila do 1943 godine kada je, zbog ratnih prilika na području Petrinje, prekinula sa radom. Po završetku Drugog svjetskog rata tvornica i pogoni su bili u derutnom stanju. Vlasnik poduzeća, Đuro Gavrilović, je nakon rata bio osuđen na doživotni zatvor u Staroj Gradiški pod optužbom da je surađivao sa ustašama i nacistima. Nakon dvije godine je premješten, najprije u tvornicu u Zaprešić, a zatim u PIK Vrbovec. Đuro Gavrilović je 1957 godine zajedno sa sinom Georgom (Đurom) Gavrilovićem, nekoliko godina nakon puštanja iz zatvora, ilegalno prešao u Austriju dok su kći i supruga Gavrilovića ostale u Zagrebu. Nakon nacionalizacije 1947 godine, ponovno preuzevši ime Gavrilović, tvornica je razvijala kao osnovne djelatnosti poljoprivrednu proizvodnju, preradbu mesa i mesnih prerađevina te promet. 1957 godine Gavrilović je dostignuo svoj maksimum u količinskoj proizvodnji sa tada 1.000 zaposlenih radnika. Tadašnje rukovodstvo tvornice je formiralo Komisiju kojoj je zadatak bio razmotriti daljnje korake razvoja Gavrilovića. Najveća je dilema bila hoće li se renovirati postojeća ili izgraditi potpuno nova tvornica. No, tadašnje vlasti NR Hrvatske nisu našle razumijevanja niti podrške za razvoj Gavrilovića, te su 1959 godine na adresu tvornice poslale rješenje sa potpisom Vladimira Bakarića kojim se dozvoljava ulaganje u PIK Belje kao sirovinsku bazu i Sljeme, ali u Gavriloviću valja ugasiti proizvodnju. Unatoč negativnom rješenju radnici su sa direktorom Pajom Biračem kupili građevnu parcelu na području izlaza iz Petrinje prema Sisku. Zbog neposluha prema vlasti, tadašnji direktor Birač je bio primoran odstupiti sa položaja direktora, te je na njegovo mjesto došao Pajo Manojlović. Bez ikakve podrške tadašnje vlasti NR Hrvatske i bez mogućnosti dobivanja poticaja, radnici su samoinicijativno skupili sredstva za novu tvornicu, te osnovali štedionicu Gavrilović. Gradnja današnje moderne tvornice, koja je tristotinjak puta veća od stare, na novoj lokaciji počela je 1959, a završena je 1969 godine. Nova tvornica je bila izgrađena pod projektnim birom "Plan Zagreb" koji je izradio kompletan nacrt, izvedbeni nacrt i tehnološke gabarite. Tvornica je bila izgrađena samo 2 kilometra dalje od stare. U vrijeme kada je gradnja tvornice bila u punom jeku, obitelj Gavrilović je negodovala oko naziva nove tvornice i protivila se tome da tvornica nosi baš njihovo ime. Đuro Gavrilović tužio je kao austrijski državljanin preko Republike Austrije SFR Jugoslaviju na Međunarodnom sudu pravde u Haagu radi odštete. Direktor Manojlović je tada stupio u kontakt sa Đurom Gavrilovićem, te je vansudskom nagodbom u odvjetničkom uredu u Beču potpisao ugovor koji je odmah potom verificiran na sudu u Strasbourgu.