Perzijski_zaljev
Stari vijek
Od sredine 6. vijeka pne. čitavim Perzijskim zaljevom i njegovim obalama vladati će iranske dinastije Ahemenida, Arsakida i Sasanida. Za razliku od starih Grka koji su zamišljali da poznati svijet okružuje zajednički ocean, Iranci su istovremeno vjerovali da postoje dvije odvojene vodene mase − istočno more koje je uključivalo Perzijski zaljev i Crveno more, odnosno zapadno more tj. Sredozemlje. Istočni pomorski putevi bili su dobro poznati Irancima o čemu svjedoči Herodotov zapis u kojem Darije I. Veliki (vl. 522. – 486. pne.) zapošljava karijskog moreplovca Skilaka zbog istraživanja mora od Perzijskog zaljeva do Inda. Nakon što su pomorski putevi bili pomno istraženi, Darije se otisnuo brodovljem iz Perzijskog zaljeva i pokorio zapadnu Indiju. Većina ahemenidskog brodovlja izgrađena je u Feniciji, dok su među mornarima osim Feničana također služili i Egipćani, Ciprani i Grci. Brodovi iz ovog razdoblja bili su do 40 m duljine, prevozili su do 300 ljudi, a mornarički stožer bio im je smješten u Huzestanu. Na otoku Hargu u Perzijskom zaljevu pronađeni su epigrafski perzijski klinopisi koji govore o ugodnom životu uz korištenje bunara. O važnosti pomorskog prometa svjedoči stela iz Sueza koja ovjerava Darijevu gradnju prvog Sueskog kanala odnosno plovidbu od Nila do Perzije, a značajna je i kao najstariji pisani dokument koji Perzijski zaljev spominje današnjim nazivom − vodena površina imenovana je „Perzijskim morem” ili „Morem koje počinje u Perziji” (stperz. Draja tja hacâ Pârsâ). Ovaj su hidronim kasnije preuzeli i Grci i Rimljani pa se proširio i među svim jezicima Zapadnog svijeta. Navedeni podatci također upućuju i da je u starovjekovnom Iranu postojala znanstvena geografska perspektiva u globalnim okvirima. Iranski koncept dvaju svjetskih mora kasnije je preuzet u Kuranu (Ar Rahman 19.-22.), a islamski geografi i kartografi koristili su ga sve do 14. vijeka. Neposredno nakon pada ahemenidske Perzijske Monarhije, pomorskim putevima koje je 300 godine ranije istražio Skilak prolazio je i Aleksandrov admiral Nearh predvodeći pritom makedonsku vojsku od Inda preko Arapskog mora i Perzijskog zaljeva do Suze na rijeci Karun. Iako Nearhova knjiga Indika nije začuvana, brojne njegove zabilješke danas su poznate zahvaljujući djelima Strabona, Arijana Nikomedijskog i Diodora Sicilskog, a uključuju detaljne opise rijeka, životinja, biljaka ljudi i njihovih običaja uz obale Karmanije i Perzije. Iz kasnijeg seleukidskog i partskog perioda o Perzijskog zaljevu postoji mali broj podataka, a jedno od njih je knjiga „Putovanje Eritrejskim morem” nepoznatog autora koja u XXVII. i XXXVI. odlomku spominje perzijsku luku Ommanu bogatu zlatom, datuljama, vinom, odjećom, grimizom i biserima. Međutim, moderni historičari nisu usuglašeni radi li se o luci na iranskoj ili arapskoj strani obale. Ostale neidentificirane luke su Gerha koju spominje Strabon, te Karaks-Spasinu koju Plinije Stariji smješta na sjever Perzijskog zaljeva. Oko 100. godine na obalu Perzijskog zaljeva došao je Gan Ying, kineski diplomat u službi dinastije Han, čiji je zadatak bio da ode na zapad i stupi u kontakt sa Rimljanima. Partski pomorci su ga informirali da bi morao ploviti oko Arapskog poluotoka i da bi ovisno o povoljnim vjetrovima plovidba mogla trajati do dvije godine, pa se Gan obeshrabren vratio u Kinu i podnio izvještaj koji je sačuvan u Knjizi kasnijeg Hana. mini|lijevo|275px| Pomorske i kopnene [[prometne rute u Rimskom, Sasanidskom i Gupta Carstvu]] Transazijske prometne rute bitno su dobile na značaju na prijelazu iz 3. u 4. vijek prilikom stabilizacije dvaju velikih carstava – Sasanidskog Perzijskog na istoku odnosno Rimskog Carstva na zapadu. Zbog njihovih političkih tenzija odnosno povremenih sukoba trgovci su nerijetko preferirali pomorske prometne rute nauštrb kontinentalnih, a dva važna odvojka bili su Crveno more i Perzijski zaljev odakle se roba otpremala na zapad preko Mezopotamije. U 4. vijeku Amijan Marcelin opisuje Perzijski zaljev kao more prepuno brodovima odnosno njegove obale ispunjene gradovima i selima, a Mojsije Horenski piše o izuzetnoj kvaliteti zaljevskih bisera koji su vrlo cijenjeni na sasanidskom dvoru. S obzirom da ograničen broj primarnih izvora spominje sasanidsku mornaricu, pretpostavlja se da su iranske luke bile uglavnom trgovačkog karaktera. Rev-Ardašir (moderni Rišaher) bio je glavna sasanidska luka iz koje je roba opskrbljivala Firuzabad, Bišapur i Istahr. Drugi važni lučki grad bio je Siraf koji je gravitirao prema Širazu i Firuzabadu, a njegovo osnivanje datira se u vrijeme vladavine Šapura II. Sasanidi su imali kolonije na Šri Lanki i u Maleziji, no one nisu bile vojnog već trgovačkog tipa. Prisutnost kineskih pomorskih trgovaca u Perzijskom zaljevu ovjerena je još u 4. vijeku, dok su također na obali južne Kine pronađeni sasanidski srebrenjaci što svjedoči o aktivnoj iransko-kineskoj pomorskoj trgovini. Sasanidske umjetnine poput stakla pronađene su i u Koreji i Japanu, ali danas nije moguće sa sigurnošću utvrditi jesu li tamo stizale izravnim pomorskim putem iz Perzijskog zaljeva ili pak kopnenim karavanama. Glavni sasanidski izvozni proizvodi bili su platno, vuna, pamuk, parfemi i osobito tepisi, a iz Indije i Kine prvenstveno je uvožena svila. Rimsko-perzijski ratovi i visoki sasanidski porezi na svilu nagnali su Rimljane da potraže nove pomorske rute preko Crvenog i Arapskog mora, što je pak za posljedicu imalo jačanje prometa u zapadnoj Arabiji odnosno naglo bogaćenje gradova poput Meke. Iz arapskih izvora saznajemo da su u kasnom sasanidskom periodu odnosno starom vijeku većinu stanovništva na obali zaljeva činili Perzijanci, dok su Arapi živjeli u okolnim pustinjama